EVROPSKA PRAVNA FAKULTETA V NOVI GORICI

Vanja Smokvina

SLOBODA KRETANJA SPORTAŠA
I
POSEBNOST NJIHOVOG RADNOPRAVNOG STATUSA
U EUROPSKOJ UNIJI

Doktorska disertacija

2012.

EVROPSKA PRAVNA FAKULTETA V NOVI GORICI

Vanja Smokvina

SLOBODA KRETANJA SPORTAŠA
I
POSEBNOST NJIHOVOG RADNOPRAVNOG STATUSA
U EUROPSKOJ UNIJI

Doktorska disertacija

Mentor: Prof. dr. Janez Malačič
Komentor: Prof. dr. Miha Pogačnik

2012.

Mojim roditeljima i djedu Vanji.

I
SAŽETAK

Doktorska disertacija usredotočuje se na analizu specifičnosti radnopravnog statusa
profesionalnih sportaša u kontekstu ostvarivanja prava koja proizlaze iz gospodarskih sloboda
Europske unije, konkretnije slobode kretanja radnika i slobode pružanja usluga. Doktorsko
istraživanje temelji se na tezi da radnopravni odnos sportaša u okviru EU i proklamiranih
sloboda kretanja predstavlja posebnu kategoriju sui generis odnosa s obzirom na različiti
status profesionalnih sportaša u momčadskim sportovima, profesionalnih sportaša u
pojedinačnim sportovima i sportaša amatera.

U radu podijeljenom u pet tematskih cjelina, autor je prvotno dao svojevrsni uvod u europsko
pravo, njegove izvore i načela, a poseban naglasak stavlja se na sudsku praksu Europskog
suda. U kontekstu postavljenih hipoteza, detaljno je analizirao Unutarnje tržište EU, te
razradio temeljne gospodarske slobode, poglavito slobodu kretanja radnika. Institutima
izravnog učinka i zabrane diskriminacije daje se temelj za shvaćanje i kritičko promišljanje
sportskih pravila. U drugome dijelu rada autor je analizirao područje sporta kao specifične
grane gospodarstva. Definirao je sportsko pravo kao novu granu prava, koja je u EU dostigla
možda svoj najjasniji oblik zahvaljujući ne tako opsežnoj, koliko značajnoj sudskoj praksi
Europskog suda, praksi Europske komisije, ali i mnogobrojnim izvorima sekundarnog prava
EU. Stupanjem na snagu Lisabonskog ugovora, sport je svoje mjesto pronašao i u primarnom
pravu EU, što dokazuje tvrdnju sve snažnijeg prožimanja sporta i europskoga prava, osobito u
kontekstu radnopravnog statusa sportaša. Osim raščlambe dva modela sporta, europskoga i
sjevernoameričkoga, bitnih zbog shvaćanja njihovih različitosti, ali i tendencija sve višeg
približavanja, naglasak se stavlja na ostvarenje načela autonomije sportskih udruženja.
Upravo se načelo autonomije sportskih udruženja najčešće koristilo kao temelj, tzv.
„sportskog izuzetka“, odnosno težnji da sport vežu pravila drugačija od onih koja vrijede za
druga područja gospodarstva. Nezaobilazan izvor čini i praksa Međunarodnog arbitražnog
suda za sport (CAS, TAR) zbog toga što se pred navedenim arbitražnim sudom odlučivalo o
određenim bitnim elementima radnog odnosa u ugovorima o radu profesionalnih sportaša,
primjerice načina utvrđivanja naknade štete radi otkaza ugovora o radu od strane radnika,
sportaša. Analiziraju se odluke u predmetima Webster, Mexès, De Sanctis te El Hadary. Treći
dio rada sadrži odnos sporta i unutarnjeg tržišta EU. Osim mnogobrojnih pravnih izvora,
poseban je naglasak na analizi svih odluka Europskog suda u kontekstu sporta. Analizirane su

II
odluke koje se odnose na zabranu diskriminacije temeljenu na državljanstvu (Walrave i Koch
te Donà v Mantero), slobodu kretanja radnika građana EU (Heylens, Bosman, Lehtonen te
Bernard) i građana trećih država koje imaju zaključene sporazume s EU i državama
članicama (Kolpak, Simutenkov te Kahveci). Zaključno se analiziraju odluke koje se odnose
na gospodarsku slobodu pružanja usluga (Deliège). Kako bi se sagledala specifičnost sporta,
autor u radu osim odluka Europske komisije analizira i sudsku praksu Europskog suda u
području tržišnog natjecanja i to odluke Meca-Medina, Piau te Charleroi i G14. U četvrtom
dijelu rada autor analizira utjecaj autonomnih pravila sportskih udruženja na tržište rada
profesionalnih sportaša. Naglasak se stavlja na pravila o transferima i nacionalnim kvotama, o
kojima je Europski sud odlučivao u predmetu Bosman; na pravila koja utječu na slobodu
kretanja mladih profesionalnih sportaša iz predmeta Bernard; te na novo uvedena pravila o
igračima usavršavanim u domaćoj sredini „home-grown players“ koja se nakon uvođenja u
europska nogometna natjecanja sada uvode i pravilima nacionalnih nogometnih saveza.
Navedena pravila osim što značajno utječu na tržište rada profesionalnih sportaša tako da
bitno umanjuju njihova prava na slobodu kretanja i traženja zaposlenja u drugoj državi članici,
ne ostvaruju ciljeve kojima teže i nisu usklađena s načelom proporcionalnosti. To je
potvrđeno statističkim podatcima koji ukazuju na pad broja mladih igrača usavršavanih u
klubovima, unatoč sve većoj raširenosti autonomnih sportskih pravila o „home-grown
players“. Autor u radu iznosi alternative navedenim pravilima, poput sjevernoameričkoga
modela sustava ograničenja iznosa plaća „salary cap“, odnosno sustava koji nagrađuje
klubove koji ulažu u mlade igrače iz sredstava ostvarenih televizijskim i marketinškim
pravima. Alternativni prijedlozi svakako mogu pomoći u održavanju financijske stabilnosti
klubova, što je danas jedan od velikih problema u europskom sportu, pogotovo u nogometu.
U posljednjem dijelu rada autor komparativnopravno analizira radnopravno zakonodavstvo
Italije, Savezne Republike Njemačke i Ujedinjenog Kraljevstva kao država članica EU i
država snažnoga sportskog pokreta. Analizirane su i Sjedinjene Američke Države zbog
usporedbe radnopravnog uređenja što je bitno uslijed, kako je prethodno rečeno sve snažnijeg
utjecaja sjevernoameričkog modela sporta u EU. Posljednju grupu komparativnog prikaza
čine Slovenija i Hrvatska. Slovenija je iznimno značajna kao država članica EU, ali i država s
velikim dodirnim točkama s Hrvatskom u radnopravnom uređenju i odnosu spram
profesionalnih sportaša. Analiziraju se heteronomni i autonomni izvori radnoga prava u
kontekstu odnosa profesionalnih sportaša i klubova. Kao model uzet je nogomet jer je isti
najdetaljnije reguliran kroz izvore europskog prava, te ga je najlakše analizirati i izvući
zaključke koji se onda mogu primijeniti na druge profesionalne momčadske sportove. U

III
socijalnom dijalogu autor prepoznaje sredstvo rješavanja otvorenih pitanja kako u odnosima
sportaši - klubovi - savezi, tako i u odnosu sportski savezi - EU, osobito ako se uzme u obzir
činjenica da upravo EU snažno potiče socijalni dijalog jer se njime upravo sudionicima tog
odnosa daje prilika da neposredno sudjeluju u odlučivanju, a Europska komisija preuzima
uloga koordinatora u tom postupku.

Doktorska disertacija pod naslovom „Sloboda kretanja sportaša i specifičnost njihovog
radnopravnog statusa u Europskoj uniji“ prema autorovu saznanju prvi je model znanstvenog
istraživanja koji prožima europsko, radno i sportsko pravo, komparativnopravnom metodom
analize radnopravnih zakonodavstava, pravnih izvora na razini EU, analizom sudske prakse
Europskog suda, Međunarodnog arbitražnog suda za sport (CAS, TAR) te redovnih i
arbitražnih nacionalnih sudova. Specifičnost radnopravnog statusa profesionalnih sportaša
ogleda se u činjenici da profesionalni sportaši u momčadskim sportovima predstavljaju sui
generis vrstu radnika u radnopravnom odnosu subordinacije, dok profesionalni sportaši u
pojedinačnim sportovima predstavljaju osobe izvan odnosa subordinacije, odnosno osobe
pružatelje sportskih usluga.

Ključne riječi: sport, EU, radnopravni odnos, sportska udruženja, pravila, sportaši-radnici,
subordinirani odnos, autonomni odnos, amateri, Slovenija i Hrvatska.

IV
POVZETEK

Doktorska disertacija se osredotoča na analizo specifičnosti delovnopravnega statusa
profesionalnih športnikov v zvezi s pravicami, ki izhajajo iz gospodarskih svoboščin
Evropske unije, konkretneje svobode gibanja delavcev in svobode opravljanja storitev.
Doktorsko raziskovanje temelji na tezi da delovnopravni položaj športnikov v okviru EU in
uveljavljenih svobod gibanja predstavlja posebno kategorijo sui generis odnosov z ozirom na
različni status profesionalnih športnikov v moštvenih športih, profesionalnih športnikov v
posameznih športih in športnikov amaterjev.

V delu razdeljenem v pet tematskih sklopov, avtor najprej poda splošen uvod v evropsko
pravo, njegove vire in načela, posebej pa je dan poudarek na sodno prakso Evropskega
sodišča. V kontekstu postavljenih hipotez je opravljena podrobna analiza notranjega  trga EU,
razčlenjene so temeljne gospodarske svoboščine, predvsem svoboda gibanja delavcev. Z
instituti neposrednega učinka in prepovedjo diskriminacije je podan temelj za razumevanje in
kritično vrednotenje športnih pravil. V drugem delu dela avtor vstopa v področje športa kot
specifične panoge gospodarstva. Definirano je športno pravo kot nova veja prava, ki je v EU
dosegla morda svojo najjasnejšo obliko zahvaljujoč ne tako obsežni, pa vendarle j pomembni
sodni praksi Evropskega sodišča, praksi Evropske komisije ter številnim virom sekundarnega
prava EU. Z uveljavitvijo Lizbonske pogodbe, je šport  svoje mesto našel tudi v primarnem
pravu EU, kar dokazuje trditev vse močnejšega prežemanja športa in evropskega prava,
posebno v okviru delovnopravnega statusa športnikov. Poleg razčlenitve dveh modelov športa,
evropskega in severnoameriškega, bistvenih zaradi razumevanja njihovih različnosti ter tudi
tendenc vse večjega približevanja, je nadalje podan poudarek na uresničitev načela
avtonomije športnih združenj. Prav načelo avtonomije športnih združenj se je namreč najbolj
pogosto uporabljalo kot osnova, t.i. „športne izjeme“, oziroma prizadevanja, da šport vežejo
drugačna pravila od tistih, ki veljajo za druga področja gospodarstva. Neizogiben vir je tudi
praksa Mednarodnega arbitražnega sodišča za šport (CAS, TAR), saj  se je pri navedenem
arbitražnem sodišču odločalo o določenih bistvenih elementih delovnega razmerja v
pogodbah o delu profesionalnih športnikov, denimo načina določanja nadomestila škode
zaradi odpovedi pogodbe o delu s strani delavcev, športnikov. Analizirane so odločbe v
zadevah Webster, Mexès, De Sanctis ter El Hadary. Tretji del dela zajema odnos športa in
notranjega trga EU. Poleg številčnih pravnih virov, je poseben poudarek dan na analizo
odločb Evropskega sodišča v zvezi s športom. Prav tako so razčlenjene odločbe, ki se

V
nanašajo na prepoved diskriminacije, utemeljene na državljanstvu (Walrave in Koch ter Donà
v Mantero), svobodo gibanja delavcev državljanov EU (Heylens, Bosman, Lehtonen te
Bernard) in državljanov tretjih držav, ki imajo z EU in državami članicami sklenjene
sporazume (Kolpak, Simutenkov ter Kahveci). Sklepno so analizirane odločbe, ki se nanašajo
na gospodarsko svoboščino opravljanja storitev (Deliège). Za ocenitev posebnosti športa avtor
poleg odločb Evropske komisije analizira tudi sodno prakso Evropskega sodišča na področju
tržnega tekmovanja in sicer odločbe Meca-Medina, Piau ter Charleroi in G14. V četrtem delu
dela avtor analizira vpliv avtonomnih pravil športnih združenj na trgu dela profesionalnih
športnikov. Poudarek je dan pravilom o transferjih in nacionalnih kvotah, o katerih je
Evropsko sodišče odločalo v zadevi  Bosman; na pravilom, ki vplivajo na svobodo gibanja
mladih profesionalnih športnikov iz predmeta Bernard; ter na novo uvedenim pravilom o
igralcih, izpopolnjevanih v domači sredini „home-grown players“, ki se po uvajanju v
evropskih nogometnih tekmovanjih, sedaj uvajajo tudi s pravili nacionalnih nogometnih zvez.
Navedena pravila, poleg tega, da pomembno vplivajo na trg dela profesionalnih športnikov,
saj bistveno zmanjšujejo njihove pravice v okviru svobode gibanja in iskanja zaposlitve v
drugi državi članici, ne uresničujejo ciljev, k dosegu katerih težijo in niso usklajena z načelom
sorazmernosti. To je potrjeno s statističnimi podatki, ki izkazujejo zmanjšanje števila mladih
igralcev, izpopolnjevanih v klubih, kljub vse večji razširjenosti avtonomnih športnih pravil o
„home-grown players“. Avtor v delu vzpostavlja alternative navedenim pravilom, kot je
severnoameriški model sistema omejitve zneska plač „salary cap“, oziroma sistema, ki
nagrajuje klube, ki vlagajo v mlade igralce iz sredstev ustvarjenih s televizijskimi in
marketinškimi pravicami. Alternativni predlogi vsekakor lahko pomagajo pri ohranjanju
finančne stabilnosti klubov, kar je danes eden izmed velikih problemov v evropskem športu,
posebno v nogometu. V poslednjem delu dela avtor primerjalnopravno  analizira
delovnopravno zakonodajo Italije, Zvezne Republike Nemčije in Združenega Kraljestva kot
držav članic EU in držav močnega športnega gibanja. Analizirane so tudi Združene Države
Amerike zaradi primerjave delovnopravnega urejanja, kar je bistveno predvsem iz razloga,
kot že prej omenjeno, vse močnejšega vpliva severnoameriškega modela športa v EU.
Poslednja skupina primerjalnega  prikaza sta Slovenija in Hrvaška. Slovenija je izjemno
pomembna kot država članica EU in kot država z velikimi stičnimi točkami s Hrvaško v
delovnopravnem urejanju in v odnosu do profesionalnih športnikov. Analizirani so
heteronomni in avtonomni viri delovnega prava v okviru odnosov profesionalnih športnikov
in klubov. Za model je postavljen nogomet, saj je le-ta skozi vire evropskega prava najbolj
podrobno urejen, ter ga je tako najlažje analizirati in izvleči zaključke, ki so uporabljivi tudi

VI
za druge profesionalne moštvene športe. V socialnem dialogu avtor prepoznava sredstvo
reševanja odprtih vprašanj, tako v odnosih športniki - klubi - zveze, kot v odnosih športne
zveze - EU, posebno če je upoštevano dejstvo, da je prav EU tista, ki močno spodbuja socialni
dialog, saj je z njim soudeležencem tega odnosa dana možnost neposrednega sodelovanja pri
odločanju, Evropska komisija pa v tem postopku prevzema vlogo koordinatorja.

Doktorska disertacija z naslovom „Svoboda gibanja športnikov in posebnost njihovega
njihova delovnopravnega statusa v Evropski uniji“ je po avtorjevi vednosti prvi model
znanstvenega raziskovanja, ki prežema evropsko, delovno in športno pravo, s
primerjalnopravno metodo analize delovnopravnih zakonodaj, pravnih virov na ravni EU,
analize sodne prakse Evropskega sodišča, Mednarodnega arbitražnega sodišča za šport (CAS,
TAR) ter rednih in arbitražnih nacionalnih sodišč. Posebnost delovnopravnega statusa
profesionalnih športnikov se odraža v dejstvu, da profesionalni športniki v moštvenih športih
predstavljajo sui generis vrsto delavcev v delovnopravnem odnosu podrejenosti, medtem ko
profesionalni športniki v posameznih športih predstavljajo osebe izven odnosa podrejenosti
oziroma osebe ponudnike  športnih storitev.

Ključne besede: šport, EU, delovnopravno razmerje, športna združenja, pravila, športniki-
delavci, podrejeni odnos, avtonomni odnos, amaterji, Slovenija in Hrvaška.

VII
SUMARRY

The doctoral dissertation is focused on the analyses of the specificity of the employment and
legal status of the professional sportsmen within the context of realization of the rights that
come out of economic freedoms of the European Union, to be more concrete, the freedom of
movement of workers and the freedom of providing services. The doctoral research is based
on the thesis that the employment and legal status of the sportsmen within the European
Union and proclaimed freedom of movement, represents the separate category of sui generis
relationships, having in mind the different status of sportsmen in team sports, professional
sportsmen in individual sports and amateur sportsmen.

In this work, divided in five thematic units, the author at first gives some sort of introduction
in European law, its origins and principles, and the special emphasis is given to the practice of
the European Court. In the context of the given hypothesis, the internal market of EU is
scrupulously analyzed, as well as basic economical freedoms, specially the freedom of
movement of workers. The base for the understanding and critical analyses of the sport rules
are given by the institutes of the direct effect and non discrimination. In the other part of the
work, the author enters the sport area as the specific economy branch. The Sport Law is
defined as the new branch of Law, which has reached its clearest form in EU, thanks to not so
comprehensive, but significant practice of European Court, European Commission, but as
well in numerous origins of secondary law of EU. When Lisbon Treaty has come into force,
sport has found its place in the primary law of the EU as well, and this proves the claim of
stronger and stronger interweaving of sport and European law, especially in the context of the
employment and legal status of the sportsmen. Besides the analyses of two models of sport,
European and North–American that are important in order to understand their differences, but
also to the tendency of their convergences, and the accent is also given to accomplish the
principle of the autonomy of the sports associations. The principle of the autonomy of the
sports associations itself is the most commonly used as the base of so called “sport exception”,
meaning the aspiration that the sport should be bind by the rules other from those that bind
other economy areas. Inevitable source is also the practice of International Court for
Arbitration for Sport (CAS, TAR) especially because before the mentioned arbitrage court it
was decided about the specific relevant elements of the employment that are part of the
working contracts of the professional players, such as the way of defining compensation for

VIII
damages because of the termination of the contract on employment, when the termination was
done by the employee, sportsman. The decisions in cases Webster, Mexès, De Sanctis and El
Hadary have been analyzed. The third part of the work contains the relationship between the
sport and Internal market of EU. Except numerous sources of law, the special emphasis goes
to the analyses of all the decisions of the European court in the context of sport. The decisions
that refer to the non discrimination based on the citizenship have also been analyzed
(Walrave and Koch and Donà v Mantero), freedom of movement of workers citizens of EU
(Heylens, Bosman, Lehtonen and Bernard) and the citizens of the third states that have treaties
with EU and member states (Kolpak, Simutenkov and Kahveci). In the conclusion, analyzed
are the decisions that refer to the freedom of providing services (Deliège). In order to seethe
specifics of sport, the author, except the decisions of the European Commission, analyzes the
practice of European Court in the area of market competition, meaning decisions Meca-
Medina, Piau and Charleroi and G14. In the fourth part of the work, the author analyzes the
impact of the autonomous rules of sport associations on the labour market of the professional
sportsmen. The emphasis is given to the rules related to the transfers and national quotas, and
that is what European Court has decided in Bosman case; on rules that impact on the freedom
of movement of young professional sportsmen in Bernard case; and finally on recently
implemented rules concerning domestically perfected players so “home-grown players“ that
have been implemented European football competitions and now in rules of national football
federations. The mentioned rules, besides having the significant effect on the labour market of
the professional sportsmen by decreasing their rights to the freedom of movement and
searching for employment in other member states, do not accomplish their goals and they are
not balanced with the principle of proportionality. That is confirmed by the statistical data that
show on declining number of young players that were trained in clubs, despite enlargement of
the autonomous sport rules about  “home-grown players“. Author in his work displays
possible alternatives to the mentioned rules such as North – American model of the system of
limitation of the salaries, so called  “salary cap“ meaning the system that rewards the clubs
that invest in young players from the means obtained through television and marketing rights.
Alternative suggestions can definitely help in order to maintain financial stability of the clubs,
and today that is one of the main problems in European sport, especially football. In the last
part of his work, author makes comparative analyses of employment and legal relations in
Italy, Federal Republic of Germany and United  Kingdom, as well as EU member states and
the states of strong sport movement. United States of America have also been analyzed in
order to compare employment and legal relations which is important, as it is previously said,

IX
because of stronger and stronger influence of North–American model of sport in EU. The last
group of comparative section is composed of Slovenia and Croatia. Slovenia is extremely
important as the EU member state, but also as the sate that has significant similarities with
Croatia concerning employment and legal relations. Heteronymous and autonomous sources
of labour law have been analyzed, in the context of relations of the professional sportsmen
and clubs. Football has been taken as the row model because football is the most scrupulously
regulated through the sources of European law, and it is the easiest model to analyze and to
make the conclusions that can later be applied to the other professional team sports. Social
dialog is the mean that the author recognizes as the possibility to resolve unanswered
questions. This refers to the relations sportsman-clubs-federations, as well in relations sport
federations-EU, especially if we take in consideration that EU powerfully encourages social
dialog, because social dialog is the mean that gives to its participants the chance to directly
participate in deciding, and European Commission takes the role of coordinator in that
procedure.

The doctoral dissertation that has the title “The Freedom of Movement of the Sportsmen and
the Specificity of Their Employment and Legal Status in European Union”, according to the
findings of the author is the first model of scientific research that interweaves European Law,
Labour Law and Sport Law by comparative method of analyses of employment and legal
legislation, legal sources on the level of EU, by analyses of the Court’s case law of the
European Court, International Court for Arbitration for Sport (CAS, TAR) and regular
national and arbitration court. The specificity of working and legal status of the professional
sportsmen is visible in the fact that the professional sportsmen in team sports represent the
special kind, sui generis kind of workers that have employment and legal relations in the
relationship of subordination, while professional sportsmen in individual sports represent the
persons that are outside the relationship of subordination, meaning the persons providers of
sport services.

Key words: sport, EU, employment and legal relations, sport associations, rules, sportsmen
– workers,  relationship of subordination, autonomous relationship, amateurs, Slovenia and
Croatia.

X
SADRŽAJ

SAŽETAK........................................................................................................................................ 1
POVZETEK ...................................................................................................................................IV
SUMARRY .................................................................................................................................. VII
SADRŽAJ ........................................................................................................................................X
KAZALO.....................................................................................................................................XIV
CONTENTS .............................................................................................................................XVIII
POPIS GRAFIČKIH PRIKAZA ................................................................................................XXII
POPIS KRATICA ....................................................................................................................XXIII

1.
UVOD NA HRVATSKOM JEZIKU.................................................................................... 1

2.     UVOD NA SLOVENSKOM JEZIKU….…………………………………………………..7

3.
TEMELJI NAČELA SLOBODE KRETANJA RADNIKA U EUROPSKOJ
UNIJI   …………………………………………………………………………..……………….12
§ 1 Uvod i povijesni razvoj Europske unije ............................................................................... 12
§ 2 Europsko pravo (primarno i sekundarno pravo)................................................................... 13
§ 3 Opća načela prava u pravu Europske unije .......................................................................... 16
I. NAČELO SUPSIDIJARNOSTI ......................................................................................... 16
II. NAČELO PROPORCIONALNOSTI ............................................................................... 18
§ 4 Građanstvo Europske unije .................................................................................................. 18
I. OPĆENITO O GRAĐANSTVU EUROPSKE UNIJE ...................................................... 19
II. GRAĐANSTVO EUROPSKE UNIJE KROZ PRAKSU EUROPSKOG SUDA ............ 21
§ 5 Unutarnje tržište Europske unije.......................................................................................... 25
I. PRAVNI TEMELJ RAZVOJA UNUTARNJEG TRŽIŠTA KROZ POVIJESNI
PREGLED.............................................................................................................................. 25
II. VAŽNOST UNUTARNJEG TRŽIŠTA............................................................................ 29
III. ČETIRI SLOBODE UNUTARNJEG TRŽIŠTA EUROPSKE UNIJE........................... 34
1. Općenito o gospodarskim slobodama ............................................................................ 34
2. Opravdanja ograničenja gospodarskih sloboda.............................................................. 37
a) OPRAVDANJA KOJA PROIZLAZE IZ UGOVORA............................................. 41
b) DOKTRINA OBJEKTIVNOG OPRAVDANJA UTVRĐENA OD STRANE
SUDA ............................................................................................................................ 43
IV. SLOBODA KRETANJA RADNIKA KAO GLAVNA PODVRSTA SLOBODE
KRETANJA OSOBA............................................................................................................. 44
1. Primarno pravo Europske unije u pogledu sloboda kretanja radnika ............................ 46
A) IZRAVNI UČINAK ČL. 45. UFEU-A .................................................................... 48
aa) Pojam izravnog učinka ........................................................................................ 48
ab) Izravni učinak čl. 45. UFEU-a............................................................................. 51
2. Sekundarno pravo Europske unije u pogledu slobode kretanja radnika ........................ 53
3. Diskriminacija i opravdanje diskriminacije u ostvarivanju načela ....................................
slobode kretanja radnika .................................................................................................... 60
A) OPRAVDANJA PREPREKA ZA SLOBODU KRETANJA ......................................
RADNIKA IZ UGOVORA ........................................................................................... 65
B) DISKRIMINACIJA TEMELJENA NA DRŽAVLJANSTVU U SPORTU............ 66
4. Definiranje pojma „radnika“ u europskom pravu.......................................................... 68
A) PLAĆA KAO ELEMENT POJMA RADNIKA?..................................................... 72
B) EKONOMSKA AKTIVNOST................................................................................. 73

XI
C) SUBORDINACIJA: RAZLIKOVANJE RADNIKA I SAMOZAPOSLENIH
OSOBA.......................................................................................................................... 75
D) SVRHA ZAPOSLENJA KAO ELEMENT POJMA RADNIKA............................ 76
5. Sloboda poslovnog nastana............................................................................................ 79
V. SLOBODA PRUŽANJA USLUGA ................................................................................. 82

4. SPORT....................................................................................................................................... 86
§ 1 Općenito o sportu i njegovu razvoju s naglaskom na Europu.............................................. 86
§ 2 Sport i pravo ili sportsko pravo............................................................................................ 90
I. POSTOJI LI SPORTSKO PRAVO ? ................................................................................. 90
II. SPORTSKE NORME........................................................................................................ 92
§ 3 Organizacijska struktura sporta............................................................................................ 94
I. EUROPSKI MODEL SPORTA ......................................................................................... 94
II. SJEVERNOAMERIČKI MODEL SPORTA.................................................................... 96
III. NAČELO AUTONOMIJE REGULIRANJA PRAVILIMA SPORTSKIH
UDRUŽENJA ........................................................................................................................ 98
IV. ARBITRAŽA U SPORTU ............................................................................................ 101
1. Međunarodni Arbitražni sud za sport (CAS, TAR)..................................................... 102
a) ODLUKA CAS-A: WEBSTER UČINAK .............................................................. 103
b) ODLUKA CAS-A: MEXÈS.................................................................................... 105
c) ODLUKA CAS-A: EL HADARY I DE SANCTIS................................................ 106
d) SPECIFIČNOST SPORTA U ODLUKAMA CAS-A............................................ 108
e) ZAKLJUČAK.......................................................................................................... 109
2. Arbitraža pred tijelima nacionalog sportskog saveza .................................................. 110

5. SPORT I UNUTARNJE TRŽIŠTE EUROPSKE UNIJE .................................................. 112
§ 1 Pravni status sporta u okviru Europske unije..................................................................... 112
I. SPORT KAO SREDSTVO INTEGRACIJE EUROPSKIH NARODA
(1984.-1997.)........................................................................................................................ 112
II. SNAŽNIJI OBOL MEĐUSOBNOG ODNOSA SPORTA I EUROPSKOG PRAVA
(1997.-2009.)........................................................................................................................ 114
III. BIJELA KNJIGA O SPORTU....................................................................................... 123
IV. SPORT I LISABONSKI UGOVOR – NOVA DIMENZIJA........................................ 126
§ 2 Odredbe primarnog prava Europske unije koje se odnose na sport ................................... 131
§ 3 SUDSKA PRAKSA EUROPSKOG SUDA U PODRUČJU SPORTA ............................ 135
I. SUDSKA PRAKSA EUROPSKOG SUDA U POGLEDU DISKRIMINACIJE NA
TEMELJU DRŽAVLJANSTVA......................................................................................... 136
1. Odluka C-36/74, Walrave i Koch................................................................................. 136
2. Odluka C-13/76, Donà v Mantero ............................................................................... 138
II. SUDSKA PRAKSA EUROPSKOG SUDA U POGLEDU SLOBODE KRETANJA
RADNIKA GRAĐANA EUROPSKE UNIJE..................................................................... 141
1. Odluka C-222/86, Heylens........................................................................................... 141
2. Odluka C-415/93, Bosman........................................................................................... 142
a) UVOD...................................................................................................................... 142
b) PRAVILA O TRANSFERIMA IGRAČA .............................................................. 144
c) PRAVILA O NACIONALNIM KVOTAMA......................................................... 147
d) IZRAVNI UČINAK ČL. 45. UFEU U ODNOSU NA SPORTSKA
UDRUŽENJA.............................................................................................................. 151
e) ZAKLJUČNA RAZMATRANJA........................................................................... 152
3. Odluka C-176/96, Lehtonen......................................................................................... 158
4. Odluka C-325/08, Bernard .......................................................................................... 160

XII
II. SUDSKA PRAKSA EUROPSKOG SUDA U POGLEDU SLOBODE KRETANJA
RADNIKA DRŽAVLJANA TREĆIH DRŽAVA............................................................... 166
1. Ugovori država članica i Europske zajednice (Unije) s trećim državama ................... 166
2. Odluka C-438/00, Kolpak ............................................................................................ 172
3. Odluka C-265/03, Simutenkov ..................................................................................... 174
4. Odluka C-152/08, Kahveci........................................................................................... 176
5. Hrvatska i Europski sporazumi.................................................................................... 177
III. SUDSKA PRAKSA EUROPSKOG SUDA U POGLEDU SAMOZAPOSLENIH
OSOBA ................................................................................................................................ 179
1. Odluka C-51/96 i C-191/97, Deliège........................................................................... 179
§ 4  Specifičnost sporta u kontekstu europskog prava ............................................................. 184
I. OPĆENITO O SPECIFIČNOSTI SPORTA..................................................................... 184
II. SPECIFIČNOST SPORTA KROZ ODLUKE EUROPSKOG SUDA U PODRUČJU
TRŽIŠNOG NATJECANJA................................................................................................ 191
1. Odluka T-313/02 i C-519/04P, Meca-Medina............................................................. 191
2. Odluke T-193/03 i C-171/05P, Piau............................................................................ 197
3. Odluka C-243/06, Charleroi i G14.............................................................................. 201
II. SPECIFIČNOST SPORTA KROZ ODLUKE EUROPSKE KOMISIJE....................... 203

6.
AUTONOMNA PRAVILA SPORTSKIH UDRUŽENJA I NJIHOV UTJECAJ NA
TRŽIŠTE RADA I PRAVA SPORTAŠA ................................................................................ 207
§ 1 Pravila koja ograničavaju ostvarenje slobode kretanja sportaša i reguliraju tržište
rada sportaša............................................................................................................................. 207
I. PRAVILA O TRANSFERIMA IGRAČA........................................................................ 208
1. Uvodne odredbe........................................................................................................... 208
2. Pravila o transferima kroz akte Europskih institucija .................................................. 215
3. Sporazum UEFA – ECA 2008. godine........................................................................ 218
4. Pravila o transferima FIFA-e u nakon odluke Bosman i Sporazum FIFA, UEFA /
Europska komisija 2001. godine...................................................................................... 218
5. Sporazum FIFPro – UEFA 2007.................................................................................. 224
6. Sustav naknada za slučaj transfera danas..................................................................... 225
7. Važeća pravila o transferima FIFA-e........................................................................... 226
8. Održanje ugovorne stabilnosti i važeća pravila FIFA-e............................................... 229
9. Sustav međunarodnih transfera maloljetnika i mladih igrača...................................... 237
10. Naknada za razvoj igrača od Bosmana do Bernarda................................................. 240
II. PRAVILA O KVOTAMA IGRAČA .............................................................................. 248
1. Općenito o nacionalnim kvotama ................................................................................ 248
2. Sustav nacionalnih kvota danas – FIFA prijedlog „pravila 6+5“ ................................ 254
§ 2 Autonomno uređenje specifičnih odnosa u sportu s naglaskom na pravila regionalnih i
nacionalnih saveza u pogledu ograničenja broja igrača – pravilo „home-grown players“ ...... 256
I. UVOĐENJE PRAVILA „HOME-GROWN“ IGRAČA .................................................. 257
II. POTPORA EUROPSKOG PARLAMENTA I EUROPSKE KOMISIJE ...................... 258
III. OPRAVDANJA UVOĐENJA PRAVILA „HOME-GROWN“ IGRAČA ................... 261
IV. MOGUĆE ALTERNATIVE NAVEDENIM PRAVILIMA ......................................... 263
V. REGISTRACIJA IGRAČA............................................................................................. 266
VI. UVJETI ZA REGISTRACIJU IGRAČA POVEZANI S PRAVILOM ..............................
„HOME-GROWN“ IGRAČA.............................................................................................. 268
VII. STATISTIČKI PODACI O STRANIM IGRAČIMA I......................................................
„HOME-GROWN PLAYERS“ ........................................................................................... 271
§ 3 Ljudski kapital sportaša...................................................................................................... 277
I. OPĆENITO O ULAGANJU U LJUDSKI KAPITAL SPORTAŠA................................ 277
II. PLAĆA KAO DETERMINANTA LJUDSKOG KAPITALA SPORTAŠA.................. 283

XIII

7. SPORTAŠI KAO SPECIFIČNA VRSTA RADNIKA KROZ PRESIJEK RAZLIČITE
PRAVNE REGULATIVE U DRŽAVAMA ČLANICAMA EUROPSKE UNIJE I
HRVATSKOJ ............................................................................................................................. 289
§ 1 Sportaši kao radnici ili pružatelji usluga? .......................................................................... 296
§ 2  Sportaši amateri................................................................................................................. 300
§ 3 Komparativni prikaz uređenja radnih odnosa .................................................................... 301
I. ITALIJA............................................................................................................................ 303
1. Radnopravni odnosi ..................................................................................................... 303
2. Radnopravni odnosi sportaša ....................................................................................... 305
II. UJEDINJENO KRALJEVSTVO.................................................................................... 309
1. Radnopravni odnosi ..................................................................................................... 309
2. Radnopravni odnosi sportaša ....................................................................................... 312
III. SAVEZNA REPUBLIKA NJEMAČKA....................................................................... 314
1. Radnopravni odnosi ..................................................................................................... 314
2. Radnopravni odnosi sportaša ....................................................................................... 317
IV. SJEDINJENE AMERIČKE DRŽAVE.......................................................................... 319
1. Radnopravni odnosi ..................................................................................................... 319
2. Radnopravni odnosi sportaša ....................................................................................... 321
V. RADNI ODNOSI SPORTAŠA U SLOVENIJI I HRVATSKOJ ................................... 323
1. Heteronomni izvori uređivanja statusa sportaša u Sloveniji i Hrvatskoj..................... 323
2. Autonomni izvori statusa sportaša u Sloveniji i Hrvatskoj.......................................... 325
§ 4  Sport i socijalni dijalog ..................................................................................................... 327
I. UVOD U SOCIJALNI DIJALOG.................................................................................... 327
II. SOCIJALNI DIJALOG U EUROPSKOM SPORTU ..................................................... 331
III. RJEŠAVANJE OTVORENIH PITANJA PUTEM SOCIJALNOG DIJALOGA......... 334
IV. RADNI ODNOSI U PROFESIONALNOM SPORTU U OSTALIM NOVIM
DRŽAVA ČLANICAMA EUROPSKE UNIJE.................................................................. 338
V. KOMPARATIVNOPRAVNA USPOREDBA SOCIJALNOG DIJALOGA................. 339

8. ZAKLJUČAK......................................................................................................................... 342

9. SKLEP ………………………………………………………………………………….........354

10. LITERATURA ..................................................................................................................... 366

11. OPSEŽNI SAŽETAK .......................................................................................................... 409

12. OBSEVNI POVZETEK....................................................................................................... 418

XIV

KAZALO
SAŽETAK........................................................................................................................................ 1
POVZETEK ...................................................................................................................................IV
SUMARRY .................................................................................................................................. VII
SADRŽAJ ........................................................................................................................................X
KAZALO.....................................................................................................................................XIV
CONTENTS .............................................................................................................................XVIII
POPIS GRAFIČNIH PRIKAZOV .............................................................................................XXII
POPIS KRATIC .......................................................................................................................XXIII

1.
UVOD V HRVAŠKEM JEZIKU.......................................................................................... 1

2.     UVOD V SLOVENSKEM JEZIKU………………………………………………………..7

3.
TEMELJI NAČELA SVOBODE GIBANJA DELAVCEV V EVROPSKI UNIJI ... …12
§ 1 Uvod in zgodovinski razvoj Evropske unije ........................................................................ 12
§ 2 Evropsko pravo (primarno in sekundarno pravo)................................................................. 13
§ 3 Splošna načela prava v pravu Evropske unije...................................................................... 16
I. NAČELO SUPSIDIJARNOSTI ......................................................................................... 16
II. NAČELO PROPORCIONALNOSTI ............................................................................... 18
§ 4 Meščanstvo Evropske unije.................................................................................................. 18
I. SPLOŠNO O MEŠČANSTVU EVROPSKE UNIJE......................................................... 19
II. MEŠČANSTVO EVROPSKE UNIJE SKOZI PRAKSO EVROPSKEGA SODIŠČA ... 21
§ 5 Notranji trg Evropske unije.................................................................................................. 25
I. PRAVNI TEMELJ RAZVOJA NOTRANJEGA TRGA SKOZI ZGODOVINSKI
PREGLED.............................................................................................................................. 25
II. POMEMBNOST NOTRANJEGA TRGA........................................................................ 29
III. ŠTIRI SVOBOŠČINE NOTRANJEGA TRGA EVROPSKE UNIJE............................. 34
1. Splošno o gospodarskih svoboščinah............................................................................. 34
2. Opravičila omejevanja gospodarskih svoboščin............................................................ 37
a) OPRAVIČILA KI IZHAJAJO IZ POGODBE.......................................................... 41
b) DOKTRINA OBJEKTIVNEGA OPRAVIČILA UTRJENA S STRANI
SODIŠČA ...................................................................................................................... 43
IV. SVOBODA GIBANJA DELAVCEV KOT GLAVNA PODVRSTA SVOBODE
GIBANJA OSEB ................................................................................................................... 44
1. Primarno pravo Evropske unije glede svobode gibanja delavcev.................................. 46
A) NEPOSREDEN UČINEK ČL. 45. PFEU ................................................................ 48
aa) Pojem neposrednega učinka ................................................................................ 48
ab) Neposredni učinek čl. 45. PFEU-a ...................................................................... 51
2. Sekundarno pravo Evropske unije glede svobode gibanja delavcev ............................. 53
3. Diskriminacija in opravičilo za diskriminacijo v uresničevanju načela.............................
svobode gibanja delavcev .................................................................................................. 60
A) OPRAVIČILA ZA OVIRE SVOBODE GIBANJA DELAVCEV IZ
POGODBE .................................................................................................................... 65
B) DISKRIMINACIJA UTEMELJENA NA DRŽAVLJANSTVU V ŠPORTU ......... 66
4. Definiranje pojma „delavec“ v evropskem pravu.......................................................... 68
A) PLAČA KOT ELEMENT POJMA DELAVEC?..................................................... 72
B) EKONOMSKA AKTIVNOST................................................................................. 73
C) SUBORDINACIJA: RAZLIKOVANJE DELAVCEV IN SAMOZAPOSLENIH
OSEB ............................................................................................................................. 75

XV
D) NAMEN ZAPOSLOVANJA KOT ELEMENT POJMA DELAVEC..................... 76
5. Svoboda poslovne nastanitve......................................................................................... 79
V. SVOBODA OPRAVLJANJA STORITEV ...................................................................... 82

4. ŠPORT....................................................................................................................................... 86
§ 1 Splošno o športu in njegovem razvoju s poudarkom na Evropo.......................................... 86
§ 2 Šport in pravo ali športno pravo........................................................................................... 90
I. ALI OBSTAJA ŠPORTNO PRAVO ?............................................................................... 90
II. ŠPORTNE NORME.......................................................................................................... 92
§ 3 Organizacijska struktura športa............................................................................................ 94
I. EVROPSKI MODEL ŠPORTA ......................................................................................... 94
II. SEVERNOAMERIŠKI MODEL ŠPORTA...................................................................... 96
III. NAČELO AVTONOMIJE REGULIRANJA S PRAVILI ŠPORTNIH ZDRUŽENJ..... 98
IV. ARBITRAŽA V ŠPORTU ............................................................................................ 101
1. Mednarodno arbitražno sodišče za šport (CAS, TAR) ................................................ 102
a) ODLOČBA CAS-A: WEBSTER UČINEK ............................................................ 103
b) ODLOČBA CAS-A: MEXÈS................................................................................. 105
c) ODLOČBA CAS-A: EL HADARY IN DE SANCTIS........................................... 106
d) SPECIFIČNOST ŠPORTA V ODLOČBAH CAS-A ............................................. 108
e) ZAKLJUČEK .......................................................................................................... 109
2. Arbitraža pri telesih nacionalne športne zveze ............................................................ 110

5. ŠPORT IN NOTRANJI TRG EVROPSKE UNIJE............................................................ 112
§ 1 Pravni status športa v okviru Evropske unije..................................................................... 112
I. ŠPORT KOT SREDSTVO INTEGRACIJE EVROPSKIH NARODOV
(1984.-1997.)........................................................................................................................ 112
II. MOČNEJŠJI PRISPEVEK MEDSEBOJNEGA ODNOSA ŠPORTA IN
EVROPSKEGA PRAVA (1997.-2009.).............................................................................. 114
III. BELA KNJIGA O ŠPORTU.......................................................................................... 123
IV. ŠPORT IN LIZBONSKA POGODBA – NOVA DIMENZIJA .................................... 126
§ 2 Določbe primarnega prava Evropske unije ki se nanašajo na šport................................... 131
§ 3 SODNA PRAKSA EVROPSKEGA SODIŠČA V PODROČJU ŠPORTA...................... 135
I. SODNA PRAKSA EVROPSKEGA SODIŠČA GLEDE DISKRIMINACIJE NA
OSNOVI DRŽAVLJANSTVA............................................................................................ 136
1. Odločba C-36/74, Walrave in Koch............................................................................. 136
2. Odločba C-13/76, Donà v Mantero ............................................................................. 138
II. SODNA PRAKSA EVROPSKEGA SODIŠČA GLEDE SVOBODE GIBANJA
DELAVCEV DRŽAVLJANOV EVROPSKE UNIJE ........................................................ 141
1. Odločba C-222/86, Heylens......................................................................................... 141
2. Odločba C-415/93, Bosman......................................................................................... 142
a) UVOD...................................................................................................................... 142
b) PRAVILA O TRANSFERJIH IGRALCEV ........................................................... 144
c) PRAVILA O NACIONALNIH KVOTAH ............................................................. 147
d) NEPOSREDNI UČINEK ČL. 45. UFEU-A V ODNOSU NA ŠPORTNA
ZDRUŽENJA .............................................................................................................. 151
e) ZAKLJUČNA RAZMIŠLJANJA ........................................................................... 152
3. Odločba C-176/96, Lehtonen....................................................................................... 158
4. Odločba C-325/08, Bernard......................................................................................... 160
II. ODNA PRAKSA EVROPSKEGA SODIŠČA GLEDE SVOBODE GIBANJA
DELAVCEV DRŽAVLJANOV TRETJIH DRŽAV .......................................................... 166
1. Pogodbe držav članic in ES (EU) s tretjimi državami ................................................. 166
2. Odločba C-438/00, Kolpak .......................................................................................... 172

XVI
3. Odločba C-265/03, Simutenkov.................................................................................... 174
4. Odločba C-152/08, Kahveci......................................................................................... 176
5. Hrvaška in Evropski sporazumi................................................................................... 177
III. SODNA PRAKSA EVROPSKEGA SODIŠČA GLEDE SAMOZAPOSLENIH
OSEB ................................................................................................................................... 179
1. Odločba C-51/96 in C-191/97, Deliège ....................................................................... 179
§ 4 Specifičnost športa v kontekstu evropskega prava............................................................. 184
I. SPLOŠNO O SPECIFIČNOSTIH ŠPORTA.................................................................... 184
II. SPECIFIČNOST ŠPORTA SKOZI ODLOČBE ES V PODROČJU TRŽNEGA
TEKMOVANJA .................................................................................................................. 191
1. Odločba T-313/02 in C-519/04P, Meca-Medina ......................................................... 191
2. Odločba T-193/03 in C-171/05P, Piau ........................................................................ 197
3. Odločba C-243/06, Charleroi i G14 ............................................................................ 201
II. SPECIFIČNOST ŠPORTA SKOZI ODLOČBE EVROPSKE KOMISIJE.................... 203

6.
AVTONOMNA PRAVILA ŠPORTNIH ZDRUŽENJ IN NJIHOV VPLIV NA
TRGDELA IN PRAVICE ŠPORTNIKOV.............................................................................. 207
§ 1 Pravila ki omejujejo uresničitev svobode gibanja športnikov in regulirajo trg dela
športnikov................................................................................................................................. 207
I. PRAVILA O TRANSFERJIH IGRALCEV..................................................................... 208
1. Uvodne določbe ........................................................................................................... 208
2. Pravila o transferjih skozi akte Evropskih institucij .................................................... 215
3. Sporazum UEFA – ECA 2008. leta ............................................................................. 218
4. Pravila o transferjih FIFA-e po odločbi Bosman in Sporazum FIFA, UEFA / Evropska
komisija 2001. leta........................................................................................................... 218
5. Sporazum FIFPro – UEFA 2007. leta.......................................................................... 224
6. Sistem nadomestil za primer transferja danes.............................................................. 225
7. Veljavna pravila o transferjih FIFA-e.......................................................................... 226
8. Ohranjanje pogodbene stabilnosti in veljavna pravila FIFA-e .................................... 229
9. Sistem mednarodnih transferjih mladoletnikov........................................................... 237
10. Nadomestilo za razvoj igralcev od Bosmana do Bernarda........................................ 240
II. PRAVILA O KVOTAH IGRALCEV............................................................................. 248
1. Splošno o nacionalnih kvotah ...................................................................................... 248
2. Sistem nacionalnih kvot danes – FIFA „predlog 6+5“ ................................................ 254
§ 2 Avtonomna ureditev specifičnih odnosov v športu s poudarkom na pravila regionalnih in
nacionalnih zvez v pogledu omejitev števila igralcev - „home-grown players“ ali „localy
trained players“ ........................................................................................................................ 256
I. UVAJANJE PRAVIL „HOME-GROWN“ IGRALCEV................................................. 257
II. PODPORA EVROPSKEGA PARLAMENTA IN EVROPSKE KOMISIJE................. 258
III. OPRAVIČILA ZA UVAJANJE PRAVIL „HOME-GROWN“ IGRALCEV............... 261
IV. MOŽNE ALTERNATIVE NAVEDENIM PRAVILOM.............................................. 263
V. REGISTRACIJA IGRALCEV........................................................................................ 266
VI. OGOJI ZA REGISTRACIJO IGRALCEV V ZVEZI S PRAVILOM................................
„HOME-GROWN“ IGRALCEV......................................................................................... 268
VII. STATISTIČNI PODATKI O TUJIH IGRALCIH IN
„HOME-GROWN“ IGRALCEV......................................................................................... 271
§ 3 Človeški kapital športnikov................................................................................................ 277
I. SPLOŠNO O VLAGANJU V ČLOVEŠKI KAPITAL ŠPORTNIKOV ......................... 277
II. PLAČA KOT DETERMINANTA ČLOVEŠKEGA KAPITALA ŠPORTNIKOV ....... 283

XVII

7. ŠPORTNIKI KOT SPECIFIČNA VRSTA DELAVCEV SKOZI PRESEK RAZLIČNE
PRAVNE REGULATIVE V DRŽAVAH ČLANICAH EVROPSKE UNIJE IN NA
HRVAŠKEM............................................................................................................................... 289
§ 1 Športniki kot delavci ali opravljalci storitev?..................................................................... 296
§ 2 Športniki amaterji............................................................................................................... 300
§ 3 Komparativni prikaz urejanja delovnih odnosov ............................................................... 301
I. ITALIJA............................................................................................................................ 303
1. Delovnopravni odnosi.................................................................................................. 303
2. Delovnopravni odnosi športnikov................................................................................ 305
II. ZDRUŽENO KRALJESTVO ......................................................................................... 309
1. Delovnopravni odnosi.................................................................................................. 309
2. Delovnopravni odnosi športnikov................................................................................ 312
III. ZVEZNA REPUBLIKA NEMČIJA.............................................................................. 314
1. Delovnopravni odnosi.................................................................................................. 314
2. Delovnopravni odnosi športnikov................................................................................ 317
IV. ZDRUŽENE DRŽAVE AMERIKE.............................................................................. 319
1. Delovnopravni odnosi.................................................................................................. 319
2. Delovnopravni odnosi športnikov................................................................................ 321
V. DELOVNI ODNOSI ŠPORTNIKOV V SLOVENIJI IN NA HRVAŠKEM ................ 323
1. Heteronomni izviri urejanja statusa športnikov v Sloveniji in na Hrvaškem............... 323
2. Avtonomni izviri statusa športnikov v Sloveniji in na Hrvaškem ............................... 325
§ 4  Šport in socialni dialog...................................................................................................... 327
I. UVOD V SOCIJALNI DIALOG ..................................................................................... 327
II. SOCIALNI DIALOG V EVROPSKEM ŠPORTU......................................................... 331
III. REŠEVANJE ODPRTIH VPRAŠANJ S SOCIALNIM DIALOGOM......................... 334
IV. DELOVNI ODNOSI V PROFESIONALNEM ŠPORTU V OSTALIH NOVIH
DRŽAVAH ČLANICAH EVROPSKE UNIJE................................................................... 338
V. KOMPARATIVNOPRAVNA PRIMERJAVA SOCIALNEGA DIALOGA ................ 339

8. ZAKLJUČAK......................................................................................................................... 342

9. SKLEP …………………………………………………………………………………….....354

10. LITERATURA ..................................................................................................................... 366

11. OPSEŽNI SAŽETAK .......................................................................................................... 409

12. OBSEVNI POVZETEK....................................................................................................... 418

XVIII
CONTENTS
SUMMARY IN CROATIAN........................................................................................................... 1
SUMMARY IN SLOVENIAN ......................................................................................................IV
SUMMARY ................................................................................................................................. VII
CONTENTS IN CROATIAN ..........................................................................................................X
CONTENTS IN SLOVENIAN ...................................................................................................XIV
CONTENTS .............................................................................................................................XVIII
LIST OF GRAPHICS.................................................................................................................XXII
LIST OF ABBREVIATIONS ..................................................................................................XXIII

1.
INTRODUCTION IN CROATIAN...................................................................................... 1

2.     INTRODUCTION IN SLOVENIAN ………………………………………………………7

3.
BASIC PRINCIPLES OF FREEDOM OF MOVEMENT OF WORKERS IN THE
EUROPEAN UNION …………………..…………………………………………………...…..12
§ 1 Introduction and historic development of the European Union ........................................... 12
§ 2 European Law (primary and secondary law) ....................................................................... 13
§ 3 General principles of Law in the European Union Law....................................................... 16
I. THE PRINCIPLE OF SUBSIDIARITY  ........................................................................... 16
II. THE PRINCIPLE OF PROPORTIONALITY.................................................................. 18
§ 4 Citizenship of the European Union ...................................................................................... 18
I. ABOUT THE  EU CITIZENSHIP IN GENERAL............................................................. 19
II. CITIZENSHIP OF THE EUROPEAN UNION THROUGH THE PRACTICE OF
THE EUROPEAN COURT................................................................................................... 21
§ 5 Internal market of the European Union................................................................................ 25
I. LEGAL BASE OF THE DEVELOPMENT OF THE INTERNAL MARKET
THROUGH HISTORIC PREVIEW...................................................................................... 25
II. THE SIGNIFICANCE OF THE INTERNAL MARKET................................................. 29
III. FOUR FREEDOMS OF THE INTERNAL MARKET OF THE EUROPEAN UNION 34
1. Fundamental freedoms in general.................................................................................. 34
2. Justifications of the limitations of the fundamental freedoms ....................................... 37
a) JUSTIFICATIONS THAT COME OUT OF THE TREATIES................................ 41
b) THE DOCTRINE OF THE OBJECTIVE JUSTIFICATION ESTABLISHED
BY THE COURT........................................................................................................... 43
IV. THE FREEDOM OF MOVEMENT OF THE WORKERS AS THE MAIN SUB
VARIETY OF THE FREEDOM OF THE MOVEMENT OF PEOPLE............................... 44
1. Primary Law of European Union concerning the freedom of movement of workers.... 46
A) THE DIRECT EFFECT OF THE ART. 45. TFEU.................................................. 48
aa) The notion of direct effect ................................................................................... 48
ab) The direct effect of the Art. 45. TFEU ................................................................ 51
2. Secondary Law of the European Union concerning the freedom of movement
of workers .......................................................................................................................... 53
3. Discrimination and justification of the discrimination during realization of the
principles of the free movement of workers ...................................................................... 60
A) JUSTIFICATION OF THE OBSTACLES FOR THE FREEDOM OF
MOVEMENT OF THE WORKERS COMING OUT OF THE TREATY................... 65
B) DISCRIMINATION BASED ON THE CITIZENSHIP,
CONCERNING SPORT................................................................................................ 66
4. Defining the term “worker” in European Law............................................................... 68

XIX
A) REMUNERATION AS THE ELEMENT OF THE TERM WORKER?................. 72
B) ECONOMIC ACTIVITY ......................................................................................... 73
C) SUBORDINATION: DIFFERING THE WORKERS AND SELF EMPLOYED
PERSONS...................................................................................................................... 75
D) THE PURPOSE OF EMPLOYMENT AS THE ELEMENT OF THE TERM
WORKER...................................................................................................................... 76
5. Freedom of establishment.............................................................................................. 79
V. THE FREEDOM OF PROVIDING SERVICES.............................................................. 82

4. SPORT....................................................................................................................................... 86
§ 1 About the sport in general, and its development, with the emphasis on Europe.................. 86
§ 2 Sport and the Law or Sport’s Law........................................................................................ 90
I. DOES SPORT’S LAW EXIST?......................................................................................... 90
II. SPORT’S NORMS............................................................................................................ 92
§ 3 Organizational structure of sport.......................................................................................... 94
I. THE EUROPEAN MODEL OF SPORT............................................................................ 94
II. THE NORTH – AMERICAN MODEL OF SPORT......................................................... 96
III. THE PRINCIPLE OF AUTONOMY CONCERNING REGULATION OF THE
RULES OF SPORT ASSOCIATIONS.................................................................................. 98
IV. ARBITRATION IN SPORT.......................................................................................... 101
1. International Court of Arbitration for Sport (CAS, TAR) ........................................... 102
a) DECISION OF CAS: WEBSTER’S EFFECT........................................................ 103
b) DECISION OF CAS: MEXÈS................................................................................ 105
c) DECISIONS OF CAS: EL HADARY AND DE SANCTIS................................... 106
d) SPECIFICITY OF SPORT IN THE DECISION OF CAS ..................................... 108
e) CONCLUSION........................................................................................................ 109
2. Arbitration before the bodies of national sport federation........................................... 110

5. SPORT AND THE INTERNAL MARKET OF THE EUROPEAN UNION................... 112
§ 1 The legal status of sport within the European Union......................................................... 112
I. SPORT AS THE MEAN OF INTEGRATION OF EUROPEAN NATIONS
(1984-1997).......................................................................................................................... 112
II. STRONGER MEAN OF MUTUAL RELATION BETWEEN SPORT AND
EUROPEAN LAW (1997-2009) ......................................................................................... 114
III. THE WHITE PAPER ON SPORT ................................................................................ 123
IV. SPORT AND THE LISBON TREATY- NEW DIMENSION...................................... 126
§ 2 Regulations of primary law of the European union that relate to sport.............................. 131
§ 3 EUROPEAN COURT’S CASE LAW IN THE FIELD OF SPORT ................................. 135
I. EUROPEAN COURT’S CASE LAW IN THE FIELD OF DISCRIMINATION ON
THE BASES OF CITIZENSHIP ......................................................................................... 136
1. Decision C-36/74, Walrave and Koch ......................................................................... 136
2. Decision C-13/76, Donà v Mantero............................................................................. 138
II. EUROPEAN COURT’S CASE LAW CONCERNING FREEDOM OF MOVEMENT
OF WORKERS AS CITIZENS OF THE  EUROPEAN UNION ....................................... 141
1. Decision C-222/86, Heylens ........................................................................................ 141
2. Decision C-415/93, Bosman ........................................................................................ 142
a) INTRODUCTION ................................................................................................... 142
b) TRANSFER RULES............................................................................................... 144
c) NATIONALITY QUOTA'S SYSTEM ................................................................... 147
d) DIRECT EFFECT OF THE ART. 45. TFEU TOWARDS SPORTS
ASSOCIATIONS......................................................................................................... 151
e) FINAL REMARKS ................................................................................................. 152

XX
3. Decision C-176/96, Lehtonen ...................................................................................... 158
4. Decision C-325/08, Bernard........................................................................................ 160
II. EUROPEAN COURT’S CASE LAW CONCERNING FREEDOM OF MOVEMENT
OF WORKERS AS CITIZENS OF THIRD COUNTRIES................................................. 166
1. Members State and European Community (Union) Treaties with third countries....... 166
2. Decision C-438/00, Kolpak.......................................................................................... 172
3. Decision C-265/03, Simutenkov................................................................................... 174
4. Decision C-152/08, Kahveci ........................................................................................ 176
5. Croatia and European treaties ...................................................................................... 177
III. EUROPEAN COURT’S CASE LAW CONCERNING
SELF-EMPLOYED PERSONS........................................................................................... 179
1. Decision C-51/96 and C-191/97, Deliège.................................................................... 179
§ 4  Specificity of sport in the context of European Law......................................................... 184
I. Specificity of sport in general........................................................................................... 184
II. SPECIFICITY OF SPORT THROUGH THE EUROPEAN COURT'S DECISION
IN THE FIELD OF COMPETITION LAW ........................................................................ 191
1. Decision T-313/02 and C-519/04P, Meca-Medina...................................................... 191
2. Decision T-193/03 and C-171/05P, Piau..................................................................... 197
3. Decision C-243/06, Charlero and G14........................................................................ 201
II. SPECIFICITY OF SPORT THROUGH THE EUROPEAN
COMMISSION'S DECISION.............................................................................................. 203

6.
AUTONOMOUS RULES OF THE SPORT ASSOCIATIONS AND THE    STATUS
OF SPORTSPEOPLE................................................................................................................ 207
§ 1 Rules that limit the realization of the freedom of movement of sportspeople and
regulate labour market of the sportspeople .............................................................................. 207
I. RULES REGULATING THE TRANSFERS OF THE PLAYERS................................. 208
1. Introductory provisions................................................................................................ 208
2. Rules regulating the transfers of players through the acts of the
European Institutions ....................................................................................................... 215
3. Agreement between UEFA – ECA 2008..................................................................... 218
4. FIFA Rules regulating the transfers of players after the decision Bosman and the
Agreement FIFA, UEFA / European Commission 2001................................................. 218
5. Agreement FIFPro – UEFA 2007................................................................................ 224
6. Transfer system compensation as it is today................................................................ 225
7. FIFA transfer rules in force.......................................................................................... 226
8. Maintaining the contract stability and FIFA rules in force.......................................... 229
9. The international transfer system of minors and young players .................................. 237
10. Training compensation from Bosman to Bernard ..................................................... 240
II. PLAYER'S QUOTAS RULES........................................................................................ 248
1. Generaly about player's quotas system ........................................................................ 248
2. Players quotas system today – FIFA rules „6+5“ ........................................................ 254
§ 2 Autonomous regulation of specific relations in sport, by emphasizing the rules of regional
and national federation concerning the limitation of the number of players – “home-grown
players“ or “locally trained players“ ........................................................................................ 256
I. INTRODUCTION OF THE „HOME-GROWN PLAYERS“ RULE .............................. 257
II. THE SUPPORT OF THE EUROPEAN PARLIAMENT AND EUROPEAN
COMMISSION ................................................................................................................... 258
III. JUSTIFICATION OF IMPLEMENTING THE RULE OF
“HOME-GROWN“ PLAYER ............................................................................................. 261
IV. POSSIBLE ALTERNATIVES TO THE MENTIONED RULES................................. 263
V. PLAYER'S REGISTRATION ........................................................................................ 266

XXI
VI. CONDITION FOR THE REGISTRATION OF PLAYERS RELATED TO .....................
„HOME-GROWN PLAYERS“ RULE ............................................................................... 268
VII. STATISTICAL DATA ABOUT FOREIGN PLAYERS AND .........................................
„HOME-GROWN PLAYERS“ ........................................................................................... 271
§ 3 Human capital of sportspeople........................................................................................... 277
I. INVESTMENT IN HUMAN CAPITAL OF SPORTSPEOPLE IN GENERAL ............ 277
II. SALARY AS DETERMINANT OF THE HUMAN CAPITAL OF
SPORTSPEOPLE ………………………………………………………………………….283

7. SPORTSPEOPLE AS SPECIFIC KIND OF WORKERS THROUGH THE SELECTION
OF THE DIFFERENT LEGAL REGULATIONS IN MEMBER  STATES OF THE
EUROPEAN UNION AND CROATIA  .................................................................................. 289
§ 1 Sportspeople as workers or service providers? .................................................................. 296
§ 2 Amateur sportspeople......................................................................................................... 300
§ 3 Comparative view of  employment (labour) relationship regulations................................ 301
I. ITALY .............................................................................................................................. 303
1. Employment relationship............................................................................................. 303
2. Sportspeople employment relationship........................................................................ 305
II. UNITED KINGDOM...................................................................................................... 309
1. Employment relationship............................................................................................. 309
2. Sportspeople employment relationship........................................................................ 312
III. FEDERAL REPUBLIC OF GERMANY ...................................................................... 314
1. Employment relationship............................................................................................. 314
2. Sportspeople employment relationship........................................................................ 317
IV. UNITED STATES OF AMERICA ............................................................................... 319
1. Employment relationship............................................................................................. 319
2. Sportspeople employment relationship........................................................................ 321
V. SPORTSPEOPLE EMPLOYMENT RELATIONSHIP IN
SLOVENIA AND CROATIA ............................................................................................. 323
1. Heteronymous origins of defining the status of sportspeople in Slovenia
and Croatia....................................................................................................................... 323
2. Autonomous origins of defining the status of sportspeople in Slovenia
and Croatia....................................................................................................................... 325
§ 4  Sport and social dialogue .................................................................................................. 327
I. INTRODUCTION IN SOCIAL DIALOGUE.................................................................. 327
II. SOCIAL DIALOGUE IN EUROPEAN SPORT............................................................ 331
III. DEALING WITH UNANSWERED QUESTIONS OVER SOCIAL DIALOGUE ..... 334
IV. EMPLOYMENT RELATIONSHIP IN PROFESSIONAL SPORT IN OTHER
NEW MEMBER STATES OF EUROPEAN UNION ........................................................ 338
V. COMPARATIVE AND LEGAL COMPARISON OF THE SOCIAL DIALOGUE ..... 339

8. CONCLUSION IN CROATIAN........................................................................................... 342

9. CONCLUSION IN SLOVENIAN …………………………………………… ……...…….354

10. BIBLIOGRAPHY................................................................................................................. 366

11. EXTENSIVE SUMMARY IN CROATIAN ...................................................................... 409

12. EXTENSIVE SUMMARY IN SLOVENIAN .................................................................... 418

XXII

POPIS GRAFIČKIH PRIKAZA

1.

Prihodi 5 najpopularnijih nogometnih liga od sezone 1996./97. do 2008./09……………..
88
2.

Udio nogometaša u Njemačkoj 1990-ih godina, te 2005. godine…………………………
256
3.

Udio stranih igrača u Italiji, sezona 2006./07. i 2009./10…………………………………
273
4.

Postotak igrača usavršavanih u klubovima (club-trained players) od 2009.-2011……….
275
5.

Postotak igrača usavršavanih u klubovima (club-trained players) po ligama…………….
276
6.

Ulaganje nogometnih prvoligaša u EU u milijunima €……………………………………
281

XXIII
POPIS KRATICA

CONI
-
Comitato Olimpico Nazionale Italiano
čl.
-
članak
ERC
-
European Court Reports
Komisija
-
Europska komisija
ES
-
Europski sud
EU
-
Europska unija
FA
-
The Football Association
FIFPro
-
Fédération Internationale des Associations de Footballeurs Professionnels
FIGC
-
Federazione Italiana Giuoco Calcio
FIBA
-
Fédération Internationale de Basketball
FIFA
-
Fédération Internationale de Football Association
DRC
-
FIFA Komora za rješavanje sporova
HNS
-
Hrvatski nogometni savez
CAS
-
Međunarodni arbitražni sud za sport
MOR
-
Međunarodna organizacija rada
NZS
-
Nogometna zveza Slovenije
UEFA
-
Union des Associations Européennes de Football
UEU
-
Ugovor o Europskoj uniji
UFEU
-
Ugovor o funkcioniranju Europske unije
UEZ
-
Ugovor o Europskoj zajednici
SAD
-
Sjedinjene Američke Države
st.
-
stavak
t.
-
točka

1

1. UVOD

Predmet proučavanja i istraživanja u ovom je radu sloboda kretanja sportaša kao specifične
kategorije radnika i specifičnost njihova radnopravnog statusa u državama članicama
Europske unije (dalje: EU),1 te Republike Hrvatske (dalje: Hrvatske) kao skoroj članici EU.
Glavno znanstveno pitanje koje se nameće jest kako definirati profesionalne sportaše? Pitanje
je jesu li oni radnici pa se na njih primjenjuju instituti radnog i socijalnog prava, ili su
kategorija samozaposlenih osoba na koju se primjenjuju instituti građanskog-obveznog prava?
Da li je riječ o osobama koje su u radnopravnom odnosu subordinacije ili je riječ o
pružateljima usluga? Navedeno je vrlo zanimljivo i značajno imajući u vidu proklamirane
slobode unutarnjeg tržišta EU, poglavito slobodu kretanja osoba – radnika i slobodu pružanja
usluga. Također, bitno je utvrditi status sportaša radi eventualne primjene radnopravnog i
socijalnopravnog zakonodavstva.

Glede prethodno navedenog znanstveno-istraživačkog problema, autoru su se tijekom njegova
istraživanja nametnula sljedeća specifična znanstvena pitanja:
1) Kako odrediti odnos sporta i sportskog prava u pravnom poretku?
2) Kako definirati profesionalne sportaše s aspekta radnog prava?
3) Da li su profesionalni sportaši radnici, samozaposlene osobe ili su pružatelji usluga?
4) Na koji način definirati sportaše u profesionalnim momčadskim sportovima, imajući u
vidu specifičnosti pojedinih zakonodavstava država članica EU i budućih država
članica poput Hrvatske?
5) Na koji način, s obzirom na prethodno navedeno, definirati sportaše u pojedinačnim
sportovima?
6) Od kakvog su utjecaja na slobodu kretanja osoba – radnika pravila globalnih i
regionalnih sportskih udruženja poput FIFA-e, UEFA-e ili nacionalnih saveza poput
engleskog nogometnog saveza (FA), talijanskog (FIGC) i u kojoj mjeri navedena
pravila predstavljaju prepreku slobodi kretanja radnika, imajući u vidu pravila o

1
Autor će u tekstu koristiti kraticu EU u izvornom obliku za Europsku uniju.

2
transferima, o nacionalnim kvotama ili pravila o pripadnosti „home-grown players“ ili
„localy trained players“?2

Predmet istraživanja u ovome radu predstavlja analiza primarnog i sekundarnog prava EU u
pogledu gospodarskih sloboda (slobode kretanja osoba, poslovnog nastana i pružanja usluga),
analiziran je koncept i značaj unutarnjeg tržišta kako bi se jasnije objasnilo djelovanje
gospodarskih sloboda te njihova važnost u ostvarivanju samog unutarnjeg tržišta. Kroz praksu
Europskog suda (dalje: ES) u području sporta dat je prikaz utjecaja europskog prava na sport i
stvaranje europskog sportskog prava. Također su analizirani mnogobrojni izvori tzv. „mekog
prava“ (engl. soft-law) kroz mnogobrojne akte institucija EU koji su imali utjecaja na sport i
na njegovo reguliranje. Povijesnopravno je dat prikaz razvoja sporta općenito te utjecaja i
reguliranja europskog prava na sport.

Proučavanjem zakonodavstava država članica EU korištena je poredbenopravna metoda
znanstvenog proučavanja i to u prvom redu Ujedinjenog kraljevstva Velike Britanije i
Sjeverne Irske (dalje: UK), Republike Italije (dalje: Italije), Savezne Republike Njemačke
(dalje: Njemačke), Republike Slovenije (dalje: Slovenije) i Hrvatske kao buduće države
članice, u pogledu reguliranja radno-pravnog statusa sportaša. Navedeno je izuzetno značajno
jer će se problematici reguliranja radno-pravnog statusa sportaša pristupiti s aspekta radnog
prava i europskog prava. Analizirani su i pravno raščlanjeni autonomni akti pojedinih
sportskih saveza, od onih na regionalnoj razini poput UEFA-e pa do onih na nacionalnoj
razini (pravila engleskog FA, talijanskog FIGC, hrvatskog HNS-a i slovenskog NZS-a).
Naglasak je dat i na reguliranje statusa profesionalnih sportaša u momčadskim sportovima
koji su u Sloveniji i Hrvatskoj u statusu samostalnih djelatnosti, a ne u statusu radnika. Težnja
je autora ukazati na problematičnost ovakvog reguliranja statusa sportaša jer se na taj način
sportaši lišavaju radnopravne i socijalnopravne zaštite koju bi imali da imaju status radnika.
Štoviše, i same su institucije EU u mnogobrojnim aktima upravo poticale da se što je više
odnosa regulira kao radnopravno, ukoliko, naravno, za to postoje pretpostavke, a prema
autoru definitivno postoje.

2
Autor će u izvornom obliku koristiti pojmove „engl. home-grown players“ koji označava sportaše -
igrače usavršavane u domaćoj sredini; odnosno pojam „engl. home-grown rule“ koji označava pravilo o igračima
usavršavanim u domaćoj sredini.

3
Statističkim podatcima nastojalo se dati kompletniju sliku migracija sportaša u europskom
prostoru kako bi se utvrdilo da li je unutarnje tržište zaživjelo u potpunosti i za kategoriju
sportaša ili postoje svojevrsne prepreke slobodi kretanja poput pravila o transferima,
nacionalnim kvotama ili pravila o pripadnosti usavršavanja i razvoja „home-grown rule“,
odnosno pravila o najvećem broju stranih nogometaša koji mogu biti registrirani za jedan klub
i koja ograničavaju slobodu kretanja sportaša. Radi pronalaženja mogućih rješenja prisutnim
problemima u europskom sportu i stalnoj borbi sportskih saveza za očuvanjem svoje
autonomije u reguliranju sporta, povučena je komparativno-pravna analiza sa sjeverno-
američkim modelom sporta i nekim dobrim rješenjima koje on sadrži. Osim toga, institut
socijanog dijaloga ili uvođenje američkog modela ograničenja potrošnje klubova na plaće
igrača „engl. salary cap“ je također predloženo kao moguće rješenje postojećim problemima
u odnosu europskog prava i autonomije sporta. Određena pozornost dana je i problemu
definiranja odnosa prava i sporta te utvrđivanju postoji li nova pravna disciplina poput
sportskog prava ili možemo samo govoriti o odnosu sporta i prava. Također, radi boljeg i
temeljitijeg sagledavanja problema odnosa sporta i europskog prava, u doktorskoj disertaciji
će se analizirati način reguliranja sportskog prava u drugim pravnim sustavima, poput onog
Sjedinjenih Američkih Država (dalje: SAD), a sve kako bi se pronašlo odgovor na pitanje
kako riješiti pitanje odnosa sportaša i proklamiranih načela i sloboda europskog prava.

U ovome radu razrađene su sljedeće hipoteze. Profesionalni sportaši u momčadskim
sportovima posebna su kategorija sui generis radnika zbog prisutnosti elemenata
radnopravnog odnosa subordinacije. Ipak, nisu kao takvi definirani u različitim
zakonodavstvima država članica i budućih država EU. Štoviše, podosta je država u kojima
imaju status samozaposlenih osoba, na koji im se način onemogućava uživanje odgovarajućih
radnih i socijalnih prava i jamstava. Profesionalni sportaši u momčadskim sportovima poput
ostalih radnika uživaju prava i slobode zajamčene čl. 45. UFEU, što je u tekstu dokazano
korištenjem metode analize sudske prakse ES, ali i odluka nacionalnih sudova. Autonomnim
pravilima sportskih udruženja FIFA-e, UEFA-e i nacionalnih saveza o broju igrača koji
nemaju državljanstvo države iz koje potječe savez ili klub, ograničava se sloboda kretanja
sportaša kao radnika, odnosno pružatelja usluga. Nakon odluke Bosman, jedne od
najpoznatijih odluka ES, nakon koje se zbog dugotrajne borbe sa sportskih udruženjima
značajno promijenio svijet profesionalnog sporta, i danas, nakon više od 15 godina od te
odluke, i dalje imamo razna pravila kojima se nastoji ograničiti sloboda kretanja sportaša.
Navedena pravila o nacionalnim kvotama poput „pravila 6+5“ ili o tzv. „home-

4
grown“ igračima, kako će biti dokazano u radu, ograničavaju slobodu kretanja sportaša i nisu
u skladu s europskim pravom. Analizom ljudskog kapitala sportaša, ulaganja u njega i
nastojanja ostvarenja profita prodajom igrača kao tzv. „gotovih proizvoda“ nastoji se objasniti
bit navedenih sportskih pravila. Naime, spomenutim pravilima želi se onemogućiti potpuna
liberalizacija slobode kretanja sportaša, što bi dovelo u pitanje ulaganje klubova u svoje
igrače, najčešće mlađe igrače. Posebnu kategoriju predstavljaju profesionalni sportaši u
pojedinačnim sportovima, koji imaju status davatelja usluga, a što ih razlikuje od statusa
profesionalnih sportaša u momčadskim sportovima, te oni uživaju slobode zajamčene
odredbama o slobodi pružanja usluga UFEU, jer imaju status samozaposlenih osoba, a ne
radnika. Konačno, posljednja radna hipoteza u radu jest da tržište rada profesionalnih sportaša
reguliraju pravila sportskih udruženja. Navedeno potkrepljuje tezu o specifičnosti
profesionalnih sportaša kao posebne sui generis kategorije radnika. Naime, profesionalni
sportaši ne mogu koristiti usluge raznih institucija poput zavoda za zapošljavanje radi
pronalaženja novih radnih mjesta. Radna mjesta sportaša ograničena su isključivo na postojeći
broj klubova, te stoga profesionalni sportaši imaju poseban sui generis status. Štoviše, još je
veća specifičnost profesionalnih sportaša u individualnim sportovima, koji se ne mogu
smatrati radnicima u odnosu subordinacije.

Navedena tematika je izrazito zanimljiva velikom broju pravnih teoretičara i stručnjaka, kako
onih iz EU, tako i onih iz SAD-a. Mnogi su se autori usredotočili na pitanje definiranje sporta
i općenito sportskog prava u okviru EU, na učinke i posljedice presude ES u slučaju Bosman i
svega što je nakon nje uslijedilo, kao i na pokušaje uređivanja navedene tematike od strane
ES i drugih institucija EU. No, nije poznata niti jedna publikacija (monografija ili članak)
koja bi nastojala problemu definiranja sportaša kao posebne kategorije radnika pristupiti s
aspekta radnog prava i europskog prava. Štoviše, na prostorima Slovenije i Hrvatske, autoru
nisu poznati radovi koji imaju koncepcijski pristup poput ovoga sadržanog u doktorskoj
disertaciji. Tome u prilog ide i činjenica da će u navedenoj doktorskoj disertaciji autor
analizirati pravne sustave država članica EU od onih koje su bile države osnivači EU poput
UK, te Italije, kao i države članice poput Slovenije koja je novija država članica, i Hrvatske
kao buduće države članice EU. Dakle komparativnom će se metodom i analizom dati
sveobuhvatnija slika navedenog pitanja. Biti će zanimljivo uočiti različite pristupe definiranju
navedenog problema i načina na koji su navedene države isto uredile.

5
Po mišljenju autora, upravo pristup pojmu sportaša s aspekta radnog prava i europskog prava
nedostaje za sveobuhvatnije i kompleksnije poimanje odnosa sportskog prava i europskog
prava. Dosadašnja djela koja su se doticala navedene tematike nisu s tog aspekta analizirala
postavljeni problem, poglavito ako se ima u vidu novi status koji sport poprima od stupanja na
snagu Lisabonskog ugovora i po prvi puta integracije sporta u primarno pravo EU, iako ne s
prevelikim nadležnostima institucija EU u pogledu reguliranja sporta. Naime, i dalje je
prisutno načelo autonomije sportskih udruženja, a tako treba i ostati do određene granice u
reguliranju svijeta sporta, uz nužno poštivanje zajamčenih prava profesionalnih i amaterskih
sportaša.

U ovome se radu pomoću raznih metoda znanstvenog istraživanja obrađuje problem sadržan u
disertaciji, odnosno sam predmet znanstvenog istraživanja. Povijesnom metodom kroz razvoj
pristupa mnogobrojnih akata europskih institucija u odnosu spram sporta pokazan je način
razvoja poimanja sporta i reguliranja statusa sportaša od strane europskih institucija.
Korištene su također induktivno-deduktivne metode znanstvenog istraživanja kojima se
nastojalo objasniti postojeće i otkriti nove spoznaje i nove zakonitosti za dokazivanje
postavljenih teza, kao i za provjeravanje postavljene hipoteze i cjelokupnog znanstvenog
istraživanja. Deskriptivna metoda primijenjena je u uvodu, zaključku ili opisu pojedinog
problema i rezultata. Korištene su i metoda analize problematike temeljnih pojmova poput
europske slobode kretanja osoba, instituta sportskog prava s osvrtom na pravo EU,
radnopravnog pojma radnika u svezi s definiranjem sportaša kao posebne kategorije radnika,
kako bi se pojmove razradilo i pojednostavilo, da bi se metodom sinteze obuhvatilo navedeno
u postupku provjeravanja i potvrđivanja radnih hipoteza predmetnoga rada. Mnogobrojni
praktični primjeri proizašli iz prakse primjene sportskih pravila te sudske prakse korišteni su u
metodi dokazivanja i opovrgavanja postavljenih teza. Statističkom metodom nastojalo se dati
empirijski odgovor na problematiku slobode kretanja sportaša. Jedino se iz zbiljskih podataka
o stvarnom broju sportaša koji se koriste navedenom gospodarskom slobodom može dati
pravi obol navedenom problemu. Vrlo bitna metoda istraživanja koja je primijenjena svakako
je komparativna metoda. Usporedbom različitih pravnih sustava i njihovim reguliranjem
pitanja slobode kretanja sportaša nastojalo se steći potpuniji i sveobuhvatniji pregled pravnog
normiranja i općenito poimanja navedene problematike, sa specifičnostima svake pojedine
države. Metoda studija slučaja neizostavna je metoda imajući u vidu praksu ES, koja je
iznimnoga značenja u oblikovanju i tumačenju europskoga prava, a poglavito ovako
specifične problematike. I metoda kompilacije dio je strukturiranja doktorske disertacije,

6
kojom se od mnoštva dijelova i specifičnih radova kroz jedinstvenu nit vodilju, a to su
postavljene hipoteze, dolazi do, sveobuhvatnije cjeline o provedenom znanstvenom
istraživanju.

7
2. UVOD

Predmet proučevanja in raziskovanja v predmetnem delu je svoboda gibanja športnikov kot
posebne kategorije delavcev in posebnost njihovega delovnopravnega statusa v državah
članicah Evropske unije (naprej: EU) 3  ter v Republiki Hrvaški (naprej: Hrvaška) kot
skorajšnji članici EU. Glavno znanstveno vprašanje, ki se pojavi je kako definirati
profesionalne športnike? Vprašanje je ali so le-ti delavci in za njih veljajo instituti delovnega
in socialnega prava, ali so kategorija samozaposlenih oseb, za veljajo instituti civilnega prava?
Ali gre za osebe, ki so v delovnopravnem odnosu podrejenosti ali pa za izvajalce storitev?
Navedeno je zelo zanimivo in pomembno glede na zastavljene svobode notranjega trga EU,
posebno svobodo gibanja oseb – delavcev in svobodo opravljanja storitev. Prav tako je
bistveno utrditi status športnikov zaradi eventualne uporabe delovnopravne in socialnopravne
zakonodaje.

Glede predhodno navedenega znanstveno-raziskovalnega problema, so se avtorju v okviru
njegovega raziskovanja pojavila naslednja specifična znanstvena vprašanja:
7) Kako določiti odnos športa in športnega prava v pravni ureditvi?
8) Kako definirati profesionalne športnike z vidika delovnega prava?
9) Ali so profesionalni športniki delavci, samozaposlene osebe ali pa so izvajalci storitev?
10)
Kako definirati športnike v profesionalnih moštvenih športih, glede na posebne
značilnosti posameznih zakonodaj držav članic EU in bodočih držav članic EU, kot je
Hrvaška?
11)
Kako, z ozirom na predhodno navedeno, definirati športnike v posameznih športih?
12)
Kakšen vpliv na svobodo gibanja oseb – delavcev imajo pravila globalnih in
regionalnih športnih združenj, kot so pravila FIFA-e, UEFA-e ali nacionalnih zvez,
kot je angleška nogometna zveza (FA), italijanska nogometna zveza (FIGC) in v
kolikšni meri navedena pravila predstavljajo oviro svobodi gibanja delavcev, z vidika
pravil o transferjih, nacionalnih kvotah ali pravilih o pripadnosti „home-grown
players“ ali „localy trained players“?4

3
Avtor bo v besedilu uporabljal kratico EU v izvirni obliki za Evropsko unijo.
4
Avtor bo v izvirni obliki uporabljal pojme „engl. home-grown players“ ki označuje športnike - igralce
izpopolnjevane v domačem okolju; oziroma pojem „engl. home-grown rule“ ki označuje pravilo o igralcih
izpopolnjevanih v domačem okolju.

8
Predmet raziskovanja v tem delu predstavlja analiza primarnega in sekundarnega prava EU v
zvezi z gospodarskimi svoboščinami (svobode gibanja oseb, poslovne nastanitve in
opravljanja storitev), analiziran je koncept in pomen notranjega trga, pojasnjeno delovanje
gospodarskih svoboščin ter njihova pomembnost v uresničevanju samega notranjega trga.
Skozi prakso Evropskega sodišča (naprej: ES) na področju športa je dan prikaz vpliva
evropskega prava na šport in ustvarjanje evropskega športnega prava. Prav tako so analizirani
številni viri t.i. „mehkega prava“ (engl. soft-law) skozi mnoge akte institucij EU, ki so imeli
vpliv na šport in njegovo urejanje reguliranje. Zgodovinskopravno je podan prikaz razvoja
športa na splošno ter vpliv in urejanje evropskega prava na šport.

V preučevanju zakonodaj držav članic EU je uporabljena primerjalnopravna metoda
znanstvenega preučevanja in to v prvi vrsti Združenega kraljestva Velike Britanije in Severne
Irske (naprej: UK), Republike Italije (naprej: Italije), Zvezne Republike Nemčije (naprej:
Nemčije), Republike Slovenije (naprej: Slovenije) in Hrvaške kot bodoče države članice iz
vidika urejanja delovno-pravnega statusa športnikov. Navedeno je izjemno pomembno, saj bo
problematiki urejanja delovno-pravnega statusa športnikov pristopljeno z vidika delovnega in
evropskega prava. Analizirani in pravno razčlenjeni so avtonomni akti posameznih športnih
zvez, od tistih na regionalnem nivoju, kot je UEFA, pa do tistih na nacionalnem nivoju
(pravila angleškega FA, italijanskega FIGC, hrvaškega HNS-a in slovenskega NZS-a).
Poudarek je dan tudi na urejanje statusa profesionalnih športnikov v moštvenih športih, ki so
v Sloveniji in na Hrvaškem v statusu samostojnih dejavnosti, ne pa v statusu delavcev. Namen
avtorja je nakazati problematičnost takšnega urejanja položaja statusa športnikov, saj se na ta
način športnikom odvzema delovnopravna in socialnopravna zaščita, ki bi jo imeli, v kolikor
bi imeli status delavcev. Tudi same institucije EU so v mnogih aktih spodbujale, da se čim
več odnosov ureja delovnopravno, v kolikor so seveda za to podane predpostavke, ki pa so po
avtorjevem mnenju nedvomno podane.

S statističnimi podatki se prizadeva dati bolj celotno sliko migracij športnikov v evropskem
prostoru, kako bi se utrdilo, da bi notranji trg zaživel v popolnosti in za kategorijo športnikov,
ali obstajajo svojevrstne ovire svobodi gibanja, kot je pravilo o transferjih, nacionalnih kvotah
ali pravila o pripadnosti izpopolnjevanju in razvoju „home-grown rule“, oziroma pravila o
največjem številu tujih nogometašev, registriranih za en klub, in ki omejujejo svobodo gibanja
športnikov. Zaradi najdbe možnih rešitev prisotnih problemov v evropskem športu in stalni
borbi športnih zvez za ohranjanje svoje avtonomije v urejanju športa, je opravljena

9
primerjalnopravna analiza s severnoameriškim modelom športa in nekaterimi dobrimi
rešitvami, ki jih ta vsebuje. Razen tega,  je institut socialnega dialoga ali uvajanje ameriškega
modela omejevanja potrošnje klubov na plače igralcev „engl. salary cap“, podan kot možna
rešitev obstoječih problemov v odnosu evropskega prava in avtonomije športa. Določena
pozornost je dana tudi problemu definiranja odnosa med pravom in športom ter ugotavljanju,
ali obstaja nova pravna disciplina, kot je športno pravo, ali pa lahko govorimo samo o odnosu
športa in prava. Prav tako, zaradi boljšega in bolj temeljitega spoznavanja problema odnosa
športa in evropskega prava, bo v doktorski disertaciji analiziran način urejanja športnega
prava v drugih pravnih sistemih, od tistega v Združenih državah Amerike (naprej: SAD), vse
z namenom najti odgovor na vprašanje, kako rešiti problematiko odnosa športnikov in
zastavljenih načel in svoboščin evropskega prava.

V predmetnem delu so postavljene naslednje hipoteze: Profesionalni športniki v moštvenih
športih so zaradi prisotnosti delovnopravnega odnosa podrejenosti, posebna kategorija sui
generis delavcev. Vendar pa ti kot taki niso definirani v različnih zakonodajah držav članic in
bodočih držav EU. Precej je držav, v katerih imajo status samozaposlenih oseb, na ta način pa
se jim onemogoča uživanje pripadajočih delovnih in socialnih pravic ter jamstev.
Profesionalni športniki v moštvenih športih kakor ostali delavci uživajo varstvo in svoboščine
zagotovljene s čl. 45. UFEU, kar je v besedilo dokazano z uporabo metode analize sodne
prakse ES, ali odločb nacionalnih sodišč. Z avtonomnimi pravili športnih združenj FIFA-e,
UEFA-e in nacionalnih zvez o številu igralcev, ki nimajo državljanstva države, iz katereizvira
zveza ali klub, se omejuje svoboda gibanja športnikov kot delavcev, oziroma izvajalcev
storitev. Po odločbi Bosman, eni od najbolj znanih odločb ES, po kateri se je zaradi
dolgotrajne borbe s športnimi združenji pomembno spremenil svet profesionalnega športa, in
danes, po več kot petnajstih letih od te odločbe, še naprej obstajajo različna pravila, s katerimi
se poskuša omejiti svoboda gibanja športnikov. Navedena pravila o nacionalnih kvotah kakor
„pravila 6+5“ ali o t.i. „home-grown“ igralcih, kot bo dokazano v delu, omejujejo svobodo
gibanja športnikov in niso v skladu z evropskim pravom. Z analizo človeškega kapitala
športnikov, vlaganja vanj in prizadevanj uresničitve profita s prodajo igralcev kot t.i. „gotovih
proizvodov“ bo pojasnjeno bistvo navedenih športnih pravil. Namreč, z omenjenimi pravili se
želi onemogočiti popolna liberalizacija svobode gibanja športnikov, s čimer bi prišlo pod
vprašaj vlaganje klubov v svoje igralce, najpogosteje mlajše igralce. Posebno kategorijo
predstavljajo profesionalni športniki v posameznih športih, ki imajo status izvajalcev  storitev,
kar jih  razlikuje od profesionalnih športnikov v moštvenih športih, ti tako uživajo svoboščine

10
zagotovljene z določbami o svobodi opravljanja storitev UFEU, , ne pa pravic delavcev.
Končno, poslednja delovna hipoteza v delu je, da trg dela profesionalnih športnikov urejajo
pravila športnih združenj. Navedeno podkrepljuje tezo o posebnosti profesionalnih športnikov
kot posebne sui generis kategorije delavcev. Namreč, profesionalni športniki ne morejo
izkoriščati storitev različnih institucij, kot je zavod za zaposlovanje zaradi najdbe novih
delovnih mest. Delovna mesta športnikov so omejena izključno na obstoječe število klubov,
zaradi česar imajo profesionalni športniki imajo poseben sui generis status. Še večja je
posebnost profesionalnih športnikov v individualnih športih, ki  niso delavci v odnosu
podrejenosti.

Navedena tematika je izjemno zanimiva velikem številu pravnih teoretikov in strokovnjakov,
tako tistih iz EU, kot tudi tistih iz ZDA-a. Mnogi avtorji so se osredotočali na vprašanje
definiranja športa in  športnega prava v okviru EU na splošno, na učinke in posledice  sodbe
ES v primeru Bosman in vsega kar je po njej sledilo, kot tudi na poskuse urejanja navedene
tematike s strani  ES in drugih institucij EU. No, nasprotno pa avtorju ni znana niti ena
publikacija (monografija ali članek), ki bi problemu definiranja športnikov kot posebne
kategorije delavcev pristopila z vidika delovnega prava in evropskega prava. Sploh, na
prostorih Slovenije in Hrvaške, avtorju niso poznana dela, ki bi imela sistemski pristop, kot je
to v doktorski disertaciji. Temu v prid gre tudi dejstvo, da bo avtor v navedeni doktorski
disertaciji analiziral pravne sisteme držav članic EU, od tistih, ki so bile države ustanoviteljice
EU kot je UK ter Italija, pa tudi tiste države članice, kot je Slovenija, ki je najnovejša država
članica, in Hrvaška kot bodoča država članica EU. Torej, s primerjalno metodo in analizo bo
podana vseobsežna slika navedenega vprašanja. Zanimivo bo videti  različne pristope
definiranju navedenega problema in načine, s katerimi so navedene države le-to uredile.

Po mnenju avtorja je pristop k pojmu športnikov z vidika delovnega prava in evropskega
prava tisto, kar manjka za bolj obsežno in kompleksno razumevanje odnosa med športnim
pravom in evropskim pravom. Dosedanja dela, ki so se dotikala navedene tematike
postavljenega problema niso analizirala iz tega vidika, posebno če je upoštevan nov položaj,
ki ga ima šport od uveljavitve Lizbonske pogodbe naprej, čimer je prvič šport integriran v
primarno pravo EU, čeprav ne s prevelikim pristojnostmi institucij EU v zvezi z njegovim
urejanjem. Še vedno je namreč prisotno načelo avtonomije športnih združenj, kar mora do
določene mere ostati v športu, ob nujnem spoštovanju zagotovljenih pravic profesionalnih in
amaterskih športnikov.

11

V predmetnem delu bo s pomočjo različnih metod znanstvenega raziskovanja preučevan
problem, pojasnjen v disertaciji oziroma sam predmet znanstvenega raziskovanja. Z
zgodovinsko metodo bo skozi razvoj pristopov mnogih  aktov evropskih institucij v odnosu
do športa prikazan način razvoja razumevanja športa in urejanja statusa športnikov s strani
evropskih institucij. Uporabljene so tudi induktivno-deduktivne metode znanstvenega
raziskovanja, s katerimi se prizadeva pojasniti obstoječa spoznanja tero odkriti nova
spoznanja in nove zakonitosti za dokazovanje postavljenih tez, služijo pa tudi za preveritev
postavljenih hipotez in celotnega znanstvenega raziskovanja. Deskriptivna metoda je
uporabljena v uvodu, v sklepu in v opisu posameznega problema in rezultata. Uporabljene so
tudi metoda analize problematike temeljnih pojmov, kot je evropska svoboda gibanja oseb,
institut športnega prava s pogledom na pravo EU, delovnopravnega pojma delavcev v zvezi z
definiranjem športnikov kot posebne kategorije delavcev, kako bi se pojme obdelalo in
poenostavilo, da bi se z metodo sinteze zajelo navedeno v postopku preverjanja in potrjevanja
delovnih hipotez predmetnega dela. Številni  praktični primeri, ki izhajajo iz prakse uporabe
športnih pravil ter sodne prakse so uporabljeni  v okviru metode dokazovanja in izpodbijanja
zastavljenih tez. S statistično metodo se prizadeva dati empirični odgovor na problematiko
svobode gibanja športnikov. Zgolj iz resničnih podatkov o dejanskem številu športnikov, ki
koristijo navedeno gospodarsko svoboščino, je mogoče podati pravi prispevek k navedenem
problemu. Zelo bistvena metoda raziskovanja, ki je tako uporabljena, je primerjalna metoda. S
primerjavo različnih pravnih sistemov in z njihovim urejanjem problema svobode gibanja
športnikov se prizadeva ustvariti popolnejši in bolj vseobsegajoč pregled pravnega normiranja
in splošno razumevanje navedene problematike, s specifičnostmi vsake posamezne države.
Metoda študija primerov je neizogibna, v povezavi s prakso ES, ki je izjemnega pomena pri
oblikovanju in tolmačenju evropskega prava, še posebej pri tako specifični problematiki. Tudi
metoda kompilacije je del strukturiranja doktorske disertacije, s katero se bo od množice
delov in specifičnih del skozi enotno vodilno nit, to pa so postavljene hipoteze, prišlo do
vseobsežne celote o izvedenem znanstvenem raziskovanju.

12
3. TEMELJI NAČELA SLOBODE KRETANJA RADNIKA U
EUROPSKOJ UNIJI
§ 1 Uvod i povijesni razvoj Europske unije

Prije sagledavanja statusa profesionalnih sportaša s aspekta njihova pravnog (radnog) odnosa,
te konteksta specifičnosti tog odnosa, analizirat će se njihovo pravo na ostvarivanje jedne od
temeljnih gospodarskih sloboda, slobode kretanja radnika, odnosno slobode pružanja usluga u
okviru EU. Dat će se pregled razvoja unutarnjeg tržišta i četiriju gospodarskih sloboda.
Institutom građanstva EU istaknuti će se prednost u izjednačavanju državljana država članica
u ostvarivanju njihovih prava. Ovo je poglavlje iznimno bitno kako bi se kasnije mogla
spoznati bit primjene europskog prava na sport.

Sagledavanjem kompleksnosti pitanja unutarnjeg tržišta koje se zapravo konstantno razvija
još od izvorišne ideje francuskog ministra vanjskih poslova Roberta Schumana, sadržane u
njegovoj Deklaraciji iz 1950. godine,5 predstavlja kamen temeljac savezu država koji se danas
naziva EU. Naime, navedena je Deklaracija potaknula udruživanje šest snažnih gospodarskih
europskih država 1951. godine 6 i zaključenje Ugovora o zajednici za ugljen i čelik,7 kao
temelja gospodarske suradnje među tim državama. Nakon toga, 1957. godine sklapanjem
Ugovora iz Rima (dalje: UEZ) nastala je Europska ekonomska zajednica,8 preteča današnje
EU. Godine 1965. donesen je Ugovor o spajanju institucija9 kojim je došlo do institucionalne
promjene jer je za sve tri zajednice 10 uvedena po jedna Komisija i Vijeće. Jedinstveni
europski akt 11 donijet je 1986. godine i on je donio izmjene koje su bile potrebne za
oživljavanje unutarnjeg tržišta do 1992. godine. Upravo je te godine donesen Ugovor iz

5
Deklaracija Roberta Schumana iz 1950. godine, dostupno na: http://europa.eu/abc/symbols/9-
may/decl_en.htm, (15.2.2011.).
6
Italija, Francuska, Zapadna Njemačka, Belgija, Nizozemska i Luksemburg, 1973. pristupile su UK,
Irska i Danska, 1981. Grčka, 1986. Španjolska i Portugal, 1995. Austrija, Finska i Švedska, 2004. Slovenija,
Slovačka, Češka, Madžarska, Estonija, Litva, Latvija, Poljska, Malta i Cipar, te 2007. Bugarska i Rumunjska. U
2013. godini, članicom bi trebala postati Hrvatska.
7
Treaty establishing the Europan Coal and Steel Community. Ugovor je zbog svojeg ograničenog
vremenskog važenja od 50 godina, prestao važiti 23.7.2002.
8
Treaty establishing the European Economic Community and Treaty establishing the Europan Atomic
Energy Community.
9
Merger Treaty, OJ 152 od 13.7.1967.
10
Europsku ekonomsku zajednicu, Europsku zajednicu za atomsku energiju i Europsku zajednicu za
ugljen i čelik.
11
Single Europan Act, OJ L 169 od 29.6.1987.

13
Maastrichta 12 kojim se donosi novi ugovor Ugovor o EU (dalje: UEU), mijenja se ime
Europske zajednice jer se izbacuje iz naziva riječ „ekonomska“, a uvodi se novi oblik
međuvladine suradnje, pogotovo u području obrane, pravosuđa i unutarnjih poslova, te se
također stvara struktura od tri stupa EU. Ovim Ugovorom EU postaje sve više politička
Unija.13 Ugovor iz Amsterdama14 iz 1997. godine izmijenio je i  uveo novu numeraciju UEU i
UEZ. Godine 2001. donesen je Ugovor iz Nice15 koji je doveo do institucionalnih promjena
kako bi se omogućilo funkcioniranje Unije i njeno proširenje. Nakon neuspjeha Ustavnog
ugovora, s 1. prosincem 2009. godine stupio je na snagu reformski ugovor iz Lisabona, poznat
kao Lisabonski ugovor,16 kojim je UEZ preimenovan u Ugovor o funkcioniranju EU (dalje u
tekstu: UFEU), došlo je do izmjena u ugovorima i mijenja se i sama struktura prava EU od tri
stupa koji sada praktički postaju dva.17  EU, ako bismo citirali Spinozu, treba promatrati sub
speciae durationis, u svijetlu trajanja, a ne sub speciae aeternitas, u svijetlu vječnosti.18
Lisabonski ugovor je, barem zasad, posljednji normativni tekst kojim se oblikuje ideja iz čl.
1(2) UEU  i ostvaruje se „postupak oblikovanja sve čvršće veze među narodima Europe“.
Ograničenja ovlasti EU provode se ostvarenjem načela dodijeljenih ovlasti, a provođenje
ovlasti Unije je određeno poštivanjem načela supsidijarnosti i proporcionalnosti.19
§ 2 Europsko pravo (primarno i sekundarno pravo)

Pravo EU je sukladno mišljenju nekih pravnih teoretičara, pravno samostalan pravni poredak
sa svojim vlastitim primarnim pravilima i posebnim sekundarnim pravilima o tumačenju,
primjeni i postupcima u slučaju kršenja primarnih pravila, odnosno da je riječ o tzv. engl. self-
contained režimu koji smatraju potpuno nezavisnim od međunarodnog prava; dok drugi autori
pak smatraju da se pravo EU ne uklapa u takav model, jer u slučaju nefunkcioniranja vlastitih
sekundarnih pravila ne isključuje primjenu pravila općeg međunarodnog prava, pogotovo
kada se uzme u obzir način djelovanja drugog i trećeg stupa, a konačan odnos europskog i

12
Treaty on Europan Union, potpisan u Maastrichtu 7.2.1992., a stupio na snagu 1.11.1993., OJ C 191, od
29.7.1992.
13
Accetto, Avbelj, Hojnik, Smrkolj, Vatovec (Ur.), Lizbonska pogodba, 2010., str. 16.
14
Treaty of Amsterdam, OJ C 340, od 10.11.1997.
15
Treaty of Nice, OJ C 80, od 10.3.2001.
16
Treaty of Lisbon, OJ L 306, od 17.12.2007.
17
O tomu detaljnije u Rodin, Goldner Lang, Lisabonski ugovor – što je novo?, str. 3.-4., Rodin, Ćapeta,
Goldner Lang  (Ur.), Reforma EU- Lisabonski ugovor, 2009.
18
Lizbonska pogodba, op. cit., str. 18.
19
UEU, op. cit., čl. 5(1), bivši čl. 5(1) UEZ-a : „Unija će djelovati unutar ovlasti dodijeljenih joj temeljem
ovoga Ugovora i ciljeva koji su joj uslijed toga dodijeljeni“.

14
međunarodnog prava nakon Lisabona, treba još vidjeti.20 O pravnoj prirodi pravnog sustava
EU očitovao se i ES u odluci Van Gend en Loos21 te je istaknuo da „Zajednica predstavlja
novi pravni poredak u međunarodnom pravu“, dok je u predmetu Costa utvrdio da „u odnosu
na ostale međunarodne ugovore, UEZ je stvorio svoj pravni sustav, a stvorena je zajednica
neograničenog trajanja sa svojim tijelima, svojom osobnošću, svojom pravnom sposobnošću i
sposobnošću zastupanja na međunarodnom planu“. 22

Kada govorimo o europskom pravu odnosno pravu EU, napominje se da razlikujemo
primarno i sekundarno pravo EU.23 Primarno pravo čine pravni akti država članica donijeti
bez posredovanja tijela EU, a to su: Osnivački ugovori, te njihove izmjene i dopune kao i
protokoli uz te ugovore, dodatni ugovori kojima se mijenjaju specifični dijelovi samih
Osnivačkih ugovora i ugovori o pristupanju država članica, kao i Povelja o temeljnim pravima
EU.24 Sekundarno pravo EU proizlazi iz Osnivačkih ugovora temeljem njihovih izričitih
odredaba te nastaje aktivnošću institucija Unije.25 Izvori sekundarnog prava određeni su čl.
288. UFEU-a26 (bivši čl. 249. UEZ-a), a čine ga: uredbe, direktive, odluke, preporuke i
mišljenja. Između ovih izvora, nema formalne hijerarije27 već se razlikuju u svojoj primjeni.
Sukladno čl. 288. UFEU-a uredbe imaju opću primjenu, obvezujuće su u svojoj ukupnosti i
izravno primjenjive u svim državama članicama; direktive su obvezujuće prema rezultatu koji
se njima treba postići, no na državama članicama je da odrede oblik i metodu; dok su odluke
obvezujuće u cijeloj ukupnosti u odnosu na stranke kojima su upućene. Kada se stvara akt
sekundarnog prava, zakonodavac EU će često koristiti regulatorna rješenja za koja je ES
utvrdio da ograničavaju gospodarske slobode, u kontekstu država članica u pogledu odredbi
ugovora, konkretno slobode kretanja radnika. 28 Također, potrebno je naglasiti i važnost
smjernica Europske komisije, međuinstitucionalnih sporazuma između institucija Vijeća,
Komisije i Parlamenta, koje uz preporuke i mišljenja, navedena u čl. 288. UFEU-a čine tzv.

20
Vidi opširnije Seršić, Odnos prava EU i međunarodnog prava, Zbornik Pravnog fakulteta u Zagrebu, vol.
55. (2005.), br. 5., str. 1201.-1220.
21
Odluka C-26/62, NV Algemene Transport- en Expeditie Onderneming van Gend & Loos v Netherlands
Inland Revenue Administration, ECR [1963] 13, t. 12.
22
Odluka C-6/64, Costa v ENEL, ECR [1964] 585, t. 3.
23
Vidi opširnije u Mathijsen, A guide to European union law, 2010.
24
Vidi opširnije u Hartley, The Foundations of European Union Law, An Introduction to the
Constitutional and Administrative Law of the European Union, 2010., str. 86.-87.; Rodin, Ćapeta, Osnove prava
EU, 2011., str. 15.
25
Rodin, Ćapeta, Osnove prava EU, op. cit., 15.
26
Treaty on the functioning of the European Union, OJ C 83, of 30.3.2010.
27
Craig, de Búrca, EU Law, Text, Cases and Materials, 2008., str. 83.
28
Sørensen,  Reconciling Secondary Legislation and the Treaty Rights of Free Movement, European Law
Review, vol 36. (2011.) br. 3, str. 339.-362., str. 339.

15
„meko pravo“ (eng. „soft law“), kao suprotnost formalnih mjera poput uredba, direktiva i
odluka. 29 Meko pravo obuhvaća pravila ponašanja koja u načelu nisu pravno obvezujuća, ali
imaju praktičnoga učinka i osim prethodno navedenih tu još spadaju ostali instrumenti poput
rezolucija, deklaracija, akcijskih programa i planova, obavijesti Komisije, zaključci
predstavnika država članica na Vijeću, te međuinstitucionalni sporazumi.30 Valja istaknuti da
je upravo Europska komisija prepoznala prednosti mekog prava kao fleksibilnijeg instrumenta
u odnosu na klasičnu zakonodavnu metodu, pogotovo u pogledu pitanja kad se države članice
nisu spremne odreći nadležnosti i priznati nadređenost EU prava. Slično je i u sportu sa
sportskim savezima i njihovom autonomijom. Tu leži razlog zašto se područje sporta putem
tzv. mekog prava nastojalo urediti, a ponekad su, kako ćemo vidjeti, bile nužne odluke ES da
bi se ispravno postupilo.

Nezaobilazan izvor prava EU svakako su i presude Suda EU 31 koje nemaju samo učinak za
stranke u sporu (inter partes) već imaju i šire značenje (erga omnes). Naime izreke presude su
izvor prava, no obrazloženja odluka su, kako naglašavaju Rodin i Ćapeta, izuzetno zanimljiva
jer sadrže pravne pretpostavke, sudsko shvaćanje prava i društvenog konteksta te druge
relevantne činjenice za donošenje odluka.32

S tim u svezi mora se naglasiti da se europsko pravo osnažuje na dva načina: jedno je
ostvarenjem nadzora od strane Europske komisije kao vrste suprakontrole s jedne strane, te
pojedinačnog nadzora na razini države članice u postupcima koji se vode pred nadležnim
sudskim tijelima države članice zbog povrede prava pojedinaca.33

29
Craig, de Búrca, EU Law…, 2008., op. cit., str. 87.
30
Chalmers, Davies, Monti, European Union Law, 2010, str. 101. U kontekstu pravila mekog prava važno
je analizirati kako isto može utjecati na postizanje određenih ciljeva iako nema pravnu obveznost. Najbolji
primjer može biti Lisabonska strategija kojom se žele postići najširi ekonomski ciljevi EU, koja počiva pak na
dva modela mekog prava – otvorenim metodama koordinacije i na integriranim smjernicama za razvoj i
zapošljavanje, a što se sve nastavlja strategijom Europa 2020. Vidi opširnije Vuletić, Pravni aspekti Lisabonske
strategije i budući izazovi – razrada s motrišta pravne prirode mekog prava (soft law), Zbornik Pravnog fakulteta
u Zagrebu, vol. 61. (2011.) br. 3., str. 1011.-1036.
31
U pogledu razlikovanja suda kao institucije autor će kao i Ćapeta koristiti naziv Sud EU, dok će za sud
kao najvišu sudsku instancu koristiti naziv ES, opširnije vidi Ćapeta, Ustrojstvo i nadležnost Suda EU, str. 90.-
93., u Rodin, Ćapeta, Goldner Lang  (Ur.), Reforma EU- Lisabonski ugovor, op. cit.
Stupanjem na snagu Lisabonskog ugovora naziv „Sud pravde EU (Court of Justice of the Europan Union)
“svojevrsni je „kišobran“ koji pod sobom ima sva sudska tijela određena Ugovorom: Sud pravde - poznat kao ES
(European Court), Opći sud - prethodno nazvan Prvostupanjski sud (Court of First Instance) i specijalizirani
sudovi - trenutno isključivo Službenički sud (Civil Service Tribunal), vidi u Hartley, The Foundations of
European Union Law, op. cit., str. 47.
32
Rodin, Ćapeta, Osnove prava EU, op. cit., str. 17. Hartley, The Foundations… op. cit., str. 47.
33
Weatherill, Sports Under EC Competition and US Antitrust Law, str. 131.-142., str. 134. u Weatherill,
European Sports Law, 2007.

16
§ 3 Opća načela prava u pravu Europske unije

Kako bi se moglo shvatiti ostvarenje gospodarskih sloboda, nužno je prvotno razjasniti što su
to opća načela prava EU, među kojima su najznačajnija, u kontekstu ovoga rada, načelo
supsidijarnosti i načelo proporcionalnosti.

Opća načela prava definirao je Gény kao „ideal shvaćanja prava koji je sukladan stalnom
temelju ljudske prirode i presumira se da stvara temelj prava. Smatra se da ih zakonodavac
uvijek mora imati na umu.“34 Kako kaže Nezavisni odvjetnik de Lamothe „opća načela
stvaraju moralni i institucionalni okvir na temelju kojega se temelji Zajednica35“.36 Opća
načela prava koriste se kako bi se tumačili Ugovori i akti koje su donijela tijela Unije
temeljem Ugovora, a u slučaju kada se neka odredba europskog prava može interpretirati  na
više načina, prednost će se dati onoj interpretaciji koja je sukladna s općim načelima
europskog prava.37 O tome da li je neko načelo ujedno i opće načelo europskog prava,
govorila je Nezavisna odvjetnica Trstenjak, koja je istaknula da „načelo neće imati takav
karakter kada nema ustavni status niti u pravnom poretku Zajednice [danas Unije] niti
država članica, ne postoji jasno rašireno uvjerenje o postojanju takvog načela u pravnoj
literaturi i ako neko načelo nema opću valjanost u pravnom poretku koja se tipično pripisuje
općim načelima.38 Ovlasti Unije proizlaze iz načela dodijeljenih ovlasti, a nadležnost Unije
regulirana je načelima supsidijarnosti i proporcionalnosti.39
I. NAČELO SUPSIDIJARNOSTI

Načelo supsidijarnosti (engl. principle of subsidiarity)40 jasno razdvaja područje nadležnosti
EU od onoga država članica, pa samim time i sportskih udruženja, što je relevantno za ovaj

34
Gény, Méthodes d'interprétation et sources en droit positif, vol. 1. (1970.), str. 33. u Emiliou, The
Principle of Proportionality in European Law, 1996., str. 115.
35
Autor napominje da se stupanjem na snagu Lisabonskog ugovora ne koristi više pojam Zajednica već
Unija, koja je stekla pravnu osobnost. Kako autor u radu citira sudsku praksu nastalu prije stupanja na snagu
Lisabonskog ugovora, radi izvornosti neće mijenjati naziv Zajednica u Unija, ali riječ je zapravo sada o Uniji.
36
Mišljenje Nezavisnog odvjetnika de Lamothe, C-11/70 Internationale Handelsgesellschaft mbH v
Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel, ECR [1970] 1125, str. 1146.
37
Emiliou, The Principle of Proportionality in European Law, op. cit., str. 121.
38
Mišljenje Nezavisne odvjetnice Trstenjak u predmetu, C-101/08 Audiolux and others, ECR [2009] I-
9823.
39
UEU, op. cit., čl. 5(1).
40
UEU, op. cit., čl. 5(3): „U područjima koja nisu u njenoj isključivoj ovlasti, Unija smije poduzimati
aktivnosti samo onda i samo u onolikoj mjeri u kojoj ciljeve predloženih aktivnosti ne mogu u potpunosti
ostvariti države članice, te kada ih, zbog razmjera ili učinaka predloženih aktivnosti, može  bolje ostvariti Unija“.

17
rad.  Unija u onim područjima u kojima nema isključivu nadležnost, ima ovlasti samo u onom
dijelu u kojem ciljeve ne mogu ostvariti države članice i samo ako to u tom slučaju Unija
može bolje ostvariti. U nastavku rada će o tome biti više riječi, ali ovdje se naglašava da je
upravo sport područje u kojemu EU ima vrlo ograničene ovlasti.

U predmetu Bosman41 predstavnici Njemačke vlade pozvali su se na navedeno načelo kao
opravdanje isključenja sporta iz pravnog okvira EU, no ES se nije složio s takvim tvrdnjama,
te je naveo da „navedeno načelo supsidijarnosti ne može dovesti do situacija u kojima
sloboda privatnih udruženja na usvajanje sportskih pravila dovodi do ograničenja u pravima
pojedinaca na uživanje sloboda zajamčenih Ugovorom“. 42  Izravniji je bio Nezavisni
odvjetnik Lenz, koji je istaknuo da „tumačenje načela supsidijarnosti jasno pokazuje da se ne
odnosi na područje isključive nadležnosti Zajednice, poput temeljnih sloboda, kao i da se iz
samog načela supsidijarnosti i ne može zaključiti da bi sport bio isključen iz prava
Zajednice“.43

Povezano s načelom supsidijarnosti u ovome je slučaju načelo autonomije sportskih udruženja
u pogledu uređenja pravila koja se odnose na pravilno funkcioniranje sporta. Tako u predmetu
Walrave i Koch44 te Donà45 navedeno se načelo očitovalo u pravilu koje uređuje sastavljanje
nacionalnih momčadi, u predmetu Lehtonen46 radilo se o pravilima koja uređuju razdoblja u
kojima se mogu ostvariti transferi sportaša, a u predmetu Deliège47 riječ je o pravilima koja
uređuju izbor predstavnika neke države u međunarodnom judo natjecanju. Sportska udruženja
svoja prava izvode iz temeljnog prava na slobodu udruživanja sadržanog u međunarodnim
vrelima poput Povelje o temeljnim pravima EU 48  ili Europske konvencije o ljudskim
pravima49.

41
Odluka C-415/93, Union Royale Belge des Societés de Football Association and other v Bosman, ECR
[1995] I-4921.
42
Odluka Bosman, op. cit., t. 81.
43
Odluka Bosman, op. cit., t. 131.
44
Odluka C-36/74, Walrave and Koch v Association Union Cycliste Internazionale, ECR [1974] 1405.
45
Odluka C-13/76, Gaetano Donà v Mario Mantero, ECR [1976] 1333.
46
Odluka C-176/96, Jyri Lehtonen and Castors Canada Dry Namur-Braine v Fédération Royale Belge
des Sociétés de Basketball, ECR [2000] I-2681.
47
Odluka C-51/96 i C-191/97 (spojeni predmeti), Christelle Deliège v Ligue Francophone de Judo et
Disciplines ASBL and Others, ECR [2000] I-2549.
48
The Charter of Fundamental Rights of the European Union, OJ C 83 od 30.3.2010. Povelja je
proklamirana 7.12.2000., te 12.12.2007. kada su ju opet proklamirali Predsjednici Parlamenta, Vijeća i Komisije
zbog razloga što je verzija iz 2000. izmijenjena kako bi postala pravno obvezujuća. Povelja EU, op. cit., čl. 12(1).
49
Europska konvencija o zaštiti ljudskih prava i temeljnih sloboda, 1950. godine, dostupno:
http://www.echr.coe.int/NR/rdonlyres/8E8F1266-6754-4880-80DD-BBA9D2677D9C/0/CRO_CONV.pdf,
(10.2.2012.) , čl. 11(2).

18
II. NAČELO PROPORCIONALNOSTI

Načelo proporcionalnosti (engl. principle of proportionality) također je jedno od temeljnih
načela europskog prava. Ono znači da sadržaj i forma aktivnosti Unije u pogledu određenog
pitanja ne smije prijeći okvir onoga što je nužno za ostvarenje ciljeva Ugovora,50 a navedeno
je i potvrđeno u odluci Gebhard.51 Ono znači da će ES prvo provjeriti prikladnost mjera koje
su odabrane, potom će utvrđivati da li je moguće primijeniti mjeru koja je manje restriktivna u
odnosu na slobodu kretanja temeljem okolnosti navedenog slučaja kao i da je sposobno
postići isti rezultat kao i navedena mjera.52

Uloga načela proporcionalnosti jest da nadzire cilj zakonodavnog akta (izbjegavajući previše
detaljnu odredbu) i da utvrdi najmanje zadirujuće (engl. intrusive) sredstvo za implementaciju
toga akta. Načelo proporcionalnosti nalazi svoju primjenu ne samo u slučaju Unije već i u
slučaju odredaba nacionalnog prava koja se dotiču ostvarivanja pojedinačnih prava i sloboda
zajamčenih Ugovorom.53
§ 4 Građanstvo Europske unije

Pitanje državljanstva je od iznimne važnosti iz više razloga. Jedan od razloga je što se na
postojanju istoga temelji izuzetno opširan korpus prava koji pripada građanima EU, poglavito
u slučaju kada se zbog određenih razloga ne mogu pozivati na ostvarenje gospodarskih
sloboda. S druge strane, državljanstvo je važno s aspekta sportskog prava, jer je odlučujući
faktor u pogledu opseg primjene nacionalnih kvota u odnosu na strane državljane, ali i u
pogledu pitanja prava igranja za nacionalne reprezentacije. Autor napominje da u kontekstu
prava EU postoji pojam građanstvo EU (engl. citizenship) a ne pojam državljanstvo EU (engl.
nationalnity), jer EU nije država već savez država. Državljanstvo EU bilo je predviđeno
Ustavom EU, no Ustav EU nikada nije stupio na snagu.

50
UEU, op. cit., čl. 5 (4); Odluka C-106/91, Ramrath v Ministre de la Justice, ECR [1992] I-3351, t. 29.-
30.
51
Odluka C-55/94, Reinhard Gebhard v Consiglio dell'Ordine degli Avvocati e Procuratori di Milano,
ECR [1995] I-4162,  t. 37.
52
Van den Bogaert, Practical Regulation of the Mobility of Sportsmen in the EU Post Bosman, 2005., str.
148.
53
Opširnije o načelu proporcionalnosti vidi u Emiliou, The Principle of Proportionality…, op. cit., str. 166.

19
I. OPĆENITO O GRAĐANSTVU EUROPSKE UNIJE

Pojam građanstvo54 uveden je Ugovorom iz Maastrichta poznatim kao Ugovorom o EU,55
koji je propisao „da se utvrđuje građanstvo Unije i da svaka osoba koja je državljanin države
članice je i građanin Unije“. Ugovor iz Amsterdama56 navedenu je definiciju iz čl. 8. proširio
na način da je utvrdio da „Građanstvo Unije upotpunjuje, a ne zamjenjuje državljanstvo
države članice“. Nakon Lisabonskog ugovora ono je sadržano u čl. 20. UFEU-a koji određuje
da svaka osoba koja je državljanin jedne od država članica EU je i njezin građanin, a
građanstvo EU je dodatno 57  nacionalnom državljanstvu države članice i ono ga ne
zamjenjuje.58 Lisabonski je ugovor dodatno učvrstio pojam građanstva EU i pratećih prava
koja su u UFEU navedena, ali je naglašeno da nije riječ o numerus clausus prava.59 Ovdje
valja naglasiti da je sukladno čl. 20(1) UFEU-a građanstvo EU derivativno, odnosno ovisno o
državljanstvu države članice EU, a time što države članice same određuju svojim propisima
način stjecanja svojeg državljanstva, na taj način utvrđuju i građanstvo Unije.60 Dakle, pitanje
dodjeljivanja državljanstva pitanje je koje je u nadležnosti svake od država članica, jer je
„temeljem međunarodnog prava, na svakoj državi članici, da uzimajući u obzir pravo
Zajednice, propisuje uvjete za stjecanje i gubitak državljanstva“61.62

54
S aspekta sportskog prava ovdje valja odmah naglasiti razlikovanje javnopravnog pojma državljanstva
od sportskog pojma državljanstva. Naime, Međunarodni arbitražni sud za sport (CAS, TAR) je u svojim
odlukama jasno utvrdio razlikovanje sportskog od pravnog pojma državljanstva. Vidi opširnije u Ivkošić, Pravni
okvir transfera profesionalnih sportaša, str. 105.-156, str. 139. u Crnić, et. al., Uvod u športsko pravo, 2009.
55
Ugovor o EU (Treaty on the EU ili Treaty of Maastricht), op. cit., čl. 8(1).
56
Ugovor iz Amsterdama, op. cit., čl. 8(1).
57
Na inzistiranje država članica uveden je pojam „dodatno“, a ne da građanstvo EU
„upotpunjuje“ državljanstvo države članice, kako bi se naglasilo da građanstvo EU može samo dodati prava, a ne
oduzeti od onoga što jamči državljanstvo države članice. Shaw, Citizenship: Contrasting dinamics, str. 575.-609.,
str. 599., u Craig, de Búrca, The Evolution of EU Law, 2011.
58
Consolidated version of the Treaty on the Functioning of the European Union (dalje: UFEU), OJ C 83,
30.3.2010.,  čl. 20(1) (bivši čl. 17(1) UEZ-a).
59
UFEU, op. cit., čl. 20(2).
60
Chalmers, Davies, Monti, European Union Law, op. cit., str. 445.
61
Odluka C-369/90, Mario Vincente Micheletti and others v Delegacion del Gobierno en Cantabria, ECR
[1992] I-4239, t. 10.
62
U sportu je navedeno pitanje izuzetno zanimljivo kada se zna da za reprezentaciju neke države mogu
nastupiti samo državljani te države. Tako su primjerice česti slučajevi pronalaženja rješenja kako steći
državljanstvo neke države koje pruža veće mogućnosti, bilo po sportskom planu bilo onom financijskom.
Primjerice u Italiji je 90-tih godina prošlog stoljeća izbila afera u pogledu lažnih putovnica, među kojima su se
našli neki poznati igrači, poput Brazilca Dide koji je igrao za AC Milan i imao portugalsko državljanstvo ili
Brazilaca Aldaira i Cafua, igrača AS Rome, koji su imali portugalsko državljanstvo, odnosno Srbina Mihajlovića
koji je igrao za SS Lazio i imao talijansko državljanstvo, a sve kako bi se izbjegao učinak pravila o kvotama
igrača izvan EU/EEA. Na koncu postupci su završili blagim kaznama za igrače i klubove. Vidi Van den Bogaert,
Practical Regulation…, op. cit., str. 99.

20
Pojam građanstva EU uređen je i Poveljom EU koja je po pravnoj snazi izjednačena s
osnivačkim ugovorima.63 Povelja u okviru europskog prava se naravno primjenjuje isključivo
kada države članice primjenjuju europsko pravo,64 te predstavlja inovativni instrument jer
sublimira u jednom tekstu sva temeljna prava zajamčena u Uniji na jasan i lako dostupan
način, a prava i načela sadržana u njoj proizlaze iz ustavnih tradicija i međunarodnih
konvencija zajedničkih državama članicama, iz Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava
i temeljnih sloboda, Socijalnih povelja usvojenih od Zajednica i Vijeća Europe, te sudske
prakse ES i Europskog suda za zaštitu ljudskih prava.65

Kao što je prethodno navedeno, EU sve više postaje politička unija, a napušta se primarna
ekonomska poveznica, što se najbolje ogleda upravo na primjeru razvoja instituta građanstva
Unije. Ono što je bitno za konačan odgovor na hipotezu ovoga rada jest i pitanje odnosa
građanstva EU i slobode kretanja radnika, odnosno napuštanja primarne ekonomske važnosti i
sagledavanje slobode kretanja kroz sferu građanstva EU. Naime, postavlja se pitanje da li
uređenje sadržaja čl. 20. i 21. UFEU-a66  (bivši čl. 17. i 18. UEZ-a) predstavlja određenu
novinu u pogledu slobode kretanja osoba ili je riječ o čistoj simbolici? Kako će se vidjeti iz
razvoja same sudske prakse ES, sloboda kretanja osoba se sada vezuje uz institut građanstva
EU i nije isključivo vezana uz kategoriju osoba poput radnika, samozaposlenih osoba, osoba u
potražnji za zaposlenjem, studenata i osoba s dovoljno sredstava da bi se mogle uzdržavati.
Prema Craigu i de Búrci, čl. 21. UFEU-a stvara novo i izravno primjenjivo pravo, te je pravo
na slobodu kretanja i boravka sukladno sudskoj praksi, o kojoj će se u nastavku dati pregled,
dano i ekonomski neaktivnim osobama.67 Bitno je ovdje naglasiti da je pravo slobode kretanja
i boravka građana EU uvedeno čl. 21. UFEU-a podložno ograničenjima navedenim u
Ugovoru68 koja omogućuju državama da uvedu restriktivne mjere temeljene na javnoj politici,
sigurnosti ili zdravlju. Pravo slobode kretanja i boravka za građane Unije na području čitave
EU, pogotovo ono sadržano u čl. 21. UFEU, sada je razrađeno „Direktivom o građanstvu

63
UEU, op. cit.,  čl. 6(1).
64
Povelja EU, op. cit., čl. 51(1).; čl. 45.:
St. 1.: „Svaki građanin Unije ima pravo na slobodu kretanja i boravka na području država članica.“
St. 2.: „Pravo na slobodu kretanja i boravka može se jamčiti, sukladno UFEU državljanima trećih država koji
zakonito borave na području države članice.“
65
COM (2010) 573, Communication from the Commission, Strategy for the effective implementation of
the Charter of Fundamental Rights by the European Union, str. 3.
66
UFEU, op. cit., čl. 21.:
St. 1.: „Svaki građanin Unije ima pravo slobodno se kretati i boraviti na području države članice, pod uvjetom
ograničenja i uvjeta određenih Ugovorom i mjerama usvojenim da im se da učinak.“
67
Craig, de Búrca, EU Law,… 2008., op. cit. str. 855.
68
UFEU, op. cit., čl. 45. (bivši čl. 39. UEZ-a).

21
EU“ (Citizenship Directive).69 Josipović tvrdi da opća zabrana diskriminacije sadržana u čl.
18. UFEU i ista ima suspidijarni karakter u odnosu na posebne zabrane diskriminacije u
pojedinim odredbama Ugovora (npr. čl. 45., 49., i 56. UFEU), te se naglašava da ona
obuhvaća zabranu otvorene ili neposredne diskriminacije (npr. temeljem državljanstva) i
skrivene ili posredne diskriminacije (npr. temeljem dokaza o poznavanju jezika, prebivalištu i
dr.).70 Dougan i Spaventa smatraju da „uvođenje građanstva Unije izmiče žarište sa strogo
tržišno orijentiranog pojma pripadanja, gdje je primjerice pravo na određenu naknadu
vezano isključivo uz ekonomski proizvod pograničnog radnika (frontier worker), prema širem
pojmu, u kojem je pravo na određene naknade priznato onima čija težnja ka članstvom u
solidarističnoj zajednici se može uspostaviti putem ne ekonomske veze“.71
II. GRAĐANSTVO EUROPSKE UNIJE KROZ PRAKSU EUROPSKOG SUDA

Kada govorimo o građanstvu EU, nezobilazno je proučavanje sudske prakse ES-a. Prvi put je
koncept građanstva Unije ES primijenio u predmetu Martinez Sala iz 1998. godine.72 U
navedenom je predmetu ES istaknuo da čl. 18(1). UEZ-a  priključuje statusu građana Unije
„prava i dužnosti propisane Ugovorom, uključujući pravo da se ne trpi diskriminacija
temeljena na državljanstvu u sklopu polja primjene ratione materiae Ugovora“. 73
Nastavljajući tradiciju razvijenu u predmetu Cowan,74 ES je koristio članke 17. i 18. UEZ-a
kako bi proširio zaštitu od diskriminacije temeljenu na državljanstvu u pogledu svakog
građana Unije, te je prethodna konstrukcija povezanosti s jednom od gospodarskih sloboda

69
Directive 2004/38/EC on the right of citizens of the Union and their family members to move and reside
freely within the terittory of the Member States, OJ [2004] L 158/77, (dalje: Direktiva  o građanstvu EU).
70
Josipović, Načela europskog prava u presudama Suda Europske zajednice, 2005., str. 46.
71
Dougan, Spaventa (Ur.), Social Welfare and EU Law, str. 205. u Giubboni, Free Movement of Persons
and European Solidarity, European Law Journal, vol. 13, (2007.) br. 3, str. 360.-379., str. 368.
72
Odluka C-85/96, Maria Martinez Sala v Freiestaat Bayer, ECR [1998] I-2691. U navedenom predmetu
radilo se o Španjolki, koja je bila nezaposlena i boravila je na području Njemačke, te je tamo podnijela zahtjev za
potporom za uzdržavanjem djeteta. Kako nije posjedovala valjanu dozvolu za boravak, temeljem njemačkog
socijalnog zakonodavstva nije mogla ostvariti navedeno pravo. Sud nije prihvatio takvo tumačenje te se
pozivajući na čl. 17. UEZ-a o građanstvu Unije zajedno s čl. 12. UEZ-a, istu podvelo pod zaštitu Ugovora, koja
se ne može zanijekati u slučaju nepostojanja dozvole za boravak.
73
Odluka Martinez Sala, op. cit., t. 62.
74
Odluka C-186/87, Cowan v Tresor Public [1989] ECR 195, t. 14. Treba istaknuti da je u odlukama ES
prvotno isticao da se zabrana diskriminacije na temelju državljanstva, samostalno primjenjivala samo u
slučajevima kada temeljem prava Unije nema posebnih odredbi Ugovora koje zabranjuju diskriminaciju: vidi i
odluke C-179/90, Merci convenzionali porto di Genova SpA v Siderurgica Gabrielli SpA, ECR [1991] I-5889, t.
11.; C-379/92, Criminal proceedings against Matteo Peralta, ECR [1994] I-3453, t. 18. Također, bio je stav
Suda da opće pravo slobode kretanja građana iz čl. 18. UEZ-a se primjenjuje isključivo u nedostatku
specifičnijih prava slobode kretanja, vidi: C-345/05, Commission v Portugese Republic ECR [2006] I-10633, t. 1.

22
napuštena, a cilj zaštite pojedinaca proširen.75 Iako, treba naglasiti da kršenje odredaba o
zabrani diskriminacije u pogledu slobode kretanja radnika ili pružanja usluga automatski
uključuje kršenje čl. 12. UEZ-a (sada čl. 18. UFEU).76

U predmetu Grzelczyk77 ES je istaknuo da je građanstvo Unije predviđeno da bude temeljni
status državljana država članica, a taj status omogućuje državljanima država članica koji se
nalaze u istima situacijama da uživaju, u ovom slučaju u pravima iz čl. 18. UFEU-a, u polju
primjene ratione materiae UEZ-a jednako postupanje u pravu bez obzira na njihovo
državljanstvo, subjektom iznimaka koje su izričito propisane. 78  Navedeno se odnosi na
uživanje temeljnih sloboda zajamčenih Ugovorom te onih koje uključuju uživanje prava na
kretanje i boravak na području države članice, kako je zajamčeno čl. 21(1). UFEU-a (bivši čl.
18(1). UEZ-a).79 U prethodno navedenom predmetu Grzelczyk postojao je snažan otpor tako
shvaćenom pojmu građanstva „s vlastitim neovisnim sadržajem“, te su neke države poput
Belgije i Danske građanstvo vezale isključivo uz gospodarske slobode, dok je jedino Portugal
bio mišljenja da „državljani država članica stječu status građana Unije i nisu više shvaćeni
isključivo kao čisto ekonomski agenti, te da se Uredba br. 1612/6880 treba proširiti na sve
građane Unije, bilo da su radnici ili ne u okviru smisla navedene Uredbe“.81 ES ipak tada nije
otišao tako daleko, te se pozvao na čl. 3. Direktive 63/96/EEZ o pravu boravka studenata, koja
dozvoljava određena ograničenja na studente ne-građane u pogledu primanja određene
socijalne pomoći, ali ni u kojem slučaju takva mjera ne može biti automatska posljedica toga
što je ta osoba državljanin druge države članice.82 Važnost predmeta Grzelczyk ogleda se u
tome što je Sud izričito priznao da građanstvo EU sadrži pozitivni element, te da omogućuje
državljanima drugih država članica pristup socijalnim pravima izvan postojećeg sekundarnog

75
Reich, The Constitutional Relevance of Citizenship and Free Movement in an Enlarged Union,
European Law Review, vol. 11. (2005.) br. 6., str. 675.-698., str. 678.-679.
76
Odluka C-305/87, Commission v Hellenic Republic, ECR [1989] 1461, t. 12.
77
Odluka C-184/99, Rudy Grzelczyk v Centre public d'aide sociale d'Ottignies-Louvain-la-Neuve [2001],
ECR I-6193, t. 30. i 31. U navedenom predmetu radilo se o francuskom državljaninu koji je studirao u Belgiji i
radeći plaćao svoj studij. U posljednjoj godini studija odlučio se koncentrirati isključivo na učenje, te je podnio
zahtjev za posebnom vrstom naknade „minimex“ dostupne belgijskim studentima pod sličnim okolnostima, no
zahtjev mu je odbijen. Direktiva 93/96/EEZ o pravu boravka studenata, je izričito isključivala pravo na plaćanje
navedene naknade za uzdržavanje. ES se pozvao na zabranu diskriminacije građana Unije u istim situacijama te
priznao pravo na navedenu naknadu francuskom studentu.
78
Odluka María Martínez Sala, op. cit. 63.; odluka C-148/02, Carlos Garcia Avello v État belge, ECR
[2003] I-11613, t. 22. i 23.
79
Odluka C-209/03, The Queen, on the application of Dany Bidar v London Borough of Ealing and
Secretary of State for Education and Skills, ECR [2005] I-2119.
80
Regulation (EEC) No 1612/68 of the Council of 15 October 1968 on freedom of movement for workers
within the Community, OJ L 257, 19.10.1968.
81
Odluka Grzelczyk, op. cit., t. 21.-25.
82
Odluka Grzelczyk, op. cit., t. 43.

23
zakonodavstva, te navedeno predstavlja daljnji korak prema ravnopravnosti građana Unije,
bez obzira gdje borave, a koje može biti ograničeno isključivo u slučaju zloporaba.83

ES je također naglasio da je građanstvo EU izvor pravima slobode kretanja u EU.84 Tako je u
predmetu Baumbast85 izričito istaknuo da je prije stupanja na snagu UEU-a pravo na boravak
zajamčeno UEZ-om bilo vezano za nužnost ekonomske aktivnosti86 koju je određena osoba
poduzimala, a što više nije uvjet od stupanja na snagu UEU i uvođenja čl. 18(1). UEZ-a.
Pravo boraviti na području druge države članice, temeljem čl. 21(1). UFEU-a, pravo je koje se
izravno dodjeljuje svakom građaninu Unije, kao jasna i precizna odredba Ugovora. 87
Građanin EU koji više ne uživa pravo boravka kao radnik migrant u državi domaćina,  može
kao građanin EU uživati pravo boravka izravnom primjenom čl. 21(1). UFEU-a, a uživanje
toga prava subjekt je ograničenja i uvjeta iz te odredbe, ali ovlašteno tijelo, i gdje je to nužno,
nacionalni sud, moraju osigurati da se ta ograničenja i uvjeti primjenjuju u skladu s općim
načelima prava EU i poglavito načela proporcionalnosti.88 Dakle, od stupanja na snagu UEU-
a ne zahtjeva se od građana Unije poduzimanje profesionalne ili trgovinske djelatnosti, bilo
kao zaposlene ili samozaposlene osobe, da bi uživali prava zajamčena u drugom dijelu UEZ-a
u pogledu građanstva Unije, a pravo na boravak na području države članice, temeljem čl.
21(1). UFEU-a pripada svakom građaninu EU.

Da je pravo na boravak iz članka čl. 21(1). UFEU-a izravno primjenjivo na svakog građanina
EU koji ne mora potpadati pod niti jednu postojeću statusnu kategoriju (radnik,
samozaposlena osoba, student itd.), potvrdio je ES u odluci Zhu and Chen iz 2004. godine. 89

83
Reich, The Constitutional Relevance…, op. cit., str. 680.
84
Npr. pravo na boravak na području druge države članice, vidi odluka C-413/99, Baumbast and R v
Secretary of State for the Home Department, ECR [2002] I-7091, t. 83.-85. i odluka C-200/02, Kunqian
Catherine Zhu and Man Lavette Chen v Secretary of State for the Home Department, ECR [2004] I-9925, t. 26.
85
Odluka Baumbast, op. cit., t. 81.-85. Tužitelj je bio njemački državljanin oženjen za kolubijsku
državljansku s kojom je imao dvoje djece i s kojom je od 1990. godine boravio u UK gdje je bio zaposlen.
Nakon stečaja njegovog trgovačkog društva 1993. godine zaposlio se u njemačkom društvu koje je radilo
poslove u Kini i Lesotu, a za to vrijeme njegova je obitelj ostala u UK. Nisu primali socijalne naknade i
povremeno bi ostvarivali medicinsko osiguranje u Njemačkoj u koju bi povremeno putovali. Godine 1995.
odbijena im je dozvola za boravak.
86
Navedeno je tumačenja utvrđeno u odluci ES C-48/75, Jean Noël Royer, ECR [1976] 497, t. 31.; odluka
C-363/89, Danielle Roux v Belgian State, ECR [1991] I-273, t. 9.
87
Odluka Baumbast, op. cit., t. 84.
88
Npr. restriktivno tumačenje uvjeta za „osiguranje za slučaj bolesti“ koje proizlazi iz Direktive
90/364/EEZ o pravu boravka umanjilo bi samo pravo boravka kako proizlazi iz Ugovora, vidi opširnije Craig, de
Búrca, EU Law…, 2008., op. cit. str. 853.
89
Odluka Zhu and Chen, op. cit. Chen je bila Kineskinja koja je došla u UK i privremeno ušla u Sjevernu
Irsku kako bi tamo rodila kćer koja bi na taj način stekla irsko državljanstvo, a time i građanstvo EU. Chen je
potom s kćeri otišla u Walles, UK i tamo podnijela zahtjev za dugotrajnom dozvolom za boravak koja joj je
odbijen, jer unatoč tomu što je dijete potpuno ovisno o majci i zajedno imaju zdravstveno osiguranje kao i

24
Naime, u tom je predmetu Sud utvrdio da građanstvo EU daje mogućnost ostvarivanje prava
na boravak i osobama koje, poput u ovome slučaju tek rođenog djeteta, ne koriste svoje pravo
na slobodu kretanja. Sud je opet naglasio da se odredbe koje propisuju temeljna načela, poput
onoga o slobodi kretanja osoba, moraju tumačiti na širi način.90 U predmetu Zambrano91 ES
je istaknuo da čl. 20. UFEU-a isključuje od primjene odredbe koje građane EU onemogućuju
u istinskom uživanju sadržaja prava koja proizlaze iz njihova statusa, iako je riječ o
državljanima dotične države koji nikada nisu koristili pravo slobode kretanja. Uvođenje
građanstva EU i pravo kretanja i boravka iz čl. 20. i 21. UFEU-a vršili su pritisak te su
značajno reducirali, ne i ukinuli, ovlasti država u tom području čisto unutanjih pitanja.92

Sukladno sudskoj praksi, sve do predmeta Först,93 za kojega će tek buduća sudska praksa ES
pokazati da li je bio izolirani predmet, može se reći da koncept prava građanstva Unije
ukazuje na proces emancipacije prava Unije od svoje ekonomske paradigme, pa tako prava
zajamčena europskim pravom (prije pravom Zajednica), poglavito pravo ne biti subjektom
neopravdane diskriminacije, nisu više zajamčene građanima isključivo kada koriste svoja
ekonomske slobode i zauzimaju odgovarajući status (radnika, pružatelja usluga itd.), već
izravno temeljem statusa građanina Unije.94 Tako je u predmetu Tas-Hagen, ES istaknuo da
ima karakter ograničenja „nacionalni propis kojim se stavlja u nejednak položaj određeni
državljanin države članice isključivo iz razloga što ostvaruje svoju slobodu kretanja i boravka
u drugoj državi članici…“95 Kako smatra Odudu, odredbe Ugovora o građanstvu predstavljaju
najočitiji primjer kako se odredbe Ugovora primjenjuju na ne-ekonomsku aktivnost, te se
može povući usporedba kako se odredbe odnose na ekonomski aktivnog pojedinca u

dovoljno novčanih sredstava za život bez bojazni da dođu na teret države, kćer nije koristila niti jedno pravo EU,
pa time ni njena majka nije pokrivena europskim pravom. ES je smatrao da se ne radi o unutarnjem pitanju iako
je dijete rođeno u UK i nikada nije napustilo teritorij UK, ono ima irsko državljanstvo, a također je odbijen
prigovor da tako maleno dijete ne može koristiti pogodnosti slobode kretanja i boravka. Također, odbijanje
zahtjeva za dozvolom za boravak roditelja (državljana države članice ili ne) koji skrbi o djetetu koji je EU
građanin, ima dovoljno sredstava za svoje uzdržavanje i zadravstveno osiguranje, bi zapravo onemogućilo
djetetovo pravo boravka u svakom korisnom smislu
90
Odluka  Zhu and Chen, op. cit., t. 31.
91
Odluka C-34/09, Ruiz Zambrano v ONEM, ECR [2011] I-0000, t. 45. i 47. Radilo se o slučaju u kojemu
bi djeci, građanima EU bilo onemogućeno uživanje prava koje im jamči građanstvo EU, iż razloga što bi
roditelju, o kojemu su djeca ovisna, bio odbijen zahtjev za radnu dozvolu što bi ih primoralo na napuštanje EU.
Ipak, u predmetu C-434/09, Shirley McCarthy v Secretary of Sate for the Home Department, ECR [2011] I-0000,
ES je istaknuo da se čl. 3(1) Direktive 2004/38 ne primjenjuje na građanina EU koji nikada se nije koristio
pravom slobode kretanja i uvijek je trajno boravio na području države čiji je državljanin, a ujedno ima
državljanstvo i druge države. Da ES nije tako odlučio, njezin suprug, državljanin Jamajke, bi inače uživao
izvedeno pravo temeljem prava svoje supruge.
92
Craig, de Búrca, EU…, 2011.,  op. cit., 833.
93
Odluka C-158/07, Förster v Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep, ECR [2008] I-8507.
94
Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Mazák u predmetu Förster, op. cit.
95
Odluka C-192/05, Tas-Hagen and Tas, ECR [2006] I-10451, t. 31.

25
usporedbi s ne-ekonomski aktivnim pojedincem. 96 Pravni teoretičari Craig i de Búrca tvrde
da uslijed nekonzistentne sudske prakse ES-a, jer ponekad pitanju pristupa s aspekta
građanstva EU bez analiziranja posebne statusne kategorije osobe, a u drugim slučajevima s
aspekta statusa zaposlene ili samozaposlene osobe naglašavajući da nije nužno analizirati
tvrdnju temeljenu na građanstvu EU, status građanstva EU ostaje sekundaran i prateći
postojećim pravnim statusnim kategorijama bez neke posebne uloge u slučaju kada pojedinac
ima zajamčeni pravni status zaposlene ili samozapolene osobe.97

Ono što je u kontekstu sporta izuzetno bitno, a vezuje se uz stjecanje državljanstva druge
države, jest predmet Rottmann98 u kojemu je ES istaknuo da nije riječ o čisto unutanjoj stvari,
te da je na svakoj državi članici da sama određuje uvjete za stjecanje i gubitak svojeg
državljanstva, ali mora uzeti u obzir pravo EU u slučajevima koji potpadaju pod pravo EU.

§ 5 Unutarnje tržište Europske unije
I.
PRAVNI TEMELJ RAZVOJA UNUTARNJEG TRŽIŠTA KROZ
POVIJESNI PREGLED

Stvaranje unutarnjeg tržišta99 (prije stupanja na snagu Lisabonskog ugovora, zajedničkog
tržišta ili jedinstvenog tržišta) jedno je od središnjih ciljeva EU (prethodno Zajednice), a što je

96
Odudu, Economic Activity as a Limit to Community Law, str. 225.-243., u Barnard, Odudu (Ur.), The
Outer Limits of European Union Law, 2009., str. 238.
97
Craig, de Búrca, EU Law…, 2011.,  op. cit., 847.; vidi odluka C-56/09, Emiliano Zanotti v Agenzia
delle Entrate - Ufficio Roma 2, ECR [2010] I-4517, t. 24.
98
Odluka C-135/08, Rottmann v Freistaat Bayern, ECR [2010], I-1449, t. 39. i 41. Radilo se o
austrijskom državljaninu koji je naturalizacijom stekao njemačko državljanstvo i odrekao se austrijskog, no
utvrđeno je da je u vrijeme podnošenja zahtjeva za njemačko državljanstvo lažno prijavio da se protiv njega ne
vodi nikakav postupak, a vodio se kazneni postupak u Austriji. Ukoliko bi ostao bez njemačkog državljanstva, ne
bi više imao status građana EU, jer se prethodno odrekao austrijskog državljanstva kojeg nije mogao po
automatizmu ponovno steći. Vidi Shaw, Citizenship: Contrasting dinamics, str. 575.-609., str. 594.. u Craig, de
Búrca, The Evolution of EU Law, op. cit.
99
Samu bit stvaranja unutarnjeg tržišta najbolje je prikazao Swann: „Ekonomska integracija može
poprimiti različite oblike i oni mogu biti rangirani u spektru u kojemu razina uključenosti sudjelujućih
ekonomija, jedne s drugima, postaju sve većima. Područje slobodne trgovine je najmanje tegobno u pogledu
uključenosti. Ono se sastoji od dogovora između država u kojima se sporazume da ukinu sve carine (i kvote) na
trgovinu između njih samih. Svaka je strana, štoviše, slobodna utvrditi jednostrano razinu carina na uvoz koji
potječe izvan navedenog područja. Sljedeća je razina carinska zajednica. Ovdje su carine i kvote na trgovinu
među članicama također ukinute, ali države su suglasne u pogledu zajedničke razine carina na robu izvan
navedenog područja. Navedeno se naziva zajedničkim carinama i zajedničkim vanjskim tarifama. Sljedeće je
zajedničko tržište koje osim slobodnog kretanja roba unutar zajedničkog područja, nužno je i slobodno kretanje
faktora proizvodnje – radnika, kapitala i poduzeća. U konačnici postoji ekonomska unija. To je područje
zajedničkog tržišta u kojemu postoji ujedinjenje i po pitanju monetarne i porezne politike. Sve bi to dovelo da
države članice postaju regijama unutar unije“, vidi u  Swann, The Economics of the Common market, 1992., u
Craig, De Búrca, EU Law,… 2008., op. cit., str. 605.

26
proklamirano i člankom 3(3). UEU.100 Navedena je definicija različita od one sadržane u
dotadašnjem čl. 2. UEZ-a. 101 S druge strane UFEU detaljnije uređuje pravne temelje za
funkcioniranje unutarnjeg tržišta i uspostavlja carinsku uniju. O veličini interesa i važnosti
unutarnjeg tržišta govori podatak da je npr. 2010. godine pitanje raznih područja unutarnjeg
tržišta uređivalo 976 uredbi i 1521 direktiva, a 80% pravila koja uređuju unutarnje tržište
sadržano je u direktivama, kao aktima sekundarnog prava EU.102 Monti zastupa stajalište da bi
unutarnje tržište bolje djelovalo kada bi više pravila bilo sadržano u uredbama kao aktima koji
su jasniji i precizniji, a izravno primjenjivi u državama članicama, pa u tome slučaju bi se
izbjegle pogreške u implementaciji pravila iz direktiva, no naglašava da je dosta teško
uredbama urediti tako opsežno područje poput unutarnjeg tržišta koje se razvija u biti od
početka europskih integracija.103 Mnogo je lakše uredbama urediti jedno područje koje je u
cijelosti novo i onda se ono može na taj način urediti iz temelja. Također, Monti podupire
stajalište Ekonomskog i socijalnog vijeća, u cilju boljeg funkcioniranja unutarnjeg tržišta, za
uvođenjem „28. režima, kao alternative koja omogućuje stvaranje prava na razini Zajednice“,
i to kao ugovornog prava, kojeg stranke same odrede izvan okvira 27 nacionalnih
zakonodavstava, no ovdje se naglašava ono što je bitno za sadržaj ovoga rada, da se navedeno
ne odnosi na radno pravo i pravo ugovora o radu.104 Europska komisija svojom strategijom
„boljeg reguliranja u EU“ nastoji ići tim putem i olakšati pravni okvir jedinstvenog tržišta
smanjujući acquis za oko 10% , a što odgovara brojci od 1,300 pravnih akata i 7.800
stranica.105

100
Consolidated version of the Treaty on  the European Union, OJ C 83/13, of 30.3.2010.
101
Govaere, The Future Direction of the EU Internal Market: On Vested Values and Fashionable
Modernism, Colum. J.Eur. L., vol. 16. (2009.) br. 1. str. 67.-80., str. 70. Naime, dosadašnji čl. 2. UEZ-a je nakon
stupanja na snagu Lisabonskog ugovora ukinut, a veliki dio njegova sadržaja je uključen u čl. 3. UEU-a.
102
Monti, A New Strategy for the Single Market, 2010, (dalje: Izvješće Monti) dostupno na:
http://ec.europa.eu/bepa/pdf/monti_report_final_10_05_2010_en.pdf, (21.3.2011.), str. 93. Države članice imaju
dosta problema pri implementaciji direktiva. Na vrhu ljestvice je Malta koja nije implementirala svega 2
direktive koje se odnose na unutarnje tržište, dok su na dnu Italija, Poljska i Mađarska s deset posto većim
brojem neispunjenih obveza u pogledu direktiva, vidi više u: Internal Market Scoreboard: Member states's
efforts
to
make
the
Single
Market
a
reality
starts
to
bear
fruits,
dostupno
na:
http://ec.europa.eu/internal_market/score/docs/score22_en.pdf , (12.4.2011.).
103
Izvješće Monti, op. cit. str. 94.
104
Opinion of the European Economic and Social Committee on the „The 28th regime – an alternative
allowing less lawmaking at Community level“, OJ C 21/26, 21.1.2011.; u biti riječ je o 2. režimu u svakoj od
država članica uz nacionalno pravo, koje se u konkretnom slučaju primjenjuje na privatnopravni ugovorni odnos,
naziv „28. režim“ je dat iz razloga razlikovanja od sustava 27 zakonodavstva država članica, jer istoga
samostalno uređuju i određuju stranke. Što će biti s navedenim prijedlogom, još je za vidjeti jer je Ministarstvo
pravosuđa
Velike
Britanije
odbilo
navedeni
prijedlog,
vidi
opširnije
na:
http://www.justice.gov.uk/consultations/docs/eu-contract-law-call-for-evidence-response.pdf, (12.4.2011.).
105
COM (2009) 15, Communication from the Commission to the European Parliament, the Council, the
European Econimic and Social Committee and the Committee of the Regions, Third Strategic Review of Better
Regulation
in
the
European
Union,
str.
3.,
dostupno
na:
http://ec.europa.eu/governance/
better_regulation/documents/com_2009_0015_en.pdf, (12.4.2011.).

27

Da bi se shvatila bit nastanka i funkcioniranja zajedničkog, odnosno unutarnjeg tržišta, nužno
je prethodno dati kratki povijesni uvod. Temelj za stvaranje zajedničkog tržišta svakako je bio
Rimski ugovor iz 1957. godine.106 U takvom slobodnom unutarnjem tržištu isključene su
kvote i carine među državama, te su države primorane koncentrirati se na podizanje kvalitete
svojih proizvoda kako bi pronašli mjesto na tržištu. Osnovna razlika zajedničkog tržišta i neke
zone slobodne trgovine jest da se u okviru zajedničkog tržišta nalaze odredbe koje se odnose
na  slobodno kretanje faktora proizvodne: rada, robe, kapitala, poslovnog nastana i usluga.107
Zajedničko je tržište bilo temeljeno na negativnoj integraciji, 108  dakle pravo Zajednice
zabranjivalo je diskriminaciju u odnosu na radnike, robu i dr. iz ostalih država članica
Zajednice, no, kako kaže Pelkmans, navedena negativna integracija nije se pokazala
dostatnom. 109  Pozitivna je integracija kojom bi se harmoniziralo zakonodavstvo država
članica bila nužna, kako bi unutarnje tržište valjano funkcioniralo. 110  Naglasak je na
usklađivanju, približavanju ili potpunom ujednačavanju različitih nacionalnih propisa u
određenim područjima donošenjem novog jedinstvenog propisa na razini Unije, sukladno
općem pravnom temelju iz čl. 114. i 115. UFEU-a uz izuzetak pitanja poreza, slobode
kretanja osoba, prava i interesa radnika, a koji se primjenjuje ukoliko ne postoji poseban
pravni temelj.111 Također, u navedenom razdoblju nastali su mnogobrojni zakonodavni akti
kojih je svrha također bila fukcioniranje zajedničkog tržišta, a u pogledu slobode kretanja
radnika najvažniji su svakako Uredba 1612/68 o slobodi kretanja radnika, koja je dala spektar
prava stranim radnicima i njihovim obiteljima u državi domaćinu zabranom uvođenja kvota o
državljanima drugih država, o čemu će Sud raspravljati i u odluci Bosman, te Direktiva
68/360/EEZ112 o ukidanju ograničenja slobode kretanja i boravka za državljane država članica

106
Pravni okvir zajedničkog tržišta činili su Rimskim ugovorom, utvrđeni: u pogledu slobode kretanja roba
i carina, čl. 23.-27.  UEZ-a (bivši čl. 9., 10., 12., 26. i 27.); u pogledu zabrane količinskih ograničenja čl. 28.-31.
UEZ-a (bivši čl. 20., 34., 36. i 37.); slobodu kretanja radnika su uređivali čl. 39.-42. UEZ-a (bivši čl. 48.-51.);
slobodu poslovnog nastana čl. 43.-55. UEZ-a (bivši čl. 52., 54.-61., 63.-66). Kasnije su UEU-om uvršteni čl. 56.-
60. UEZ-a u pogledu slobodnog kretanja kapitala.
107
Craig, The Evolution of the Single Market, str. 1.-40., str. 2., u Barnard, Scott (Ur.), The Law of the
Single European Market, 2002.
108
U pogledu slobode kretanja radnika izuzeci od zabrana diskriminacije su bili, a i dalje su isti u UFEU
javni poredak, javno zdravlje i javna sigurnost, uz iznimke u pogledu zaposlenja u javnim službama; UFEU čl.
45(3., 4.).
109
Pelkmans, The Economic concepts…, op. cit., str. 5.-7.
110
Craig, The Evolution of the Single Market, op. cit.,  str. 3.
111
Bodiroga-Vukobrat, Horak, Martinović, Temeljne gospodarske slobode u EU, 2011., str. 15.
112
Directive 68/360/EEC on the abolition of restrictions on movement and residence within the
Community for workers of Member States and their families, OJ L 257, 19.10.1968.

28
i njihovih obitelji, odnosno u pogledu poslovnog nastana i usluga Direktiva 73/148/EEZ.113
Također je bitno istaknuti Direktivu 64/221/EEZ114 o posebnim mjerama u pogledu slobode
kretanja i boravka koje su opravdane na temelju javnog poretka, jasne sigurnosti i javnog
zdravlja.

Ideja Jacquesa Delorsa, tadašnjeg predsjednika Europske komisije, o stvaranju unutarnjeg
tržišta među državama članicama zaživjela je u okviru inicijative Europske komisije za razvoj
unutarnjeg tržišta 1985. godine Bijelom knjigom o kompletiranju unutarnjeg tržišta s
postavljenim ciljem do 1992. godine, i to pomoću tri aspekta: stapanje tržišta država članica u
jedinstveno tržište, što je i primarni cilj, osigurati da je to jedinstveno tržište također tržište u
ekspanziji, te osigurati fleksibilnost tržišta.115 Prema Montiju, poteškoće jedinstvenog tržišta
posljednjih godina potječu iz nepotpunog „zajedničkog stapanja“, kao i zbog neostvarena
preostala dva cilja.116

Govoreći o definiranju unutarnjeg tržišta nezaobilazna je judikatura ES-a. Sud je dao
definiciju zajedničkog tržišta u svojoj odluci Gaston Schul iz 1982. godine, 117 te ga je
definirao kao: „uklanjanje svih zapreka u trgovini unutar Zajednice s ciljem spajanja
nacionalnih tržišta u jedinstveno tržište, čiji se uvjeti što je više moguće približavaju uvjetima
stvarnog unutarnjeg tržišta“. Nakon toga, godine 1987. Jedinstveni europski akt uvodi pojam
„unutarnjeg tržišta“, koje je uspostavljeno 1993. godine,118 i definira ga „područjem bez
unutarnjih granica unutar kojega je sloboda kretanja roba, osoba, usluga i kapitala
osigurana u skladu s odredbama Ugovora“.119 Navedena je definicija sadržana i u čl. 26(2).
UFEU-a (bivši čl. 14(2). UEZ-a).

113
Directive 73/148/EEC on the abolition of restrictions on movement and residence within the
Community for nationals of Member States with regard to establishment and the provision of services, OJ L 172,
21.5.1973.
114
Council Directive 64/221/EEC on the co-ordination of special measures concerning the movement and
residence of foreign nationals which are justified on grounds of public policy, public security or public health,
OJ 56, 4.4.1964.
115
COM (1985) 310 final, White Paper from the Commission to the European Council, Completing the
Internal Market, dostupno na: http://europa.eu/documents/comm/white_papers/pdf/com1985_0310_f_en.pdf,
(28.1.2011.).
116
Izvješće Monti, op. cit. 14.
117
Odluka  C-15/82, Gaston Schul Douane Expediteur BV v Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen,
Roosendaal, ECR [1982] I- 1409, t. 33.
118
Jedinstveni europski akt je odredio 31. prosinac 1992. godine kao rok uspostave unutarnjeg tržišta.
119
UFEU, op. cit., čl. 26.

29
II. VAŽNOST UNUTARNJEG TRŽIŠTA

Unutarnje tržište smatra se jednim od konkretnih uspjeha EU, a za pojedinca to znači pravo na
život, rad, studiranje ili mirovinu u drugoj državi članici.120 S druge strane, pravna teorija,
prije svega Barnard, smatra da način na koji je u teoriji postavljeno unutarnje tržište u praksi
rezultira neuspjehom, te zahtijeva kontinuiranu harmonizaciju akata koje donose institucije
Unije, a što će u konačnici pomoći da tržište normalno funkcionira i u isto vrijeme će se štititi
najbitniji interesi poput zaštite potrošača i javnog zdravlja. 121 Bit unutarnjeg tržišta jest
uklanjanje zapreka u trgovini između država članica kao temelja jednog jedinog tržišta.122 U
pogledu načina kako ostvariti unutarnje tržište, razlikujemo negativnu integraciju, kojom se
zabranjuju nacionalna pravila koja onemogućavaju prekograničnu trgovinu bilo zbog toga što
diskriminiraju robu ili radnike iz druge države članice ili zato što im otežavaju pristup tržištu,
a tomu treba dodati i pristup obostranog priznanja (engl. mutual recognition) kojim država,
osim pod određenim izuzecima, prihvaća robe proizvedene pod pravilima druge države, a to
je način na koji su koncipirane četiri slobode unutarnjeg tržišta u osnivačkim ugovorima; dok
s druge strane razlikujemo pozitivnu integraciju, koja se ostvaruje harmonizacijom
raznolikosti pravnih sustava država članica sredstvima poput direktiva.123

Europska komisija smatra da je modernizacija unutarnjeg tržišta nužna te da integracija putem
prava koja se sastoji od kombinacije negativne integracije putem izravne primjene četiriju
sloboda i integracije temeljene na pozitivnoj harmonizaciji putem direktiva koje
harmoniziraju ili koordiniraju odredbe nacionalnih zakonodavstava, ne može biti isključivi ili
primarni cilj jedinstvenog tržišta.124 Naglasak se mora dati većem ekonomskom pristupu koji
se temelji na aktivnom promatranju tržišta i uporabi instrumenata kako bi se osiguralo
otvorenost i kompetitivnost tržišta.125 Pravila unutarnjeg tržišta obuhvaćaju pravila koja se
bez razlika primjenjuju na pristup tržištu rada, proizvoda, kapitala ili usluga, dok druge mjere
ne dolaze pod okriljem četiriju sloboda, pa čak i ako se odnose na ekonomsku aktivnost.126

120
COM (2007) 60, Communication from the Commission to the Council, the European Parliament, the
European Economic and Social Committee and the Committee of the Regions, A Single Market for Citizens.
121
Barnard, The Substative Law of the EU: The Four Freedoms, 2010., str. 603.
122
Herdegen, Europsko pravo, 2003., str. 184.
123
Craig, de Búrca, EU Law…, 2008., op. cit. str. 605.
124
SEC (2007) 1518, Commission Staff Working Documents: Instruments for a Modernised Single Market
Policy, str. 5.
125
Steep Towards a Deeper Economic Integration: The Internal Market in the 21st Century, dostupno na:
http://ec.europa.eu/economy_finance/publications/publication784_en.pdf, (21.3.2011.).
126
Govaere, The Future Direction…, op. cit., str. 76.

30
No, ne treba ovdje pogriješiti i zaključiti da je isključivi cilj Unije onaj ekonomski. ES je o
tomu jasno progovorio u presudi Viking127, te je naglasio da „Zajednica (danas Unija) nema
isključivo ekonomski već i socijalni cilj, prava koja proizlaze iz odredaba Ugovora o
slobodnom kretanju roba, osoba, usluga i kapitala, moraju se balansirati naspram ciljeva koji
proizlaze iz socijalne politike“. Ipak, kako smatra Horak, u predmetima Viking i Laval,128 Sud
je utvrdio da nacionalno radno pravo ulazi u opseg prava Unije o slobodi kretanja radnika, te
da je moguće pozivati se na gospodarske slobode i protiv sindikata, što znači da poslodavci
mogu tužiti sindikate kako bi dobili presudu o (ne)zakonitosti kolektivnih akcija. Kolektivna
akcija mora zadovoljiti test proporcionalnosti kako bi bila opravdana, jer pravo na
poduzimanje kolektivnih akcija može ograničiti slobodu pružanja usluga ili poslovnog
nastana.129 Štoviše nakon odluke Rüffert,130 u kojoj je Sud utvrdio da sloboda pružanja usluga
može biti u sukobu s mjerodavnim nacionalnim socijalnim standardima kada se ista pokaže
kao protekcionistička, možemo reći da Sud pokazuje više liberalan i manje socijalan pristup
kroz nesumnjivu prednost danu temeljnoj gospodarskoj slobodi kretanja i slobodi pružanja
usluga pred temeljnim pravom na industrijsku akciju, odnosno radnopravnu i socijalnopravnu
zaštitu.131 Kako tvrdi Barnard, odluke Viking i Laval su prve odluke koje su izričito priznale
pravo na štrajk kao temeljno ljudsko pravo, ali nisu dovele do osnaženja tog prava, jer je
zaključak navedenih odluka da je došlo do pobijanja ekonomskih sloboda, iz razloga što je
kolektivna akcija opravdana kao posljednje dostupno sredstvo u slučaju kada su radna mjesta i
uvjeti rada dovedeni u pitanje ili u veliku opasnost. Pravo na štrajk mora zadovoljiti uvjete
nacionalnog prava, ali i Europskog prava, uz napomenu da su ograničenja Unije stroža.132
Prema Craigu i de Búrci, pravila koja se odnose na slobodu kretanja i unutarnjeg tržišta,
pomaknula su se od prijašnjeg naglaska na diskriminaciji i protekcionizmu i više su
fokusirana na jedinstveno EU tržište.133

127
Odluka C-438/05, International Transport Workers’ Federation and Finnish Seamen’s Union v Viking
Line ABP and OÜ Viking Line Eesti, ECR [2007] I-10779, t. 79.; Vidi opširnije u Bodiroga-Vukobrat, Horak,
Temeljne socijalne slobode versus temeljna socijalna prava (Utjecaj presuda Viking, Laval i Rüffert na temeljna
socijalna prava) u Bodiroga-Vukobrat, Barić, Socijalna prava kao temeljna ljudska prava, 2010.
128
Odluka C-341/05, Laval un Partneri v Svenska Byggnadsarbetareförbundet, ECR [2007] I -11767.
129
Bodiroga-Vukobrat, Horak, Martinović, Temeljne gospodarske slobode…, op. cit., str. 186.
130
Odluka C-346/06, Dirk Rüffert, in his capacity as liquidator of the assets of Objekt und Bauregie GmbH
& Co. KG v Land Niedersachsen, ECR [2008] I-1989.
131
Bodiroga-Vukobrat, Horak, Martinović, Temeljne gospodarske slobode…, op. cit., str. 189., 190.
132
Barnard, EU “Social“ policy: From employment law to labour market freedoms, str. 641.-686., u Craig,
de Búrca, The Evolution of EU Law, op. cit.
133
Craig, de Búrca, EU Law…, 2011.,  op. cit., 808.

31
Prvo izvješće o jedinstvenom tržištu datira iz 1988. godine, sastavljeno je od strane grupe
stručnjaka predvođenih Cecchinijem.134 Navedeno je izvješće utvrdilo ogromne gubitke u
dobiti za, tada, dvanaest država članica, zbog toga što nije zaživjelo jedinstveno tržište koje bi
trebalo dovesti do rasta BDP od cca 6,5% na području cijele EU,135 a sve se to nastojalo
ostvariti ukidanjem prepreka slobodnoj trgovini, racionalizaciji produktivnosti i distributivnoj
mreži, a što bi u konačnici trebalo dovesti do smanjenja troškova i cijena. Danas, više od 20
godina nakon toga izvješća i nakon 15 novih država članica, i dalje postoje tendencije boljem
i kvalitetnijem djelovanju unutarnjeg tržišta zbog razloga što ono ni danas nije u potpunosti
ostvarilo sve svoje potencijale.

Lisabonskim je ugovorom uvedena strategija ciljane intervencije kojom bi se koordinirala
interakcija između socijalnih prava i ekonomskih sloboda unutar EU-sustava, gdje će se
jamčiti socijalna prava poput prava na kolektivno udruživanje i na štrajk što neće biti u
suprotnosti s pravilima gospodarskih sloboda 136 . 137  Činjenicu da unutarnje tržište nije
isključivo bazirano samo na ekonomskim ciljevima, kazuje i Izvješće Europske komisije iz
2010. godine koje naglašava da „ono što je bitno jest da uspjeh Europskog modela ovisi o
njegovoj mogućnosti za kombiniranje ekonomskih izvedbi sa socijalnom pravdom, te
povezivanje ekonomskih operatera i socijalnih partnera u postizanju toga cilja“.138  Cilj je
unutarnjeg tržišta u XXI. stoljeću učiniti da tržište bolje radi za dobrobit europskih građana,
potrošača i gospodarstva, kao i promicanje kompetitivnije i održive Europe.139 Gospodarska
kriza je utjecala na integracijski proces jedinstvenog tržišta, koje prema stajalištu Europskog
parlamenta treba ponovno pokrenuti kako bi ostvarilo konkretne, mjerljive, dostižne,
relevantne i vremenski određene ciljeve, koji se ostvaruju odgovarajućim i učinkovitim

134
SEC (88) 524 final, Europe 1992, The Overall Challenge (The Cecchini Report), dostupno na:
http://aei.pitt.edu/3813/1/000209_1.pdf, (28.3.2011.).
135
O metodologiji izrade statističih pokazatelja vidi opširnije Cherchye, Lovell, Moesen, Van Puyenbroeck,
One market, one number? A composite indicator assessment of EU Internal market dinamics, European
Economic Review, vol. 51. (2007.), str. 749.-779.
136
Izvješće Monti, op. cit. str. 71.
137
Primjerice Uredba Vijeća br. 2679/98 o funkcioniranju unutarnjeg tržišta u odnosu na slobodu kretanja
roba između država članica (Council Regulation No 2679/98 of 7.12.1998 on the functioning of the internal
market in relation to the free movement of goods among the Member states, OJ L 337 of 12.12.1998)
„zabranjuje mjere koje proizvode veliki razdor u valjanom funkcioniranju unutarnjeg tržišta i dovode do
ozbiljnih gubitaka za pojedince na koje se odnose“, no u preambuli Uredbe navedeno je da se to ne odnosi na
uživanje temeljnih prava, uključujući i prava na štrajk.
138
COM (2010) 608, Communication from the Commision to the European Parliament, the Council, the
Economic and Social Committee and the Committee of the Regions, Towards a Single Market Act, str. 4.,
139
COM (2007) 60, Communication from the Commission to the Council, the European Parliament, the
European Economic and Social Committee and the Committee of the Regions, A Single Market for Citizens, str.
4.

32
instrumentima temeljenim na četirima slobodama kretanja koje su dostupne svim građanima
EU.140

Monti je u svojemu Izvješću Predsjedniku Europske komisije istaknuo da „postizanje
intenzivnijeg i efikasnijeg jedinstvenog tržišta je ključni čimbenik u determiniranju općih
makroekonomskih učinaka EU“. 141 Ponovni zamah jedinstvenog tržišta je nužan element
strategija razvoja EU do 2020. godine,142 a u navedenoj strategiji naglasak je na rastu i
zapošljavanju.143 Kako je tekao razvoj unutarnjeg tržišta i kakav je imao utjecaj na trgovinska
kretanja, najbolje ilustrira podatak da od 1962. do 2005. godine trgovina među 15 država
članica
porasla
s
6%
na
70%
unutarnje
trgovine.
144  Razloge
„nepotpunom
ostvarenju“ unutarnjeg tržišta valja tražiti u brzini kojom se direktive koje se odnose na
unutarnje tržište, kao središnje sredstvo harmonizacije, dogovaraju, donose i implementiraju u
nacionalna zakonodavstva (deficit u provedbi direktiva 2006. godine je iznosio 1,9% u
odnosu na zacrtanih 1,5%), nepotpunom ostvarenju načela obostranog priznanja (engl. mutual
recognition), nezadovoljavajućim ostvarenjem unutarnjeg tržišta znanja i dr.145 Europska je
komisija naglasila da države članice i sama Komisija idejom „koordiniranog i kooperativnog
pristupa“ mogu pomoći boljem funkcioniranju unutarnjeg tržišta, a države članice moraju
imati pro-aktivnu ulogu u upravljanju jedinstvenim tržištem, sa zajedničkim ciljem da se
implementiraju, primijene i osnaže pravila jedinstvenog tržišta.146

Glavni je ekonomski cilj unutarnjeg tržišta objedinjavanje resursa za Uniju kao cjelinu, a to se
postiže omogućavanjem slobodnog kretanja faktora proizvodnje, elemenata koji se koriste u
stvaranju proizvoda, da se kreću do onoga područja u kojemu imaju najveću vrijednost.147
Ekonomska se integracija, kao osnova nastanka unutarnjeg tržišta, sa stajališta ekonomskih

140
European Parliament resolution of 20 May 2010 on delivering a single market to consumers and citizens
(2010/2011(INI)), P7_TA(2010)0186, t. 8.-11., dostupno na: http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.
do?pubRef=-//EP//NONSGML+TA+P7-TA-2010-0186+0+DOC+PDF+V0//EN, (28.3.2011.).
141
Monti, Mario, A New Strategy for the Single Market, op. cit.
142
The Europe 2020 strategy, dostupno na: http://europa.eu/press_room/pdf/complet_en_barroso___007_-
_europe_2020_-_en_version.pdf, (25.11.2010.).
143
Jose
Manuel
Durao
Barroso,
President
o
the
EC,
SPEECH/11/176,
dostupno
na:
http://europa.eu/rapid/pressReleasesAction.do?reference=SPEECH/11/176&format=HTML&aged=0&language
=EN&guiLanguage=en, (21.3.2011.).
144
Hojnik, Ekonomska učinkovitost notarnjega trga EU, LeXonomica – Revija za pravo in economijo, vol.
2. (2010.), br. 1., str. 19.
145
Steep Towards a Deeper Economic Integration: The Internal Market in the 21st Century, str. 14.,
dostupno na: http://ec.europa.eu/economy_finance/publications/publication784_en.pdf, (21.03.2011.).
146
Commission recommendation of 29.6.2009 on measures to improve the functioning of the single market,
OJ L 176/17, od 7.7.2009.
147
Craig, de Búrca, EU Law…, 2008.,  op. cit. str. 605, 606.

33
znanosti definira kao „pojam ponašanja koji pokazuje da su djelatnosti sudionika na tržištu u
različitim regijama ili državama članicama usklađene u pogledu ponude i potražnje u
području čitave Unije“, dok se idealno unutarnje tržište definira kao „unutarnje tržište kojim
se postiže da zahvaljujući slobodnom kretanju roba, usluga i faktora proizvodnje, uključujući
slobodan nastan gdje je relevantno, uz nužnu prateću pozitivnu integraciju omogućuju
zadovoljavajuće djelovanje“.148 Europska komisija procjenjuje da je u razdoblju od 1992.-
2009. godine integracijom unutarnjeg tržišta stvoreno 2.75 milijuna dodatnih poslova te rast
od 1.85%.149 No, utjecaj jedinstvenog tržišta na svakodnevicu građana Unije ne smije stati,
već je nužno ojačati vjeru građana Unije spram jedinstvenog tržišta, uključujući područja
usluga od općeg interesa, pristupa zaposlenju i cijeloživotnom obrazovanju, prekogranične
suradnje i kretanja (uključujući primjerice slobodu kretanja radnika).150

Ono što je sporno jest odnos između zajedničkog tržišta i unutarnjeg tržišta. Naime, dok neki
autori shvaćaju zajedničko tržište i izjednačuju ga s unutarnjim tržištem, 151  drugi pak
zajedničko tržište smatraju sveobuhvatnijim pojmom,152 jer zajedničko tržište, osim dodira s
tržišnim slobodama ima doticaja i sa zajedničkom trgovinskom politikom s trećim državama,
kao i pitanjima tržišnog natjecanja. 153  Ipak, Barnard smatra da su pojmovi zajedničko,
jedinstveno i unutarnje tržište sinonimi, jer iako pojam „jedinstveno tržište“ izgleda uži od
pojma „zajedničko tržište“ jer se definira samo s obzirom na četiri gospodarske slobode, dok
ih „zajedničko tržište“ kombinira s poljoprivredom, tržišnim natjecanjem i socijalnim
pitanjima, jedno bez drugoga ne može se ostvariti zbog svoje međuovisnosti. Kako pravilno
naglašava Martinović, stupanjem na snagu Lisabonskog ugovora, horizontalnom je
prilagodbom uklonjena dvojba oko različite terminologije u osnivačkim ugovorima, tako da
se sada koristi isključivo pojam unutarnjeg tržišta.154

148
Pelkmans, The Economic Concept and Meaning of the Internal Market, u Pelkmans, Hanf, Chang (Ur.),
The EU Internal Market in Comparative Perspective, 2008., str. 30.-31.
149
COM (2010) 608, Communication from the Commision to the European Parliament, the Council, the
Economic and Social Committee and the Committee of the Regions, Towards a Single Market Act, op. cit., str. 2.
150
Council of the European Union, Conclusions on the Single Market Act, Council meeting Brussels, str. 3.
dostupno na:http://www.consilium.europa.eu/uedocs/cms_data/docs/pressdata/en/ intm/118409.pdf, (28.3.2011.).
151
Monti je mišljenja da je ispravnije koristiti izraz jedinstveno tržište (engl. single market) od pojma
unutarnje tržište (engl. internal market). Naime, prema njegovu mišljenju građani Unije pojam „unutarnje
tržište“ više poimaju kao nacionalno tržište nego kao pojam tržište Unije, zatim u međunarodnim odnosima
prikladniji je pojam „jedinstveno tržište“ iz razloga što „unutarnje tržište“ stvara predodžbu zatvorenog tržišta
koje nije otvoreno ostalim tržištima i ulaganjima izvan EU, te konačno tržište je za svaku stvar ili uslugu po
definiciji „unutarnje“, ali zahtjeva djelovanje političkih aktera i sudionika u slobodi kretanja, te je ono u biti
stvarno „jedinstveno“, a ne fragmetirano., Izvješće Monti, op. cit., str. 13.
152
Herdegen, Europsko pravo, op. cit., str. 185.
153
Steiner, Woods, EU Law, 2009., str. 345.
154
Bodiroga-Vukobrat, Horak, Martinović, Temeljne gospodarske slobode…, op. cit., str. 14.

34

Unutarnje tržište je prije stupanja na snagu Lisabonskog ugovora potpadalo pod opća načela
Zajednice, a sada potpada pod treći dio UFEU-a, koji utvrđuje politike Unije. Ono što je za
ovaj rad bitno i zbog čega se daje pregled instituta unutarnjeg tržišta jest utjecaj na sport.
Naime, kako je ES u svojim odlukama utvrdio, pravo tržišnog natjecanja i odredbe unutarnjeg
tržišta primjenjuju se na profesionalni sport kada ono predstavlja ekonomsku aktivnost.155

III. ČETIRI SLOBODE UNUTARNJEG TRŽIŠTA EUROPSKE UNIJE

1. Općenito o gospodarskim slobodama

Gospodarske ili tržišne slobode uživaju status temeljnih sloboda i središte su ekonomskog
sustava EU.156 Prava zajamčena svakom od sloboda koja se odnose na fizičke i pravne osobe
imaju različite aspekte: teritorijalni aspekt, ekonomski aspekt i socijalni aspekt.157 UFEU u
trećem dijelu od čl. 26. do čl. 66., uređuje unutarnje tržište, odnosno četiri slobode unutarnjeg
tržišta: sloboda kretanja roba (čl. 28.-44.), sloboda kretanja osoba: radnika (čl. 45.-48.),
odnosno sloboda poslovnog nastana (čl. 49.-55.),  zatim slijedi sloboda kretanja usluga (čl.
56.-62.) i posljednja, ali zasigurno ne najmanje bitna, sloboda kretanja kapitala (čl. 63.-66.),
ali koja nije od veće važnosti za ovaj rad.

Pravo na slobodu kretanja osoba (u obliku prava na traženje zaposlenja i prava na rad), pravo
poslovnog nastana i pravo na pružanja usluga, kao gospodarske slobode koje će biti detaljnije
obrađene u ovome radu priznate su i čl. 15(2). Povelje o temeljnimm pravim EU. Kako je
razvoj europskog prava u stalnom kretanju, ističe se da Komisija sve više podupire slobodu
kretanja znanja i inovacija kao petu slobodu, koja bi se trebala razvijati zahvaljujući
unutarnjem tržištu, a sloboda kretanja znanja ostvaruje se i slobodnom kretanja osoba.158

Adresati pravnih pravila kojima UFEU uređuje unutarnje tržište jesu države članice, te fizičke
i pravne osobe. Navedene se norme mogu primjenjivati i na vertikalne odnose (pojedinac-

155
Vidi odluka Walrave i Koch, op. cit.; European parliamentary resolution of 8 May 2008 on the White
Paper on Sport (2007/2261(INI)), OJ C 271E/53 od 12.11.2009.
156
Maduro,  We, The Court, 1998.
157
Steiner, Woods, EU Law,  op. cit. 491.
158
COM (2007) 724, Communication from the Commission to the European Parliament, the Council, the
European Economic and Social Committee and the Committee of the Regions, A Single Market for the 21st
Century Europe, str. 9.

35
država) i na horizontalne odnose (pojedinac-pojedinac), tj. norme UFEU mogu imati i
vertikalne i horizontalne  izravne učinke, a o praksi ES ovisi hoće li određena norma imati
određene učinke.159 Tako je, primjerice, ES utvrdio da odredbe čl. 45. UFEU-a imaju izravan
učinak i to vertikalni i horizontalni.160 Temeljne su slobode dakle obvezujuće za države
članice, uključujući sva državna tijela (pa i lokalne vlasti),161 kao i institucije koje je država
angažirala i čije aktivnosti država i financira, te kontrolira,162 ili organizacije i tijela koje su
pod nadzorom države ili imaju posebne ovlasti. 163 Također, valja naglasiti da obveza
poštivanja ostvarenja temeljnih sloboda prati i institucije same EU,164 ali i pojedince, odnosno
udruženja i organizacije koje ne potpadaju pod javnopravno uređenje, jer ukoliko bi se tim
subjektima dala mogućnost da, zbog uživanja svoje pravne autonomije, mogu svojim
postupcima i djelovanjem stvarati prepreke ostvarivanju gospodarskih sloboda, čitav sustav
samih gospodarskih sloboda bi došao u pitanje.165 Navedeno je od presudnoga značaja za
utjecaj prava EU na ostvarenje slobode kretanja sportaša.  Kako smatraju Snell i Andenas, s
pravnog stajališta proizlazi da bi svaka gospodarska sloboda trebala biti interpretirana
odvojeno, sukladno načelima koje se shodno primjenjuju.166 Ipak, iako svaka od sloboda ima
svoje specifičnosti, postoje elementi koji su svakoj od njih zajednički, a to su prije svega
nužnost postojanja ekonomskog elementa, kao i međudržavni čimbenik; no iako primjerice
građanstvo ne traži postojanje ekonomskog elementa, ipak zahtijeva povezanost s drugom
državom članicom. 167  U predmetu Royer, Sud je naglasio da „se zajednička načela
primjenjuju na odredbe čl. 45., 49. i 56. UFEU u pogledu ulaska u državu i boravka u njoj, a
sve u pogledu zabrane diskriminacije na temelju državljanstva“.168 Zbog razloga što će se o
pitanju ekonomske aktivnosti detaljnije raspravljati u nastavku ovoga rada, navedeno se ovdje
samo spominje. Primjerice, naglašava se da kada ES utvrđuje da li je riječ o diskriminaciji,

159
Vidi Ćapeta, Rodin, Osnove prava EU, op. cit.
160
Odluka Walrave i Koch, op. cit., odluka Bosman, op. cit., odluka C-281/98, Roman Angonese v Cassa di
Risparmio di Bolzano SpA, ECR [2000] I-4139.
161
Odluka C-197/84, Steinhauser v City of Biarritz, ECR [1985] 1819, t. 16.
162
Odluka C-302/88, Hennen Olie BV v Stichting Interim Centraal Orgaan Voorraadvorming
Aardolieprodukten and State of the Netherlands, ECR [1990] 4625, t. 15, 16.
163
Odluka C-188/89, Foster and others v. British Gas, ECR [1990] I-3313, t. 18.
164
Vidi odluke C-15/83, Denkavit Nederland v Hoofdproduktschap voor Akkerbouwprodukten ECR [1984]
2171,t. 15. i odluka C-51/93, Meyhui NV v Schott Zwiesel Glaswerke AG, ECR [1994] I-3879, t. 11.
165
Vidi odluke C-350/96, Clean Car Autoservice GmbH v Landeshauptmann von Wien, ECR [1998] I-
2521, t. 24. i 25.; kao i odluke u predmetima Walrave i Koch, op. cit., t. 16.-24.;  Dona v Mantero, op. cit., t. 17.;
Bosman, op. cit. t. 82.-86.; Angonese, op. cit., t. 36.: „Bilo da su ograničavajuća pravila donesena od strane
javne vlasti ili tijela privatnog prava je nevažno u odnosu na radnike. Članak 39. UEZ-a… se primjenjuje u
analiziranju svih pravnih odnosa koji se nalaze unutar Zajednice“.
166
Snell, Exploring the Outer Limits: Restirictins on the Free Movement of Goods and Services, str. 69.-
139., u Andenas, Wulf-Henning (Ur.), Services and Free Movement in EU Law, 2000., str. 78.
167
Steiner, Woods, EU Law, op. cit., str. 350.
168
Odluka Royer, op. cit., t. 23.

36
nije u tom slučaju nužno utvrditi je li u nekom predmetu riječ o ugovoru o pružanju usluga,
jer načelo ne-diskriminacije na jednaki način obuhvaća svaki rad i uslugu.169

Izuzetno je bitno za pitanje unutarnjeg tržišta kako je određeno čl. 114. UFEU-a (bivši čl. 95.
UEZ) jest „harmonizacija (engl. harmonization, aproximation 170 ) odredaba propisanih
zakonom, (…zakonom, provedbenim propisom ili upravnim djelovanjem) u državama
članicama koje imaju za cilj uspostavu i funkcioniranje unutarnjeg tržišta, uz određene
iznimke iz st. 2., mjerama koje se donose kvalificiranom većinom, umjesto kako je određeno
čl. 115. UFEU jednoglasnošću. Načelo slobode kretanja roba opisano je kao temeljna sloboda,
kao „kamen temeljac“ unutarnjeg tržišta, jer je naime za mnoge države nit vodilja za članstvo
u EU mogućnost pristupa njihovih roba unutarnjem tržištu.171 U pravu EU, prisutan je novi
pristup harmonizaciji, kojim se direktive više ne propisuju detaljno, već su ograničene na
„nužne uvjete“ potrebne za osiguranje javnog zdravlja i ostalih općih interesa.172

No, postavlja se pitanje kako utvrditi opseg temeljnih sloboda u svakom predmetu. Predlaže
se poduzimanje triju koraka: prvo treba utvrditi da li određeni predmet potpada pod polje
primjene određene slobode, potom se pojavljuje pitanje ograničenja (to može biti
diskriminacija temeljena na državljanstvu ili boravku, različito uređivanje određenog pitanja u
propisima ili putem raznih mjera koje primjenjuju države članice) i ukoliko su ovi zahtjevi
zadovoljeni, mogućnost opravdanja se razmatra kao treći korak.173 ES je u svojoj sudskoj
praksi istaknuo da „koncepti koji definiraju područje primjene neke od temeljnih
gospodarskih sloboda zajamčenih Ugovorom, kao takve se ne smiju tumačiti usko“.174

U pogledu sadržajnog (engl. substative) polja primjene bitno je da se radi o zaštiti određenih
djelatnosti (engl. activities) ili objekata s međugraničnom poveznicom (isključeni su slučajevi
koji su unutarnja stvar države bez međugraničnog elementa i u tome se treba primijeniti šire
tumačenje prekograničnog elementa), 175  pa tako u pogledu slobode kretanja radnika

169
Odluka Walrave i Koch, op. cit., t. 7.
170
Prema autorima Steiner i Woods, „aproximation“ je sinonim za „harmonization“, vidi opširnije u
Steiner, Woods, EU Law, op.cit. str. 354.
171
Ibid, str. 348.
172
Craig, de Búrca, EU Law…, 2011.,  op. cit., 162.; Knez, Delovanje notranjega trga s pomočjo
harmonizacije, Zbornik Pravne fakultete Univerze v Mariboru, vol. 2. (2006.) br. 1., str. 237.-260., str. 256.-259.
173
Jarass, A Unified Approach to the Fundamental Freedoms, str. 141.-143., u Andenas, Wulf-Henning
(Ur.), Services and Free Movement in EU Law, op. cit.
174
Odluka C-53/81, D.M. Levin v Staatssecretaris van Justitie, ECR [1982] 1035, t. 13.
175
Treba naglasiti da element prekograničnosti postoji i kada državljanina diskriminira njegova vlastita
država, ali kada je diskriminacija povezana s prijašnjom djelatnošću koja se obavljala u drugoj državi članici ili o

37
zapošljavanje i traženje zaposlenja su od značenja, kod poslovnog nastana obavljanje ili
potraga za određenom aktivnosti samozaposlene osobe, a kod pružanja usluga polje se
primjene proteže sve do samozaposlene osoba koja pruža usluge za koju biva plaćena. Kada je
riječ o osobnom polju primjene, nužno je utvrditi koju ulogu ima osoba kako bi mogla uživati
ostvarivanje slobode kretanja (primjerice da li je riječ o osobi koja je radnik ili pružatelj
usluga, ili pak situacija koja može indirektno pogodovati radniku ukoliko poslodavac,
primjerice, ostvari slobodu kretanja itd.).176 Unatoč tomu što su odredbe Ugovora o temeljnim
slobodama upućene državama članicama, svi glavni članci prema sudskoj praksi ES imaju
izravni učinak (engl. direct effect) i na njih se pojedinci mogu pozivati. Treba naglasiti da je
sudska praksa ES utvrdila da čl. 45., čl. 49. i čl. 56. UFEU (bivši čl. 39., čl. 43. i čl. 49. UEZ-
a) mogu biti primijenjeni i na ograničavajuće mjere poduzete od strane privatnih stranaka (ne
javnih vlasti), koje se primjenjuju na kolektivni način,177 dok se čl. 45. UFEU primjenjuje i na
diskriminatorna pravila privatnih stranaka u koja nije uključena kolektivna mjera.178

Nedostatak učinkovitog skupa mehanizama za osnaživanje na EU razini znači da je EU ovisna
o osnaživanju na nacionalnoj razini, a tu je uloga ES u jačanju važnosti pojedinca kao
zaštitnika interesa Unije (pravne i naravne osobe), jer četiri slobode osmišljene su za korist
pojedinaca, a na pojedincima je da osiguraju njihovo djelovanje.179 No, nikako ne treba
zaboraviti da ES ne može razviti i ponuditi svoju teoriju europskog prava in abstracto, već
ovisi o predmetima koji se pred njim nađu, tako se i koncepti koji se razvijaju u sudskoj
praksi nužno razvijaju postupno, kako se pokaže potreba.180
2. Opravdanja ograničenja gospodarskih sloboda

Postavlja se pitanje kako ES utvrđuje povredu ili ograničenje gospodarskih sloboda? Nakon
što je prevladan model razmatranja određene mjere po „nediskriminatornom modelu“,
pristupilo se „modelu pristupa tržištu“. Što ono zapravo znači? Da bi ES utvrdio da je došlo

primitku prekogranične usluge, o tomu vidi u odlukama: C-246/80, Broekmeulen (C.) v Huisarts Registratie
Comissie, ECR [1981] 2311, t. 27.; C-419/92, Scholz v Opera Universitaria di Cagliari, ECR [1994] I-505, t. 9.;
C-18/95, F.C. Terhoeve v Inspecteur van de Belastingdienst Particulieren/Ondernemingen buitenland, ECR
[1999] I-345, t. 27.
176
Jarass, A Unified Approach to the Fundamental Freedoms, op. cit., str. 141.-162.
177
Vidi odluke Viking, op. cit., i Laval, op. cit., u kojima je Sud utvrdio da se čl. 49. i čl. 56. UFEU
primjenjuju i na kolektivne akcije poduzete od strane sinikata.
178
Van den Bogaert, Bosman: The Genesis of European Sports Law, u Maduro, Azoulai (Ur.), The Past
and the Future of EU Law, 2010., str. 488.-497., str. 492.
179
Barnard, The Substantive Law of the EU…, op. cit., str. 656.
180
Rodin, Ćapeta, Osnove prava EU, op. cit., str. 48.

38
do povreda odredbi Ugovora o slobodi kretanja, Sud će primijeniti sljedeću metodologiju:
prvo će postaviti pitanje da li sporno pravilo sadrži ograničenje slobodi kretanja, te ako je
odgovor potvrdan, utvrđivat će da li navedeno pravilo može biti objektivno opravdano i je li
ograničenje koje je nametnuto proporcionalno u svojoj primjeni. No, Sud može primijeniti i
drugačiji pristup razumnih ograničenja „engl. rule of reason“ da pravila koja imaju
ekonomske posljedice bez obzira na to spadaju izvan opsega prava slobode kretanja u EU,
kada je takvo pravilo nužno-svojstveno „engl. inherent“ za primjerice pravilno funkcioniranje
sporta (npr. čista sportska pravila o igri „engl. rules of the game“, pravila o broju igrača koji
nastupaju istovremeno u jednoj utakmici itd.).181

Navedeno
je
zaživjelo
nakon
presude
Säger,
182  kada
je
Sud
od
„formule
diskriminacije“ prešao na analizu temeljem „formule ograničenja“, kada je od „mjera koje su
sposobne zabraniti ili onemogućiti“, u predmetu Kraus 183  koristio model „mjera koje
odvraćaju ili čine manje atraktivnim uživanje prava“184 koji je potvrđen u predmetu Gebhard.
Dakle, zaključno možemo reći da se tzv. „model pristupa tržištu“ (engl. market access
approach) očituje na pristupu ES-a da se postavlja pitanje da je li određena mjera sposobna
spriječiti ili ometati uživanje gospodarske slobode, te ukoliko je tako, zahtijeva se od mjere da
bude opravdana, a u tom pristupu koji danas karakterizira europsko pravo pojmovi
„ograničenje“ (engl. restriction) i „prepreka“ (engl. obstacle) upotrebljavaju se kao sinonimi
da bi se dao širi značaj185 od pojma „pristup tržištu“.186 Ipak, uz sve prethodno navedeno,
nužno je da je zadovoljeno načelo proporcionalnosti, što je Sud, kako ćemo kasnije vidjeti u
predmetima koji se tiču sporta, više puta ponovio.

Kada govorimo o preprekama (engl. obstacles) možemo koristiti rezoniranje Suda u predmetu
Graf u kojemu je sud istaknuo da „mjere koje, ukoliko se primjenjuju bez razlike, sprječavaju

181
Siekmann, Parrish, Verhoogt, Branco Martins, Olfers, Profesional Sport in the Internal Market, 2005.,
str. 14.
182
Koju su potvrdile odluke C-19/92, Kraus, ECR [1993] I-1663, i Gebhard, op. cit.
183
Odluka Kraus, op. cit.
184
Odluka C-76/90, Säger , ECR [1991] I-4221, t. 12: članak 56. UFEU-a: „zahtijeva ne samo isključenje
svakog oblika diskriminacije protiv osobe koja pruža uslugu na temelju njena državljanstva već i ukidanje svih
oblika ograničenja“, iako se primjenjuju bez razlike na nacionalnog pružatelja usluga i na one iz drugih država
članica, kada su sposobne zabraniti ili na drugi način onemogućiti djelatnnosti pružatelja usluga sa sjedištem u
drugoj državi članici gdje zakonito pruža usluge“… t. 15.: „a takvo ograničenje može biti opravdano važnim
razlozima u javnom interesu“.
185
Jer je teško govoriti o „pristupu tržištu“ kada je riječ o npr. umirovljenicima migrantima, pa se koristi
neutralniji pojam, a pojam „ograničenje“ proizlazi iz teksta Ugovora čl. 45., 49., i 56. UFEU, dok
„prepreka“  proizlazi iz starog čl. 3. UEZ-a.
186
Barnard, The Substantive Law…, op. cit., str. 253.-256.

39
ili odvraćaju državljana jedne države u napuštanju njegove države porijekla kako bi ostvario
svoje pravo na slobodu kretanja, predstavljaju prepreku toj slobodi, a da bi predstavljale
prepreku, moraju utjecati na pristup radnika tržištu rada“.187 Isto je Sud utvrdio i u predmetu
Nadin, koji se ticao slobode poslovnog nastana.188 Kada je riječ o mogućim ograničenjima
tržišnih sloboda koje proizlaze iz Ugovora, navedeno je oblikovala sudska praksa doktrinom
razumnih ograničenja u predmetu Gebhard. 189  Ograničenja tržišnih sloboda sukladno
„Gebhard formuli“ dopuštena su samo ako se primjenjuju na nediskriminirajući način, ako su
opravdane nužnim općim interesom, ako su prikladne i ne smiju ići preko onoga što je
potrebno za ostvarenje cilja koji slijede. Dakle, za opravdanje odlučujući su zabrana
diskriminacije i razmjernost. 190  Dugo je postojalo mišljenje da interpretacija temeljnih
sloboda treba slijediti određene načine, tako npr. bivši čl. 28. UEZ-a (sada bi to bio čl. 34.
UFEU-a) koji uređuje slobodu kretanja roba – treba tumačiti na način da zabranjuje sve mjere
koje ograničavaju uvoz roba, bilo da su jasne (engl. indistinctly) ili ne, dok se odredbe koje
uređuju slobodno kretanja osoba – radnika, poslovnog nastana i usluga – smatralo kao jasan
izraz općeg načela nediskriminacije na temelju državljanstva iz bivšeg čl. 12. UEZ. Prema
Wulf-Henning, sudska praksa ES od predmeta Bosman u pogledu slobode kretanja radnika iz
bivšeg čl. 39. UEZ-a i predmeta Gebhard u pogledu poslovnog nastana, ukazuje na sve veće
isprepletanje temeljnih sloboda, što dovodi do zamjene testa diskriminacije širim konceptom
ukidanja ograničenja (pristup zabrane ograničenja), poglavito u pogledu poslovnog nastana.
Prema Steineru i Woodsu iznenađujuće je poglavito jer je u pogledu slobode kretanja roba
Sud primijenio suprotan stav u pravcu blažeg pristupa naspram nejasno primjenjivim
mjerama.191 Kako tvrdi Barnard, mjere koje su nediskriminatorne i koje suštinski ne ometaju
pritup tržištu (rada) ili čiji je učinak na slobodu kretanja slab, izvan su polja primjene čl. 45.
UFEU-a (vjerojatno i drugih odredaba Ugovora) jednako kao i nediskriminatorne prodajne
metode (engl. certain selling arrangements).192 Kada određeno pravilo ograničava pristup

187
Odluka C-190/98, Graf v Filzmoser Maschinenbau, ECR [2000] I-493, t. 22. U tom pogledu vidi i
odluku C-464/02, Commission v Denmark (Danish Company Cars), ECR [2005] I-7929, t. 45. i 46.
188
Odluka C-151/04 i C-152/04 (spojeni predmeti), Nadin, Nadin-Lux and Durré, ECR [2005] I-11203.
189
Odluka Gebhard, op. cit., t. 37.; vidi Kraus, op. cit. t. 32.
190
Herdegen, Europsko pravo, op. cit. str. 191.
191
Wulf-Henning, ECJ Case Law on Freedom to Provide Services: Keck, str.1.-3, u Andenas, Wulf-
Henning (Ur.), Services and Free Movement in EU Law, op. cit.
192
Navedeno je potvrdila i Nezavisna odvjetnica Sharpston u predmetu C-212/06, Walloon Government,
ECR [2008] I-1683, t. 55. i 56.: „nacionalna mjera može predstavljati potencijalnu prepreku čak iako nije
diskriminatorna“. Ipak, kako bi stvarno predstavljala prepreku, takva odredba mora utjecati na pristup radnika
tržištu rada i njezin učinak na slobodu kretanja ne smije biti previše neizravan i nesiguran; Barnard, The
Substantive Law…, op. cit. str. 245.

40
tržištu bilo da „predstavlja prepreku slobodi kretanja“193 ili je izgledno da „odvraća ili čini
manje atraktivnim ostvarivanje navedenog prava…“,194 ograničava slobodu kretanja na način
koji zahtjeva opravdanje.195

U nekoliko je navrata ES dao odgovor na pitanje što su to ograničenja gospodarskih sloboda,
pa tako „odredbe koje onemogućuju ili odvraćaju državljanina države članice da napusti
svoju državu porijekla kako bi ostvario svoje pravo na slobodu kretanja, predstavljaju
prepreku slobodi kretanja iako se primjenjuju bez obzira na državljanstvo radnika“.196 Pojam
ograničenja zapravo predstavlja potencijalno gotovo svako regulatorno pravilo, pa čak iako
nema konkretno ništa s ostvarenjem prava na slobodu kretanja.197 U pogledu slobode kretanja
radnika u predmetu Graf198 utvrđeno je „da bi neka mjera predstavljala prepreku slobodi
kretanja, odredba mora imati utjecaja na pristup radnika tržištu rada“. No, restriktivni
učinak ograničenja ne mora nužno biti takav da onemogućuje osobe u ostvarivanju njihova
prava na slobodu kretanja, dovoljno je da ih odvrati ili ometa u ostvarivanju istoga.199 Izravno
diskriminatorna pravila mogu biti opravdana, kako proizlazi iz odredaba čl. 45. UFEU-a o
slobodi kretanja radnika, čl. 52. o slobodi poslovnog nastana, koji se sukladno čl. 62.
primjenjuje i na usluge, kao i Direktive 64/221/EEZ, isključivo na temelju javnog poretka,
javne sigurnosti i javnog zdravlja i ona predstavljaju opća ograničenja, uz posebna
ograničenja zabrane zapošljavanja u javnoj službi koja nisu relevantna za ovaj rad. ES je, što
je bitno za ovaj rad, utvrdio da „ekonomski ciljevi ne mogu biti opravdanje u smislu javnog
interesa“,200 pa stoga, što ćemo kasnije objasniti, opravdanje „ulaganja u mlade sportaše, tj. u
njihov razvoj i obrazovanje“ ne mogu biti opravdani javnim interesom, jer je nepobitno,
prema mišljenju autora, da se pravilima o „home-grown“ igračima, nastoji zapravo zaštititi
ekonomsko ulaganje u mlade igrače, a ne tzv. „proklamirani ciljevi zaštite mladih igrača i
sportskog duha samih natjecanja“. Povrh toga, iz sudske prakse ES proizlazi da iznimka u
smislu javnog poretka može biti primijenjena da bi se opravdala ograničenja prava na slobodu

193
Odluka C-150/04, Commission v Denmark, ECR [2007] I-1163, t. 35.
194
Odluka C-514/03, Commission v Spain, ECR [2006] I-963, t. 26.
195
Parrish, Miettinen, The Sporting Exception in European Union Law, 2007., str. 60.
196
Odluka Bosman, op. cit., t. 96.
197
Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 131.
198
Odluka Graf, op. cit., t. 23.
199
Vidi primjerice odluka C-18/95, Terhoeve v Inspecteur van de Belastingsdienst Particuliren/
Ondernemingen Buitenland, ECR [1999] I-345.
200
Odluka C-352/85, Bond van Adverteerders and others v The Netherlands State, ECR [1988] 2085, t. 34.,
odluke C-288/89, Stichting Collectieve Antennevoorziening Gouda and Others v Commissariaat voor de Media
ECR [1991] I-4007, t. 11. i C-484/93, Peter Svensson et Lena Gustavsson v Ministre du Logement et de
l'Urbanisme ECR [1995] I-3955, t. 15.

41
kretanja ako „postoji opća i dovoljno ozbiljna prijetnja za neki od osnovnih društvenih
interesa“.201 Uz izričita opravdanja iz Ugovora na temelju javnog poretka, javne sigurnosti i
javnog zdravlja, Barnard još uključuje i da navedene odredbe moraju biti proporcionalne i
kada je to prikladno, sukladne temeljnim ljudskim pravima, a navedeno se odnosi i na izravnu
i na neizravnu diskriminaciju202 Dakle, tu bi se radilo o „pravilima igre“, što je u sportu
poznato od predmeta Deliège, o čemu će više riječi biti kasnije.

Kada govorimo o opravdanjima ograničenja slobode kretanja, prvu grupu čine ona opravdanja
koja proizlaze izravno iz samih Ugovora, a drugu grupu čine ona koja je ES prepoznao i
utvrdio, temeljem doktrine „rule of reason“.203
a) OPRAVDANJA KOJA PROIZLAZE IZ UGOVORA

UFEU u čl. 45(3). propisuje opravdanje ograničenja ostvarenja prava na slobodu kretanja
temeljem razloga javne sigurnosti, javnog poretka i javnog zdravlja, te ista predstavljaju opća
ograničenja gospodarskih sloboda. Jednako je i u pogledu prava poslovnog nastana iz čl.
52(1).,204 odnosno slobode pružanja usluga iz čl. 62. UFEU-a ,205 dok u pogledu slobode
kretanja roba sukladno, čl. 36. UFEU, postoji više razloga za opravdanje, poput javnog
morala; zaštita zdravlja i života ljudi, životinja ili biljaka, zaštita nacionalnih bogatstava koji
imaju kulturnu, povijesnu ili arheološku vrijednost, odnosno zaštita industrijskog ili
trgovačkog vlasništva.

Također, kako je sadržano u čl. 45(4). UFEU-a, odredbe o slobodi kretanja radnika ne
primjenjuju se na zapošljavanje u javnim službama, što predstavlja posebnu iznimku.
Navedeni st. 4. isključuje iz opsega st. 1.-3. određeni broj radnih mjesta koja uključuju
izravno ili neizravno sudjelovanje u izvršavanju ovlasti povjerenih javnim pravom i obveza
propisanih kako bi se zaštitili opći interesi države i drugih javnih vlasti, a riječ je o poslovima
za koje postoji poseban odnos povezanosti s državom i reciprocitet prava i obveza koji

201
Bodiroga-Vukobrat, Horak, Martinović: Temljene gospodarske slobode, op. cit., str. 193.
202
Barnard, The Substantive Law…, op. cit. 242., 244.
203
Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit. str. 141.
204
UFEU, op. cit., čl. 52(1).: „Odredbe ovog Poglavlja i mjere poduzete radi njihova ostvarenja, ne
dovode u pitanje primjenu odredbi predviđeih zakonom i drugim propisom, kojima se za strane državljane
predviđa poseban režim koji je opravdan razlozima javnog poretka, javne sigurnosti i javnog zdravlja.“
205
UFEU, op. cit., čl. 62.: „Odredbe čl. 51. do 54. primjenjuju se na pitanja obuhvaćena ovim poglavljem.“

42
stvaraju vezu s državljanstvom.206 Svrha navedenog pravila ne smije ići izvan onoga što je
kao cilj određeno, te se ne može koristiti kako bi se diskriminiralo u pogledu naknade za rad
ili uvjeta rada jednom kada je osoba već zaposlena na tim poslovima,207 odnosno mora biti
ograničena na ono što je nužno za zaštitu općeg interesa države članice, koje ne bi bilo
ugroženo ukoliko bi prava temeljem ovlasti dodijeljenih javnim pravom bila izvršavana
sporadično, odnosno u izuzetnim slučajevima, od strane državljana druge države članice.208
Ovdje treba istaknuti da čl. 51. i 62. UFEU-a (bivši čl. 45. i 55. UEZ-a) sadrže istu odredbu
glede poslovnog nastana kao i čl. 45. st. 4. UFEU-a, samo su drugačije koncipirani.209

Osim prethodno navedenog, sukladno čl. 51(1). UFEU-A „odredbe ovog Poglavlja ne
primjenjuju se u određenoj državi članici na djelatnosti koje su u toj državi članici, makar i
povremeno, povezane s obavljanjem službenih ovlasti“. Službena je ovlast ona ovlast koja
proizlazi iz suverenosti i visosti države, a za onoga koji tu ovlast obavlja, implicira ovlast
uživanja povlastica izvan općeg prava, povlastice službene ovlasti i ovlasti prisile nad
građanima.210 Sud je u predmetu Reyners211 istaknuo da je pravo država članica da isključe
ne-državljane od obavljanja dužnosti kojima obnašaju službenu ovlast na „one djelatnosti koje
same po sebi predstavljaju izravnu i specifičnu vezu s izvršavanjem javnih ovlasti, a
proširenje toga na čitavu profesiju moguće je isključivo u slučaju kada su takve djelatnosti
povezane s navedenom profesijom na takav način da bi sloboda poslovnog nastana rezultirala
u nametanju državi članici obveze da dopusti izvršavanje, barem povremeno, od strane
državljana druge države funkcija koje pripadaju službenoj ovlasti“.

206
Odluka C-149/79, Commission v Belgium, ECR [1980] 3881, t. 10. O izuzetku u pogledu zapošljavanja
u javnim službama Sud je utvrdio da je riječ o „radnim mjestima koja uključuju izravno ili neizravno
sudjelovanje u izvršavanju ovlasti povjerenih javnim pravom i dužnosti propisanih radi zaštite općih interesa
države ili drugih javnih vlasti. Takva mjesta presumiraju u pogledu osoba koja su na njima zaposlena postojanje
posebnog odnosa privrženosti državi i reciprociteta prava i dužnosti koja stvaraju temelj veze s
državljanstvom“ odluka C-149/79, Commission v Belgium, ECR [1980] 3881, t. 10, „no ta se ograničenja ne
smiju odnositi na plaću ili druge uvjete radnog odnosa jednom kada je osoba zaposlena“. Odluka C-152/73,
Giovanni Maria Sotgiu v Deutsche Bundespost, ECR [1974] 153, t. 4. Ipak, treba istaknuti da je u posljednjim
odlukama iz svibnja 2011. godine u odnosu na profesiju javnih bilježnika ES istaknuo da se ne radi o javnoj
vlasti i opravdanju ograničenja slobode kretanja radnika iz čl. 45(4). UFEU-a, jer je riječ o profesiji koja za
razliku od javnih vlasti izravno i osobno odgovara svojim strankama za svaku štetu nanesenu, a ne odgovara
država, kao i da javni bilježnici izvršavaju svoju profesiju u uvjetima tržišnog natjecanja. Vidi predmete: C-
47/08, Commission v Belgium; C-50/08, Commission v France; C-51/08, Commission v Luxembourg; C-53/08,
Commission v Germany; C-61/08, Commission v Greece, svi ECR [2011] I-0000.
207
Odluka Sotgiu, op. cit., t. 4.
208
Odluka C-47/02, Anker, Ras and Snoek v German, ECR [2003] I-10447, t. 63.
209
Bodiroga-Vukobrat, Horak, Martinović, Temeljne gospodarske slobode …, op. cit. str. 196.
210
Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Mayrasa u predmetu Reyners, op. cit.,  t. 664.
211
Odluka Reyners, op. cit., t. 45. i 46.

43
b) DOKTRINA OBJEKTIVNOG OPRAVDANJA UTVRĐENA OD STRANE SUDA

Prema Horak, razloge opravdanja razvijene od strane ES-a u vidu testa opravdanja (engl.
judificatory test), temeljene na javnom interesu, dijelimo u tri osnovna razloga: obvezujuće
pretpostavke (engl. mandatory requirements); imperativne pretpostavke (engl. imperative
requirements) i objektivna opravdanja (engl. objective justifications). Ovi izrazi svoje uporište
nalaze u načelu razumnih ograničenja (engl. rule-of-reason), tj. pravilo-načelo-test
proporcionalnosti povodom dopuštenosti mjera koje ograničavaju temeljne gospodarske
slobode. 212  Načelo razumnih ograničenja (engl. rule-of-reason), Knez i Hojnik nazivaju
„pravilo razuma“.213

Obvezni ili imperativni zahtjevi u općem interesu utvrđeni su odlukom Cassis de Dijon214 u
pogledu slobode kretanja roba i predstavljaju „prepreke slobodi kretanja unutar Unije koje su
rezultat nejednakosti između nacionalnih zakonodavstava u odnosu na marketing predmetnog
proizvoda, treba prihvatiti u slučaju kada su navedene priznate kao nužne kako bi zadovoljile
nužne uvjete koji se posebno odnose na učinkovitost i porezni nadzor, zaštitu javnog zdravlja,
pravednost trgovinskih transakcija i zaštitu potrošača.“ Ograničenja potpadaju pod polje
primjene čl. 56. UFEU-a (bivši čl. 49. UEZ-a) u pogledu pružanja usluga ukoliko primjena
nacionalnog zakonodavstva na strane državljane nije opravdana jačim razlozima koji se
odnose na javni interes.215 Članci 45. i 49. UFEU-a sprječavaju zakonodavstvo države članice
od ugrožavanja ili sprječavanja prava na slobodu kretanja, osim ako takav zakonodavni akt
slijedi legitiman cilj, sukladan Ugovoru, te je opravdan imperativnim temeljima općeg
interesa.216 ES je istaknuo da jedino nediskriminirajuće odredbe i neizravno diskriminirajuće
odredbe mogu biti opravdane „važnim razlozima javnog interesa“, dok izravno
diskriminirajuće odredbe mogu biti opravdane ukoliko je sadržaj takvih odredbi uključen u
tekst odredaba Ugovora.217 Iako, kako ćemo kasnije vidjeti, i u pogledu navedenoga se sudska
praksa ES-a mijenja. Van den Bogaert smatra da će ES štititi nacionalne mjere koje slijede
objektivne legitimne svrhe, iako bi iste mogle striktno predstavljati prepreku slobodi kretanja
i ne mogu biti opravdane temeljem izričite Ugovorne odredbe.218

212
Bodiroga-Vukobrat, Horak, Martinović: Temeljne gospodarske slobode …, op. cit., str. 219.
213
Knez, Hojnik, Notranji trg EU, 2009., str. 310.
214
Odluka Casiss de Dijon, op. cit., t. 8.
215
Odluka C-288/89, Stichting Collectieve Antennevoorziening Gouda and Others v Commissariaat voor
de Media ECR [1991] I-4007, t. 13.
216
Odluka Kraus, op. cit., t. 32.
217
Odluka C-388/01, Commission v Italy, ECR [2003] I-721, t. 19.
218
Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 147.-149.

44
IV. SLOBODA KRETANJA RADNIKA KAO GLAVNA PODVRSTA SLOBODE
KRETANJA OSOBA

Sloboda kretanja osoba postala je politički simbol i najvažniji temelj unutarnjeg tržišta.219
Pravo građana Unije na slobodno kretanje zajamčeno je osnivačkim ugovorima i sekundarnim
pravom, te je dalje razvijeno i zaštićeno praksom ES-a.220 Tako je ES u predmetu Kempf 221,
što je također kasnije potvrdio i u predmetu Antonissen,222 istaknuo da „sloboda kretanja
radnika predstavlja jedan od temelja Zajednice i slijedom toga se odredbe koje reguliraju tu
slobodu moraju široko interpretirati“. Iako je sloboda kretanja ljudi prvotno uvedena zbog
ekonomskih razloga, u današnjoj EU ona obuhvaća sve kategorije građana Unije, uključujući i
ekonomski neaktivne građane, uz uvjet da imaju dovoljno financijskih sredstava za život, a
samo načelo slobode kretanja ljudi nužan je uvjet ne samo funkcioniranja unutarnjeg tržišta
već i provedbe temeljnih prava građana unije i njihovih obitelji.223 Stvaranjem europskog
tržišta rada javljaju se novi oblici kretanja radnika, a pravila koja uređuju slobodu kretanja
radnika trebaju se modernizirati.224

Ipak, treba istaknuti da nije u potpunosti zaživjela sloboda kretanja radnika u EU. Naime 2009.
godine svega oko 2% građana EU je živjelo u drugoj državi od one iz koje potječu, 225 a broj
državljana trećih država je pak znatno veći. 226 Razlozi relativno slabom uspjehu leže u
mnogobrojnim čimbenicima, poput: socijalnih (radnici ne žele otići bez članova svoje obitelji),
ekonomskih (strah od gubitka prava na razne socijalne primitke, poglavito mirovinu u slučaju
odlaska iz vlastite države u drugu), kulturnih (bliskost i uživanje u načinu života u vlastitoj

219
Knez, Hojnik, Notranji trg EU, op. cit., str. 67.
220
Goldner Lang, Sloboda kretanja ljudi u EU – Kontekst Sporazuma o pridruživanju, 2007., str. 12.
221
Odluka C-139/85, R. H. Kempf v Staatssecretaris van Justitie ECR [1986] 1741, t. 13. U ovoj odluci ES
utvrđuje da se pojmovima „radnik“ i „aktivnosti zaposlene osobe “ treba dati široka interpretacija, dok se izuzeci
i ograničenja načela slobode kretanja radnika moraju usko interpretirati“.
222
Odluka C-292/89, The Queen v Immigration Appeal Tribunal, ex parte Gustaff Desiderius Antonissen
[1991] ECR I-745, t. 11. U ovome se predmetu radilo o belgijskom državljaninu, koji je nakon dolaska u UK
neuspješno pokušavao pronaći posao. Za to vrijeme pravomoćno je osuđen na kaznu zatvora zbog zloporabe
droga, te su ga nacionalne vlasti željele deportirati. Pitanje je pred ES bilo da li samo zakonito zaposleni
državljani država članica imaju pravo na boravak u drugoj državi ili i oni koji tek traže zaposlenje, kao i pitanje
koliko je opravdano vremensko razdoblje u kojemu se može tražiti zaposlenje. U pogledu vremenskog trajanja,
Sud je rekao da razdoblje od 6 mjeseci koje propisuje nacionalno zakonodavstvo je prihvatljivo u odsustvu
izričitih odredbi europskog prava po tim pitanju.
223
Goldner Lang, Sloboda kretanja ljudi u EU, op. cit., str. 12.
224
COM (2007) 60, Communication from the Commission to the Council, the European Parliament, the
European Economic and Social Committee and the Committee of the Regions, A Single Market for Citizens, op.
cit., str. 5.
225
COM (2010) 603, EU Citizenship Report 2010, str. 14.
226
Lamassoure, The Citizen and the Application of Community Law, Report to the President of the French
Republic, 2008., str. 8., dostupno na: http://www.alainlamassoure.eu/liens/975.pdf, (22.3.2011.).

45
državi) te jezičnih (pojedinci često imaju manjak znanja u služenju stranim jezicima).227
Razlog leži i u nejednakom uređenju, tj. privremenim mjerama (engl. temporary
arrangements), pa su Irska, Švedska i UK države s većom stopom ulaznih migracija jer
nemaju navedena ograničenja.228 Usporedbe radi, u SAD-u broj je osoba koji odlazi živjeti
tijekom jedne godine u neku drugu saveznu državu i do 3 puta veći, što samo ide u prilog tezi
da je načelo slobode kretanja radnika jedno od sloboda najslabije zaživjelih u praksi.229 U
pogledu čestih usporedbi Unije s SAD-om, treba istaknuti da je kretanje radnika između
saveznih država SAD-a bilo jedan od glavnih pokretača razvoja, što u Uniji nije slučaj.230
Razlog tomu valja osim pravnih prepreka u ostvarivanju predmetne slobode, koje, usput budi
rečeno, ima manje nego u slučaju ostalih tržišnih sloboda, no iste su teže savladive,231
pripisati i slaboj informiranosti samih građana EU o njihovim pravima.232 Stoga, jedna od
mjera kojima se želi unaprijediti svakodnevni život građana EU jest i olakšavanje slobode
kretanja građana EU i članova njihovih obitelji striktnijom primjenom pravila EU, uključujući
ona o nediskriminaciji, promicanjem dobre prakse i podizanjem razine znanja o pravu EU, te
podizanjem svijesti građana EU o njihovim pravima.233 Mobilnost sama po sebi nije sredstvo
rješenja svih problema unutarnjeg tržišta radne snage, već opcija za karijeru svakog pojedinog
građana EU, s kojim se pojedinac prilagođuje globalizaciji.234 Kako tvrdi Bodiroga-Vukobrat,
prava slobode kretanja radnika ograničena su u personalnom smislu (odnose se na radnike,
samozaposlene osobe i davatelje usluga), te u funkcionalnom smislu na ona kretanja kojima je
cilj ekonomska (gospodarska) aktivnost, ali ne primjerice i u turističke svrhe.235

Ono što je bitno i treba ovdje naglasiti jest da razlikovanje radnika i samozaposlenih osoba u
kontekstu slobode kretanja danas je zastarjelo pogotovo kada se ima u vidu Direktiva o
građanstvu EU, koja je obuhvatila sve građane EU pod jedno okrilje, a osobe se danas

227
Barnard, The Substantive Law…, op. cit., str. 224.
228
Step Towards a Deeper Economic Integration: The Internal Market in the 21st Century, str. 78.,
dostupno na: http://ec.europa.eu/economy_finance/publications/publication784_en.pdf, (21.3.2011.). Ovdje treba
skrenuti pozornost da potpuna liberalizacija slobode kretanja u potpunosti ne postoji, poglavito ukoliko uzmemo
u obzir „prijelazna razdoblja“ koje države članice, osim Švedske, Irske i UK, prema modelu „2+3+2“ mogu
uvesti do potpune liberalizacije u odnosu na nove države članice. Tako je za nove države, njih 8 prijelazno
razdoblje završilo u cijelosti 30.4.2011., dok za Bugarsku i Rumunjsku će to biti najkasnije s 31.12.2013. Vidi
Barnard, The Substantive Law…, op. cit., str. 264.
229
Izvješće Monti, op. cit., str. 56.
230
Steep Towards a Deeper Economic Integration: The Internal Market in the 21st Century, op. cit., str. 23.
231
Izvješće Monti, op. cit., str. 56.
232
EUROBAROMETER, European Union Citizenship, Annalytical Report, European Commision, 2010.,
str. 12.
233
COM (2010) 603, EU Citizenship Report 2010., op. cit., str. 25.
234
Knez, Hojnik, Notranji trg EU, op. cit., str. 99.
235
Bodiroga-Vukobrat, Horak, Martinović, Temeljne gospodarske slobode…, op. cit., str. 121.

46
slobodno kreću unutar EU, te se mijenjaju između statusa radnika i samozaposlenih osoba.236
Bitna razlika između te dvije kategorije jest sustav radnopravne, a prije svega socijalnopravne
zaštite, koja je jače prisutna kod osoba sa statusom radnika. Utvrđena je sudska praksa da
odredbe Ugovora o slobodi kretanja radnika imaju za svrhu olakšati državljanima država
članica svaku vrstu radne aktivnosti unutar EU, te isključuju mjere koje ih mogu staviti u
nejednaku poziciju kada žele ostvariti ekonomsku aktivnost na području druge države
članice.237 Bitno je ovdje naglasiti da se odredbe Ugovora o slobodi kretanja radnika, ne
primjenjuju na situacije koje su u potpunosti internog karaktera države članice, odnosno kada
ne postoje čimbenici koji navedeni slučaj vezuju uz europsko pravo, jer nema prekograničnog
elementa.238 Navedeno predstavlja test primjene prava EU.239

Zaključno, u predmetu Kurz, ES je sublimirao sudsku praksu u pogledu slobode kretanja
radnika te je istaknuo da: „niti sui generis priroda radnopravnog odnosa temeljem
nacionalnog prava, niti razina produktivnosti osobe o kojoj se radi, prirodu izvora iz kojega
se isplaćuje naknada za rad ili ograničeni iznos naknade, ne može imati utjecaja na
definiranje da li je određena osoba radnik ili ne“.240 Ipak, postoji jedna grana gospodarstva, u
kojoj je migracija radnika, pogotovo u posljednjih 15 godina u sve većem porastu, a riječ je
naravno o profesionalnim sportašima. Sve je zapravo započelo odlukom ES-a Bosman, koja je
u većoj mjeri liberalizirala tržište radne snage u profesionalnom sportu, ali zanimljivost leži u
činjenici da nogometno tržište kao takvo nije liberalizirano jer se klubovi iz „malih“ država se
natječu s klubovima iz tzv. bogatih država, te su osuđeni na nejednaki ishod budući da si ne
mogu priuštiti kvalitetnije i skuplje igrače – radnike.241
1. Primarno pravo Europske unije u pogledu sloboda kretanja radnika

Kada govorimo o slobodi kretanja osoba, valja razlikovati slobodu kretanja građana EU
sadržanu u čl. 21. UFEU-a,242 koja je neovisna o gospodarskoj ili ekonomskoj aktivnosti i

236
Chalmers, Davis, Monti, European Union Law, op. cit., str. 832.
237
Odluka C- 314/08, Krzysztof Filipiak v Dyrektor Izby Skarbowej w Poznaniu, ECR [2009] I-11049, t.
58.
238
Vidi Odluka C-175/78, The Queen v Vera Ann Saunders, ECR [1979] 1129, t. 11.
239
Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Fennellya u predmetu Angonese, op. cit., t. 14.
240
Odluka C-18/00, Kurz, ECR [2002] t. 32.; potvrđeno i u spojenom predmetu, C-22/08 i C-23/08,
Vatsouras v Arbeitsgemeinschaft ARGE, ECR [2009] I-4585, t. 30.
241
Késenne, The Peculiar International Economics of Professional Football in Europe, Scottish Journal of
Political Economy, vol. 54. (2007.) br. 3., str. 388.-399., str. 389.
242
UFEU, čl. 21(1).: „Svaki građanin Unije ima pravo slobodno se kretati i nastaniti na području neke od
država članica, sukladno uvjetima i ograničenjima sadržanim u Ugovorima i mjerama poduzetim kako bi im se
dao učinak “.

47
djelatnosti i vezana je isključivo za građanstvo, od slobode kretanja radnika i slobode
poslovnog nastana za poduzetnike. Sloboda kretanja radnika uređena je čl. 45. UFEU-a243 i
spektar prava koja su njime propisana, sukladno praksi ES-a244 ne treba tumačiti kao numerus
clausus, već ih valja interpretirati na način da taj članak nabraja prava koja koriste državljani
država članica u kontekstu slobode kretanja radnika, i to na način koji nije taksativan, kao i da
ta sloboda također sadrži pravo državljana država članica na slobodno kretanje na teritoriju
drugih država članica, te na boravak tamo u svrhu traženja zaposlenja. Takva se interpretacija
izvodi i iz odredbi čl. 1. i 5. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1612/68 o slobodi kretanja radnika
unutar Zajednice, usvojenih radi implementacije slobode kretanja radnika, iz koje slobode
prozlazi da su građani Unije ovlašteni uživati svoje pravo slobode kretanja kako bi tražili
zaposlenje, a tako i boravili u drugoj državi članici. Weatherill je mišljenja da navedena
Uredba 1612/68 zaštićuje samo radnike, dok se ne može primijeniti na samozaposlene i osobe
i pružatelje usluga. 245  Naime, glavna razlika između te tri vrste osoba jest upravo korpus
zaštite sekundarnog zakonodavstva EU koji je umnogočemu povoljniji za radnike koji
potpadaju pod čl. 45. UFEU-a. Rad je jedan od bitnih faktora proizvodnje i u različitim
područjima se različito cijeni, tako da će npr. rad imati veću cijenu u onim područjima gdje je
potražnja za radnicima veća od onih u kojima je višak radne snage, a načelo slobode kretanja
radnika upravo omogućuje da radnici slobodno krenu u potražnju za radnim mjestima u onim
područjima Unije u kojima se njihov rad više vrednuje i cijeni.246

Iako iz sadržaja odredaba UFEU-a koje uređuju pitanje prava poslovnog nastana i onih koje
uređuju slobodu kretanja usluga, jasno proizlazi da se odnose isključivo na građane EU, iz
sadržaja čl. 45. UFEU-a ne može se baš izričito navesti koga točno ta odredba obuhvaća, da li
isključivo građane EU ili možda i državljane trećih država. Stoga je u razjašnjenju toga

243
UFEU, čl. 45. Stavak 1.: „Osigurava se sloboda kretanja radnika unutar Unije.“
Stavak 2.: „Takva sloboda kretanja ima za posljedicu ukidanje svake diskriminacije temeljene na državljanstvu
između radnika iz država članica u pogledu zaposlenja,  naknade za rad i ostalih uvjeta rada i zaposlenja.“
Stavak 3.:  „Posljedica te slobode je pravo, koje može biti ograničeno razlozima javne politike, javne sigurnosti i
javnog zdravlja, i odnosi se na:
a) prihvaćanje stvarnih ponuda za zaposlenje;
b) slobodno kretanje unutar područja država članica u tu svrhu;
c) boravak u državi članici u svrhu zaposlenja, sukladno odredbama o zapošljavanju državljana te države
propisanih zakonom, propisom ili upravnim postupkom;
d) ostanak na području države članice nakon prestanka radnog odnosa u toj državi, pod uvjetima sadržanim u
provedbenim propisima koje sastavlja Komisija.“
Stavak 4.: „Odredbe ovog članka ne primjenjuju se na zaposlenje u javnim službama.“
244
Odluka Antonissen, op. cit., t. 13.
245
Weatherill, European Sports Law, 2007., str. 19.
246
Craig, de Búrca, EU…, 2008., op. cit. str. 605.

48
problema sudska praksa ES-a značajno pomogla, jer je Sud u predmetu Meade247 utvrdio da
se tadašnji čl. 48. UEZ-a (sadašnji čl. 45. UFEU-a) ne odnosi na državljane trećih država.248
No, ne treba ovdje smatrati da državljani trećih država nemaju nikakvih prava u ostvarenju
slobode kretanja. Oni, naime, mogu biti članovi obitelji radnika državljana države članice EU
koji radi u državi članici i ostvaruje svoje pravo na slobodu kretanja ili mogu biti zaposlenici
pružatelja usluga iz EU249, odnosno mogu biti državljani jedne od država koje su s državama
članicama i EU sklopile Europske sporazume, odnosno ugovore o pristupanju EU i ugovore o
suradnji ili partnerstvu.250
A) IZRAVNI UČINAK ČL. 45. UFEU-A

aa) Pojam izravnog učinka

Prvotno je potrebno razjasniti pojam izravnog učinka. Izravni učinak je doktrina koja
omogućuje da se pred nacionalnim sudom može pozivati na europsko pravo.251 Kako smatra
Ćapeta, izravni je učinak svojstvo pravne norme koje omogućuje i zahtijeva njezinu izravnu
primjenu od strane nacionalnih sudova, a normu prava EU koja zadovoljava kriterije za
izravni učinak (jasna, neuvjetovana i provediva) nacionalni su sudovi obvezni izravno
primijeniti kao praemissa maior da bi riješili spor o kojem odlučuju, ukoliko je tužbeni
zahtjev u polju primjene navedene norme.252 Ako se ugovor ili njegova odredba primjenjuje u
pravnom sustavu određene države na način da ona ne mora donijeti nikakav posebni
zakonodavni akt kako bi se taj ugovor primjenjivao, smatra se da takav ugovor (ili odredba
koja zadovoljava određene kriterije, dodao V.S.) ima izravni učinak (engl. direct effect), te je
tada taj ugovor (ili odredba, dodao V.S.) automatski dio pravnog sustava određene države.253

Interpretacijom prakse ES može se dati šira definicija koja znači sposobnost pravne norme
europskog prava da se na nju pozove pred nacionalnim sudom i izvodi se iz predmeta Van

247
Odluka C 238/83, Caisse d'Allocations Familiales de la Region Parisienne v Mr and Ms Richard
Meade, ECR [1984] 2631, t. 7.
248
Goldner Lang, Sloboda kretanja ljudi…op. cit., str. 52.
249
Vidi odluke C-113/89, Rush Portuguesa v Office National d'Imigration, ECR [1990] I-1417 ili odluku
C-165/98, Mazzoleni, Guillaume and others, ECR [2001] I-2189.
250
Vidi odluke C-438/00, Deutscher Handballbund eV v Maros Kolpak, [2003] ECR I-4135 i C-265/03,
Igor Simutenkov v Ministerio de Educación y Cultura and Real Federación Española de Fútbol, ECR [2005] I-
2579. Navedeno se odnosi i na državljane onih država koje imaju zaključene ugovore o stabilizaciji i
pridruživanju odnosno ugovore o partnerstvu.
251
Chalmers, Davis, Monti, European Union Law, op. cit., str. 267.
252
Ćapeta, Sudovi EU: Nacionalni sudovi kao europski sudovi, 2002., str. 27.
253
Hartley, The Foundations of European Union Law, op. cit., str. 204.

49
Gend en Loos 254 (objektivni izravni učinak), dok uža definicija znači da pravna norma
europskog prava daje pojedincima prava na koja se mogu pozivati pred nacionalnim sudom
(subjektivni izravni učinak).255 No, ovdje se skreće pozornost da stvara li određena norma
subjektivno pravo za određenog pojedinca, zaključuje se promatrajući normu u njenom
kontekstu, uzimajući u obzir svrhu koja se želi postići europskim integracijskim procesom
koji je danas pravno uređen temeljem UEU-a i UFEU-a, a time je ES obznanio da je primarna
metoda tumačenja koju će upotrebljavati u europskom pravu teleološka metoda.256 Pravne
norme na koje se ovdje misli prvotno su bile one sadržane u osnivačkim ugovorima, no
sudska je praksa, kako je prikazano i u ovome radu, ukazala da se može raditi i o normi
sekundarnog prava EU – uredbama, direktivama i odlukama, ili međunarodnim ugovorima
zaključenim s trećim državama ili međunarodnim organizacijama. Da bi određena pravna
norma imala izravni učinak, ona mora zadovoljiti kriterije koje je ES razvio od predmeta Van
Gend en Loos pa nadalje, a to su: ukolika određena pravna norma ima za svrhu da daje
određeno pravo pojedincima, te da je dovoljno jasna, precizna i bezuvjetna.257 Ipak, od odluke
Defrenne II, Sud se pomaknuo od korištenja kriterija iz predmeta Van Gend en Loos, te se
sada razmatra da li je sadržaj odredbe dovoljno jasan i bezuvjetan, odnosno ES više neće
razmatrati da li je neka odredba okvalificirana drugim odredbama ili ograničenjima, već
jednostavno da li je neka odredba nedvosmislena (jasna).258 Treba naglasiti da  sudska praksa
ES-a razlikuje dvije vrste pravnih odnosa – vertikalni i horizontalni – vezano uz mogućnost
nastanka izravnog učinka određene norme, gdje je vertikalni odnos onaj u kojem pojedinac
(pravna ili fizička osoba) tvrdi da temeljem europske norme uživa neko subjektivno pravo u
odnosu na državu (postoji mogućnost i da se predmet pojavi iz tzv. inverznog vertikalnog
odnosa, u kojem se država poziva na europsku pravnu normu protiv pojedinca, tvrdeći da
pojedinac duguje ispunjenje neke obveze državi), a horizontalni je odnos onaj u kojem
pojedinac tvrdi da uživa subjektivno pravo u odnosu na drugog pojedinca koji u odnosu na
njega temeljem europske norme ima određenu obvezu, a sve obvezujuće europske pravne
norme imaju, ako su dovoljno jasne i bezuvjetne, izravni učinak u vertikalnoj situaciji, osim

254
Odluka C-26/62, NV Algemene Transport- en Expeditie Onderneming van Gend & Loos v Netherlands
Inland Revenue Administration., ECR [1963] t. 13.; U predmetu se radilo o tomu da je nizozemskom uvozniku
jednog proizvoda iz Njemačke carina naplaćena u iznosu od 8% umjesto dotadašnjih 5%, te je on pred
nizozemskim sudom tražio vraćanje razlike. „Čl. 12. UEZ, koji je uređivao da od stupanja na snagu Ugovora
države članice neće povećavati carine na uvoz, ima izravni učinak i stvara prava pojedinaca koja nacionalni
sudovi moraju štititi“.
255
Craig, de Búrca, EU Law…, 2008.,  op. cit., str. 269.-270.
256
Rodin, Ćapeta, Osnove prava EU…, op. cit., str. 49.
257
Craig, de Búrca, EU Law…, 2008., op. cit., str. 277.
258
Chalmers, Davis, Monti, European Union Law, op. cit., str. 273.; Vidi i odluku C-138/07, Belgische
Staat v Cobelfret, ECR [2009] I-731, t. 64.

50
kod direktiva u horizontalnoj situaciji (ili inverznoj  vertikalnoj).259 Dakle, kako je utvrđeno
odlukom Defrenne II, izravni učinak ne služi samo kako bi štitio pojedince od država koje
krše njihova prava, već i kako bi se nametnule obveze državama da osiguraju zaštitu tih
prava.260

Uz doktrinu izravnog učinka treba istaknuti da postoji i doktrina neizravnog učinka, koja
zahtijeva od nacionalnih sudova da interpretiraju nacionalno zakonodavstvo koliko god je
moguće u svijetlu europskog prava.261 Navedenu je doktrinu razvio ES od predmeta Van
Colson,262 preko predmeta Marleasing263 kojim je utvrđeno da se nacionalno zakonodavstvo
mora interpretirati u svjetlu europskog prava, bez obzira da li je riječ o implementirajućem
zakonodavstvu ili ne, kao i bez obzira da li je propis stupio na snagu prije ili nakon stupanja
na snagu odredbe europskog prava, a povrh toga osnažena je interpretativna dužnost
nacionalnog suda. Ipak, na ovaj bi se način moglo zaključiti da proširenjem dužnosti
konzistentne interpretacije omogućuje se direktivama regulirati sadržaj spora među
pojedincima, i to u slučaju kada pri nacionalnom pravu ima dovoljno prostora za
interpretaciju, pa direktiva „indirektno“ ulazi u odnos pojedinaca.264

No, ono što je bitno i za sadržaj ovoga rada jest pitanje koje se proteže još od predmeta Von
Colson, a to je opseg europskog prava koji nacionalni sudac mora uzeti u obzir prilikom
primjene nacionalnog prava u svijetlu europskog prava. U predmetu Grimaldi, ES je istaknuo
da nacionali sud mora uzeti u obzir preporuke, koje spadaju u tzv. meko pravo, koje iako nisu
pravno obvezujuće, nisu bez pravnog učinka.265 Opća obveza jačanja Unije temeljem čl. 1(2).

259
Rodin, Ćapeta, Osnove prava EU, op. cit., str. 50. Direktive sukladno praksi ES (odluka C-152/84,
Marshall, op. cit., t. 48.) ne mogu imati izravni horizontalni učinak u odnosu pojedinac-pojedinac, iako su jasne,
precizne i bezuvjetne te daju pravo pojedincu ili mu nameću obvezu. Vidi posljednju odluku odluka C-282/10,
Maribel Dominguez v Centre informatique du Centre Ouest Atlantique and Préfet de la région Centre, ECR
[2012] I-0000, t. 42. Ipak, one mogu imati izravni horizontalni učinak posredno, putem načela neizravnog učinka,
općih načela prava, u slučaju kada se uredba poziva na direktivu. Vidi Craig, de Búrca, EU Law…, 2011.,  op.
cit., 216.
260
Chalmers, Davis, Monti, European Union Law, op. cit., str. 274.
261
Ibid, str. 268.
262
Odluka C-14/83, Van Colson & Kamann v Land Nordrhein-Westfalen, ECR [1984] 1891, t. 26.: „U
primjeni nacionalnog prava, a poglavito odredbe nacionalnog prava donesene radi implementacije Direktive
76/207/EEZ, nacionalni sudovi su dužni interpretirati nacionalno pravo u svijetlu sadržaja i svrhe Direktive“.
263
Odluka C-106/89, Marleasing SA v La Comercial Internacionale de Alimentacio SA, ECR [1990] I-
4135, t. 8.
264
Chalmers, Davis, Monti, European Union Law, op. cit., str. 296., Navedenu doktrinu nazivaju „među-
zakonitošću“ (engl. inter-legality).
265
Odluka C-322/88, Salvatore Grimaldi v Fonds des maladies professionnelles, ECR [1989] 4407, t. 18.
Također, vidi odluku C-105/03, Pupino, ECR [2005] I-5285 u kojoj se radilo o Okvirnoj odluci vijeća.

51
UEU-a, kako smatraju Chalmers, Davis i Monti,266 znači da se i odredbe mekog prava moraju
uzeti u obzir i da nisu bez pravnog značaja, osobito u području sporta gdje nalazimo
isključivo na takve pravne izvore. Navedeno je iznimno bitno kada se zna da se na sport
primjenjuju isključivo izvori europskog mekog prava i iznimno važne sudske prakse ES-a, o
čemu će biti riječi kasnije. Nakon stupanja na snagu Lisabonskog ugovora, sport je konačno
našao svoje mjesto u primarnom pravu EU, u čl. 6. i 165. UFEU, no o tomu također više
kasnije.
ab) Izravni učinak čl. 45. UFEU-a

Nekoliko godina prije prve sportske odluke Walrave i Koch, koja je i sama važna za razvoj
europskog prava jer je među prvim odlukama koja je priznala izravni učinak bivšeg čl. 49.
UEZ-a (sada čl. 56. UFEU-a) ES je počeo razvijati doktrinu vertikalnog izravnog učinka
pojedinih odredaba.267 Prvi predmet kojim je utvrđen horizontalni izravni učinak ticao se
prava tržišnog natjecanja, a „koji po svojoj prirodi proizvodi izravni učinak u odnosu među
pojedincima“ bio je predmet BRT v SABAM. 268  U predmetu Walrave i Koch269, Sud je
povukao analogiju između kolektivnih pravila i državnih mjera sukladno čl. 45. UFEU-a koji
zabranjuje diskriminaciju temeljenu na državljanstvu i proširio je na sporazume i pravila koji
ne potječu od strane javnih vlasti, bez materijalnog razlikovanja između usluga i rada, s
jedinom razlikom u postojanju ugovora o radu. U kasnijoj odluci Defrenne, Sud je utvrdio da
i oni članci koji nisu upućeni izravno državama članicama mogu imati horizontalni izravni
učinak, a navedeno se odnosi i na ugovore koji ne predstavljaju kolektivno reguliranje.270

Dugo se kroz teoriju analizirala sudska praksa ES-a i pokušavalo dati odgovor da li postoji
izravni učinak u primjeni čl. 45. UFEU-a. Izravni učinak u pogledu onoga što je danas čl. 45.
UFEU-a priznat je u odluci French Merchant Seamen,271 a kasnije potvrđen u odluci Van

266
Chalmers, Davis, Monti, European Union Law, op. cit., str. 300.
267
Pa tako u pogledu izravnog učinka čl. 39. UEZ-a (sada čl. 45. UFEU-a) u odnosu na slobodu kretanja
radnika, odluka C-167/73, Commission v France (French Merchant Seamen), ECR [1974] 359, t. 41.; u pogledu
čl. 43. UEZ-a (sada čl. 49. UFEU-a) u odnosu na slobodu poslovnog nastana, odluka C-2/74, Reyners, ECR
[1974] 631, t. 32.; te u pogledu čl. 49. UEZ-a (sada čl. 56. UFEU-a) u odnosu na slobodu pružanja usluga,
odluka C-33/74, Van Binsbergen v Bestuur van de Bedrijfsvereniging, ECR [1974] 1299, t. 27.
268
Odluka C-127/73, BRT v SABAM, ECR [1974] 51, t. 16.
269
Odluka Walrave i Koch, op. cit., t. 17.-24., Vidi u Parrish, Miettinen, The Sporting Exception…, op. cit.,
str. 79.
270
Odluka C-43/75, Defrenne v Sabena, ECR [1976] 455, t. 33. i 39.
271
Odluka C-167/73, Commission v France, ECR [1974] 359, t. 41.; Bitno za sadržaj ovoga rada jest da je
Sud istaknuo da: „se pravila o slobodi kretanja radnika odnose i na pomorce, jer se uspostava zajedničkog
tržišta odnosi na ukupnost ekonomskih djelatnosti u Zajednici, a četiri slobode unutarnjeg tržišta bi bile
neprimjenjive ukoliko bi za njihovu primjenu morala postojati izričita odredba u Ugovorima“, t.  8., 19. i 21.

52
Duyn,272 u kojima je istaknuto da sukladno ograničenjima koja su opravdana čl. 45(3). UFEU-
a, odredbe čl. 45(1, 2). UFEU-a nameću dovoljno preciznu obvezu, te zadovoljavaju uvjete za
izravni učinak. Konačni je odgovor dao ES tek 2000. godine u predmetu Angonese.273 U tom
je predmetu sud ponovno utvrdio načelo zabrane diskriminacije na temelju državljanstva i
činjenice da se ono odnosi i na pravila bilo koje vrste koja na kolektivni način uređuju pitanje
zapošljavanja, kako to proizlazi iz predmeta Walrave i Koch, i Bosman, te je uveo novi
element koji potječe iz predmeta Defrenne II,274 odnosno da se odnosi i na ugovore između
pojedinaca. Naime, iako je u predmetu Reyners275 ES prvi put istaknuo pozitivno utvrđenu
obvezu putem izravnog učinka, u predmetu Defrenne II, je prvi put istaknuto da iz toga
proizlaze institucionalne obveze za državu članicu.276

U svojem mišljenju u predmetu Viking Nezavisni odvjetnik Maduro je istaknuo „sloboda
kretanja se odnosi na djelovanje osoba privatnog prava, koje zbog svojeg općeg učinka na
imatelje prava slobode kretanja, je sposobno ograničiti u ostvarivanju tih prava, postavljajući
prepreke koje oni ne mogu jednostavno zaobići“.277 Ipak, kako smatra Barnard, iz odluke
Suda u predmetu Viking, proizlazi da uslijed činjenice da Sud izjednačuje sindikate s
profesionalnim regulatornim tijelima (poput sportskih udruženja, dodao V.S.), proizlazi da se
Sud ne zalaže za potpuni horizontalni izravni učinak čl. 45. UFEU-a. 278 Zabrana
diskriminacije odnosi se na sve sporazume čija je svrha na kolektivan način uređivati plaćeni

272
Odluka Van Duyn, op. cit., t. 8.
273
Odluka C-281/98, Roman Angonese v Cassa di Risparmio Bolzano [2000] ECR I-4139. U ovome se
predmetu radilo o talijanskom državljaninu s prebivalištem u Bolzanu, Italija, čiji je materinji jezik bio njemački
i koji se javio na natječaj za zaposlenje u jednoj banci u privatnom vlasništvu. Jedan od uvjeta na natječaju je bio
i posjedovanje odgovarajućeg certifikata o dvojezičnoj sposobnosti, kakav se zahtijevao za zaposlenje u javnim
službama i kojega su izdavale lokalne vlasti na temelju ispita koji se polagao samo u toj pokrajini. Kako nije
posjedovao navedeni certifikat, tužitelju nije omogućeno natjecanje za to radno mjesto. Pokrenuo je postupak
pred sudom tražeći da se utvrdi da je navedeno nezakonito i protivno načelu slobode kretanja radnika.;
Usporedbe radi u predmetu, C-379/87, Groener v Minister for education, ECR [1989] 3967, t. 18.-21.; uvjet
poznavanja galskog jezika radi zaposlenja na koleđu, iako nije nužno radi samog obavljanja rada, opravdano je
kao preuvjet za zaposlenje, jer je isto sukladno politici irske vlade u promicanju uporabe irskog jezika u
izražavanju nacionalne kulture i identiteta. Navedeni je uvijet bio proporcionalan i nije išao izvan onoga što je
nužno radi postizanja cilja kojem se teži.
274
Odluka Defrenne v Sabena, op. cit., t. 34, i 31.: „činjenica da su određene pravne norme iz Ugovora
upućene državama članicama ne znači da u isto vrijeme one daju prava pojedincima koji imaju interesa u tome
da se ispune obveze iz Ugovora“. U ovome je predmetu tužiteljica koja je bila stjuardesa, tužila svojega bivšeg
poslodavca za naknadu štete na ime razlike u plaći, jer su kod tog poslodavca muškarci bili bolje plaćeni od žena
za jednaki rad i rad jednake vrijednosti. Tužiteljica se pozvala na načelo zabrane diskriminacije temeljene na
spolu u pogledu plaće.
275
Odluka Reyners, op. cit.
276
Odluka Defrenne II, op. cit., t. 30.-39.
277
Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Madura u predmetu Viking, op. cit., t. 48.
278
Odluka Viking, op. cit., t. 61.: “na čl. 49. UFEU-a pojedinac poduzetnik se može pozvati protiv
sindikata ili udruženja sindikata“; t. 65: „izvršavajući svoje autonomno pravo na pregovaranje u pogledu plaće i
uvjeta rada s radnicima, sindikati sudjeluju u definiranju sporazuma koji reguliraju plaću na kolektivni način“;
Barnard, The Substative Law…, op. cit., str. 234.

53
rad, kao i na ugovore među pojedincima.279 Takav stav se, a fortiori, primjenjuje na čl. 45.
UFEU-a koji propisuje temeljnu slobodu i koji sadrži specifičnu zabranu diskriminacije
sadržanu u čl. 18. UFEU-a i tome čl. 45. UFEU-a ima svrhu osigurati da ne dođe do
diskriminacije na tržištu rada, a slijedom toga zabrana diskriminacije temeljena na
državljanstvu, sadržana u čl. 45. UFEU-a, također se primjenjuje i na privatne osobe.280  Kako
se čl. 45. UFEU-a, sukladno predmetu Angonese, sa svojim izravnim učinkom (horizontalnim
i vertikalnim) odnosi na sva pravna pravila, donesena od strane javnih vlasti ili tijela
privatnog prava, i na sve odnose unutar EU u pogledu radnika, slično je i u pogledu pružanja
usluga i poslovnog nastana predložio i Nezavisni odvjetnik Maduro u mišljenju u odluci
Viking281, iako navedeno još ne predstavlja ustaljenu praksu.
2. Sekundarno pravo Europske unije u pogledu slobode kretanja radnika

Prethodno je rečeno da sekundarno pravo EU čine uredbe, direktive i odluke, kao i drugi akti
koji iz toga proizlaze temeljem čl. 288. UFEU-a. Kada govorimo o sekundarnom pravu EU,
važno je odgovoriti na pitanje izravnog učinka. Uredbe su zbog svoje opće primjene su
pravno obvezujuće i izravno primjenjive u država članicama, odnosno imaju izravni učinak
kako je utvrdio ES u svojim odlukama.282

Pitanje izravnog učinka direktiva zaokupljalo je veliki interes pravnih stručnjaka. Odlukom
Van Duyn283 ES je istanuo da direktive mogu imati izravni učinak. No, kako je tumačenje iz
navedene odluke dosta slabo, 284  Sud je u predmetu Ratti, pomoću argumenata „načela
estoppela“, dao objašnjenje kada bi direktive imale izravni (vertikalni) učinak. Bilo bi
pogrešno ukoliko bi se državi članici omogućilo da se poziva i stekne pogodnosti zbog
razloga što unutar razdoblja za implementaciju direktive nije istu implementirala,285 no neki
autori ne vide utemeljenost navedenog argumenta, pogotovo kada se uzme u obzir činjenica

279
Odluka Defrenne II, op. cit., t. 39, odluka Angonese, op. cit., t. 34.
280
Odluka Angonese, op. cit., t. 35. i 36.
281
Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Madura u predmetu Viking, op. cit., t. 48.
282
Chalmers, Davis, Monti, European Union Law, op. cit., str. 285.; Vidi odluku C-93/71, Leonesio v
Ministry of Agriculture, ECR [1972] 293.
283
Odluka C-41/74, Van Duyn v Home Office, ECR [1974] 1337, t. 12.: „…Posebno, u slučaju kada su
tijela Zajednice, temeljem Direktive, nametnule državama članicama obvezu da slijede određeni način
postupanja, korisni učinak takvog akta bi bio oslabljen ukoliko bi pojedinci bili onemogućeni pozivati se na nj
pred nacionalnim sudovima, te ukoliko bi potonji bili onemogućeni u uzimanju u obzir navedenog kao element
prava Zajednice…. Nužno je u svakom slučaju, analizirati da li priroda, opći okvir i tekstualni sadržaj odredbe o
kojoj je riječ, ima sposobnost izravnog učinka u odnosu države i pojedinaca.“
284
Chalmers, Davis, Monti, European Union Law, op. cit., str. 287.
285
Odluka C-148/87, Ministero Pubblico v Ratti, ECR [1979] 1629.

54
da npr. tijela javnog zdravstva nemaju mogućnost implementirati odredbe direktive u
nacionalno zakonodavstvo.286 Izravni (vertikalni) učinak direktiva, potvrdio je ES u predmetu
Marshall, te je utvrdio da direktive ne mogu imati izravni (horizontalni) učinak u odnosu na
osobu privatnog prava.287 Odlukom Marshall i drugim odlukama koje su nakon toga slijedile,
direktivama je zanijekan horizontalni izravni učinak.288 No, ovdje je važno istaknuti da se
pojavio problem definiranja „države“, odnosno tijela koje je emanacija države, kako bi se
utvrdilo na koga se direktiva može izravno primijeniti. Odgovor je dao ES u predmetu Foster:
„nužno je da se radi o osobi koja poduzima javnu službu i stoga ima određene posebne
ovlasti“289 U predmetu Mangold ES je prihvatio mogućnost da „direktiva može predstavljati
prisutnost općih načela prava Zajednice te da bi se njena pravila mogla primjenjivati na
osobe privatnoga prava u polju primjene prava Zajednice, ipak opće pravilo ostaje da u
nedostatku nacionalne implementacije, direktive obvezuju samo države članice i njena
tijela“.290 U slučaju kada određeni sektor ne reguliraju pravila javnog prava, već postoje
odgovarajuća ograničenja temeljem pravila osoba privatnog prava, pojedinac se ne može
pozvati na direktivu ili prava koje iz nje proizlaze protiv osobe privatnog prava koja je
donijela određena pravila, već mora pokrenuti postupak protiv države za naknadu štete zbog
neispunjavanja obveze pravovaljane implementacije pravila iz direktive.291 Svaku dvojbu,
barem za sada, otklonio je Sud u svojim odlukama poput Facini Dori292 ili odlukama iz 2007.
godine Farrel,293 te Corp,294 u kojima je istaknuto da direktive nisu sposobne imati izravni
horizontalni učinak, jer ne mogu nametati obveze pojedinicima. Ipak, u odlukama CIA295 i
Arcor296 utvrđeno je da ukoliko direktiva jamči izravna učinkovita prava, nema mogućnosti za
mjere za provedbu putem državnog aparata (putem suda, uprave ili policije) koje bi pojedincu
mogle oteti koristi njegova prava; odnosno ukoliko se pojedinac ne može pozvati na odredbu
direktiva u odnosu na drugog pojedinca, zbog nedostatka horizontalnog izravnog učinka,

286
Chalmers, Davis, Monti, European Union Law, op. cit., str. 290.
287
Odluka  C-152/84, Marshall v Southampton and South-West Hampshire Area Health Authority, ECR
[1986] 723, t.  48.
288
Odluke Marshall, op. cit., t. 48.; C-188/89,  Foster v British Gas, ECR [1990] I-3313, t. 20.: “Slijedi da,
tijelo bez obzira na njegov pravni oblik, koje je odgovorno, temeljem mjere donesene od strane države, u
pružanju javnih usluga pod nadzorom države i slijedom toga ima posebne ovlasti… je uključeno među…ostala
tijela u odnosu na koja direktiva ima izravni učinak.”
289
Odluka Foster, op. cit., t. 1.
290
Odluka C-144/04, Mangold v Helm, ECR [2005] I-9981, t. 75.
291
Odluka C-212/04, Konstantinos Adeneler and others v Ellinikos Organismos Galaktos, ECR [2006] I-
6057, t. 112.
292
Odluka C-91/92, Facini Dori v Recreb, ECR [1994] I-3325.
293
Odluka C-356/05, Farrel v Whitty, ECR [2007] I-3067.
294
Odluka C-80/06, Corp, ECR [2007] I-4473.
295
Odluka C-194/94, CIA Security International v Signalson & Securitel, ECR [1996] I-2201, t. 44.-48.
296
Odluka C-152/07 i C-154/07 (spojeni predmeti), Arcor v Bundesrepublic Deutschland, ECR [2008] I-
5959, t. 35.-38.

55
uvijek može koristiti direktivu kao štit od djelovanja drugih osoba protiv nje, a misli se na
treće osobe.297

Nakon analize mogućnosti izravnog učinka sekundarnog prava EU, slijedi analiza izvora.
Ostvarivanje načela slobode kretanja radnika do travnja 2011. godine uređivala je Uredba
1612/68/EZ o slobodi kretanja radnika na području Zajednice.298 Navedena Uredba regulira
pravo na pristup radnom mjestu na temelju nediskriminatornih uvjeta, kao i pravo na jednako
postupanje za obavljanja rada. Sukladno Uredbi, svaka osoba koja je državljanin jedne od
država članica, ima bez obzira na mjesto svojega boravka, pravo poduzimati svaku aktivnost
kao zaposlena osoba, kao i tražiti takvu aktivnost unutar područja druge države članice.
Članak 3(1). Uredbe 1612/68/EZ proglašava zakone i praksu država članica nevaljanima
ukoliko je njihov isključivi cilj ili učinak ograničiti pristup ne-državljanima zaposlenju u toj
državi. Članak 7. Uredbe uređuje da radnik državljanin države članice ne smije na području
druge države članice biti tretiran drukčije od domaćih državljana zbog svojeg državljanstva u
pogledu bilo kojeg uvjeta zaposlenja i rada, poglavito u odnosu na naknadu za rad (engl.
remuneration), otpuštanje, ili ukoliko postane nezaposlen, dođe do ponovnog vraćanja na rad
i ponovnog zaposlenja; uživa iste socijalne i porezne povlastice kao i radnici države domaćina;
pod okriljem istog prava i pod jednakim uvjetima ima pravo na pristup usavršavanju u
stručnim školama (engl. vocational schools) i centrima ponovne izobrazbe (engl. retraining
centres); svaka odredba kolektivnog ili pojedinačnog ugovora ili bilo kojeg drugog
kolektivnog pravila koje se odnosi na sposobnost zaposlenja, zaposlenje, naknadu i druge
uvjete rada i otpuštanja ništetna je i pobojna (engl. null and void) ukoliko propisuje ili
omogućuje diskiminatorno ponašanje u odnosu na radnike državljane drugih država članica.
Socijalne pogodnosti definirao je ES u predmetu Even, tako da uključuju „sve pogodnosti koje,
bilo da su povezane ili ne s ugovorom o radu, općenito su zajamčene radnicima državljanima
primarno radi njihova objektivna statusa kao radnika ili zbog činjenice njihova boravka na
području države članice, kao i produžene primjene na radnike koji su državljani drugih
država članica pa slijedom toga su prikladne olakšati kretanje unutar Unije“.299 Navedene
socijalne pogodnosti osim na radnike, odnose se i na članove njihovih obitelji, kao i na osobe

297
Chalmers, Davis, Monti, European Union Law, op. cit., str. 293.
298
Regulation (EEC) No. 1612/68 of the Council of 15.10.1968 on freedom of movement for workers
within the Community OJ L257, English special edition: Series I Chapter 1968(II), str. 475.
299
Odluka C-207/78, Criminal Proceedings against Even, ECR [1979] 2019, t. 22.

56
koje traže zaposlenje, pogotovo nakon stupanja na snagu Direktive o građanima EU. 300
Također, valja istakuti da je čl. 8(1). Uredbe utvrđeno da radnici migranti uživaju pravo na
jednako postupanje u pogledu članstva u sindikatima, kao i u uživanju prava koja iz toga
proizlaze (birati i biti biran). Ovdje treba reći da mogućnost bavljenja sportom predstavlja
socijalnu pogodnost (engl. social advantage) u smislu čl. 7(2). Uredbe 1612/68.301 Uredba
1612/68 iako zabranjuje svaku diskriminaciju na temelju socijalnih pogodnosti i nastanjivanja,
polako je gubila na značenju razvojem instituta europskog građanstva, jer se sada državljani
EU mogu pozivati osim odredbe čl. 45. i 49. UFEU, također i na čl. 18. UFEU i na Direktivu
o građanstvu, u ostvarivanju jednakog tretmana u pitanjima koja se odnose na život izvan
radnog odnosa.302

U travnju 2011. godine, radi kodifikacije Uredbe br. 1612/68 koja je nekoliko puta mijenjana,
donesena je nova Uredba EU br. 492/2011 Europskog parlamenta i Vijeća o slobodi
kretanja radnika unutar Unije.303 Navedena je nova Uredba ponovno potvrdila sva prava
koja imaju državljani drugih država članica u pogledu ostvarivanja slobode kretanja.
Zajamčena je zabrana diskriminacije, bez obzira na mjesto boravka, u pogledu traženja
zaposlenja i poduzimanja rada u drugoj državi članici, u čemu ne smiju biti diskriminirani u
odnosu na državljane odnosne države; također različite kvote koje utvrđuju broj stranih
državljana ili postotak raspoloživih radnih mjesta za takve osobe ne smiju se odnositi na
državljane drugih država članica; jednaka pomoć u pronalaženju zaposlenja kao državljana
odnosne države; ne smije biti različitog postupanja u odnosu na uvjete rada, naknadu za rad,
ili otpuštanje itd.

Ovdje treba naglasiti još i Uredbu Vijeća 1251/70 o pravu na ostanak u državi članici po
okončanju zaposlenja, koju je zamijenila Uredba 635/2006 o pravu na ostanak u državi članici
po okončanju zaposlenja, kao i Uredbu Vijeća 1408/71 o primjeni sustava socijalne sigurnosti
na radnike i samozaposlene osobe kao i na članove njihovih obitelji koji se kreću na području

300
Bernard, The Substantive Law…, op. cit., 283.-285.; u pogledu osoba koje traže zaposlenje vidi odluku
C-138/02, Collins, ECR [2004] I-2703.
301
Vidi odluke C-249/83, Hoeckx, ECR [1985] 973., te C-85/96, Martinez Sala, op. cit., u svezi prihoda
radnika migranata.
302
Chalmers, Davis, Monti, European Union Law, op. cit., str. 855.
303
Regulation (EU) No. 492/2011 of the European Parliamnet and of the Council of 5.4.2011 on freedeom
of movement for workers within the Union (codification), OJ L141, of 27.5.2011.

57
Zajednice, a navedeno područje sada uređuje Uredba Parlamenta i Vijeća 883/2004 o
koordinaciji sustava socijalne sigurnosti.304

Ono što je prvotno bilo zamišljeno kao sloboda kretanja radnika i samozaposlenih osoba i
vezano uz ekonomsku aktivnost, nakon donošenja Direktive 2004/38/EZ o pravu građana
Unije i članova njihovih obitelji da se slobodno kreću i nastanjuju na području države
članice,305 danas obuhvaća sve građane Unije i vezuje se uz institut građanina Unije. Odredbe
navedene Direktive spadaju u tri kategorije. 306 Prvu čine odredbe o pravu na kretanje i
kratkotrajni boravak,307 te je određeno da se građani EU mogu slobodno kretati na području
EU i ostati živjeti gdje požele do tri mjeseca, bez ikakvih formalnosti osim valjane putne
isprave ili osobne iskaznice. Drugu kategoriju čine pravila o boravku u drugoj državi članici
za period duži od tri mjeseca, za što valja ispuniti određene kriterije poput radnog odnosa ili
statusa samozaposlene osobe, dovoljno sredstava za uzdržavanje sebe i članova obitelji kako
ne bi postali teret socijalnom sustavu države domaćina ili se pak obrazuju.308 Treću grupu čine
osobe koji imaju trajni boravak jer su na području određene države zakonito boravile više od
5 godina.309 Navedena Direktiva u čl. 7(3). definira pod kojim uvjetima i građanin EU koji
više nije radnik (ili samozaposlena osoba) može zadržati svoj status radnika ili samozaposlene
osobe, i to u četiri slučaja: ukoliko ne može raditi zbog svoje privremene nesposobnosti
uslijed bolesti ili ozljede; ukoliko je postao nezaposlen ne svojom voljom, nakon što je radio
više od jedne godine i prijavio se nadležnoj službi radi traženja posla; ukoliko je, ne svojom
voljom, postao nezaposlen nakon što je odradio ugovor na određeno vrijeme u trajanju
kraćem od godine dana ili ukoliko je postao nezaposlen tijekom prvih 12 mjeseci i nakon što

304
Regulation (EEC) No 1251/70 of the Commission of 29.06.1970 on the right of workers to remain in
the teritory of a Member State after having been employed in that State, OJ L 142, 30.6.1970; Commission
Regulation (EC) No 635/2006 of 25.4.2006 repealing Regulation (EEC) No 1251/70 on the right of workers to
remain in the territory of a Member State after having been employed in that State, OJ L112, 26.4.2006.;
Regulation (EEC) No 1408/71 of the Council of 14.6.1971 on the application of social security shemes to
employed persons and their families movong within the Community, OJ L149, 5.7.1971.; Regulation (EC) No
883/2004 of the European Parliament and of the Council of 29.4.2004 on the coordination of social security
systems, OJ L 166, 30.4.2004.
305
Parliament and Council Directive 2004/38/EC on the right of citizens of the Union and their family
members to move and reside freely within the teritory of the Member State, OJ 2004 L 158. Navedena je
Direktiva izmijenila Uredbu 1612/68 te ukinula Direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ,
75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ. Građani EU koji nisu u statusu radnika ili
samozaposlene osobe, kako bi mogli uživati pravo na slobodu kretanja i boravka temeljem građanstva EU,
moraju imati dovoljno sredstava da bi izbjegli slučaj da postanu teretom socijalne pomoći i da imaju obvezno
zdravstveno osiguranje.
306
Chalmers, Davis, Monti, European Union Law, op. cit., str. 447.-448.
307
Direktiva 2004/38/EZ, op. cit., čl. 4.-6.
308
Direktiva 2004/38/EZ, op. cit., čl. 7.
309
Direktiva 2004/38/EZ, op. cit., čl. 16.

58
se registrirao kao osoba koja traži zaposlenje (status može zadržati najviše 6 mjeseci); te
ukoliko provodi stručno usavršavanje koje je povezano s prethodnim zaposlenjem i nije riječ
o osobi koja je nezaposlena protiv svoje volje.310 Članak 24(1). Direktive utvrđuje da građani
EU koji borave na području druge države članice (države domaćina) imaju pravo na jednako
postupanje spram njih kao i spram državljana te države članice u pogledu sadržaja i ciljeva
Ugovora, a navedeno se pravo proširuje i na članove obitelji koji nisu državljani države
domaćina ako imaju boravište ili trajno boravište.

Kriterij ekonomske aktivnosti, prema Govaere ostaje važan preduvjet slobode kretanja,
poglavito u razdoblju između tri mjeseca i pet godina.311 S druge strane Barnard, smatra da je
donošenjem triju direktiva koje uređuju pitanje boravka osoba koje se mogu same
uzdržavati, 312  umirovljenika 313  i studenata 314  pokazan postupni odmak od veze između
ekonomske aktivnosti i slobode kretanja radnika, koje je dotada bilo usko povezano.315 U
slučaju da dođe do određenog nesuglasja i mogućih praznina između odredbi Ugovora i akata
sekundarnog zakonodavstva, u tom pogledu pomaže interpretacija koju ES čini u svojim
odlukama. Primjerice, u odluci Vatsouras, postavilo se pitanje preklapanja čl. 39 UEZ-a (sada
čl. 45. UFEU-a) i čl. 24(2). Direktive 2004/38/EZ, jer je navedena Direktiva propisivala da
država članica nije dužna pružiti pravo na socijalnu uslugu tijekom prvih 3 mjeseca boravka
državljana druge države članice na području te države. ES je ustvrdio da „čl. 39. UEZ više ne
dopušta isključenje osobe koja ima stvarnu vezu s tržištem od naknada financijske prirode
čija je svrha olakšati pristup radu, a naknade financijske prirode koje su namijenjene
olakšavanju pristupa tržištu rada, ne mogu se smatrati „socijalnom pomoći“ sukladno čl.
24(2). Direktive“.316

310
Direktiva 2005/38/EZ, op. cit., čl. 7(3).
311
Govaere, The Future Direction …., op. cit., str. 70.
312
Council Directive 90/364/EEC of 28.6.1990 on the right of residence, OJ L180/26 13.7.1990.
313
Council Directive 90/365/EEC of 28.6.1990 on the right of residence for employees and self-employed
persons who have ceased their occupational activity, OJ L180/26 13.7.1990.
314
Council Directive 90/366/EEC of 28.6.1990 on the right of residence for students, OJ L180/26
13.7.1990, repealed and replaced by Council Directive 93/96 of 29 October 1993 on the right of residence for
students, OJ L317, 18.12.1993.
315
Barnard, The Substantive Law…, op. cit., str. 224.
316
Odluka C-22/08 i C-23/08 (spojeni predmeti), Athanasios Vatsouras and  Josif Koupatantze v
Arbeitsgemeinschaft (ARGE) Nürnberg 900, ECR [2009] I-4585, t. 37. i 38.

59
Također, ovdje treba navesti i Direktivu 2005/36/EZ o priznanju profesionalnih
kvalifikacija,317 čija je zadaća omogućiti oživljavanje slobode kretanja na način da se diplome
i druge stručne kvalifikacije stečene u jednoj državi članici priznaju u drugoj. U kontekstu
sporta navedena je direktiva važna u doticaju s odlukama koje su se ticale sporta, poglavito se
tu misli na odluku Heylens,318 u kojoj se radilo o treneru kojemu nije bila priznata diploma
stečena u drugoj državi članici, te je čak bio kažnjeno gonjen radi bavljenja svojom
djelatnošću.

Još jedan od važnih razloga zašto je bitno da profesionalni sportaši budu priznati kao radnici
jest zaštita na radu. Navedeno područje uređivala je Direktiva 89/391/EEZ o uvođenju mjera
kojima bi se potaknula poboljšanja u zaštiti i sigurnosti zdravlja radnika na radu, a
zamijenila ju je Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća 2009/104/EZ o minimalnim
sigurnosnim i zdravstvenim uvjetima za korištenje sredstava za rad radnika na radu. 319 U čl.
3. Direktiva definira radnika kao osobu koja je zaposlena od poslodavca uključujući
pripravnike, ali uz isključenje domaćica. Slijedom toga od polja primjene navedene Direktive
isključena je osoba koja je samozaposlena. U slučaju sportaša koji potpadaju pod definiciju
radnika iz čl. 3., njihovi poslodavci moraju donijeti procjenu opasnosti kako bi se poduzele
sve mjere koje bi zaštite zdravlje i sigurnost radnika.

Uz nju, posebno je značajna i Direktiva 2006/123/EZ o uslugama u unutarnjeg tržištu, u
kojoj je u Uvodu pod t. 35. određeno da neprofitne amaterske djelatnosti ne potpadaju pod
polje primjene ove Direktive.320 Navedena se pravila osim na sportaše, koji su samozaposlene

317
Parliament and Council Directive 2005/36/EC of 7.9.2005 on recognition of professional qualifications,
OJ 2005 L 255, of 30.9.2005.  Navedena je Direktiva mijenjana i dopunjavana više puta. Pročišćeni tekst je
dostupan
na:
http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CONSLEG:2005L0036:20110324:EN:
PDF (10.10.2011.). Čl. 3(1)(a). i čl. 3(2). definiraju regulirane profesije kao svaku profesionalnu djelatnost, koje
uključuje korištenje profesionalnog naslova (titule) koja je subjektom… izravno ili neizravno, uslijed
zakonodavnih, provedbenih ili administrativnih odredaba, posjedovanja specifične profesionalne kvalifikacije ili
profesije koje su prakticirane od strane članova organizacija navedenih u Annexu I Direktive. U kontekstu sporta,
navedena se direktiva odnosi na profesiju instruktora skijanja.
318
Odluka C-222/86, Union nationale des entraîneurs et cadres techniques professionnels du football
(Unectef) v Georges Heylens and others ECR [1987] 4097.
319
Council Directive 89/391/EEZ on the introduction of measures to encourage improvements in the safety
and health of workers at work, OJ L 183, 29.6.1989. Navedenu je Direktivu nadopunila Direktiva Europskog
parlamenta i Vijeća 2009/104/EZ o minimalnim sigurnosnim i zdravstvenim uvjetima za korištenje sredstava za
rad radnika na radu, Directive 2009/104/EC of the European Parliament and of the Council concerning the
mimimum safety and health requirements for the use of work equipement for workers at work, OJ L 260,
30.10.2009.
320
Directive 2006/123/EC of the European Parliament and of the Council of 12.12.2006 on services in the
internal market, OJ L376/36, of 27.12.2006. Uvod, t. 35.: „Neprofitne amaterske sportske djelatnosti su od
značajne socijalne važnosti. One redovito teže potpuno društvenim i rekreacijskim ciljevima. Slijedom toga, one

60
osobe, primjenjuju i sportske profesije poput trenera, instruktora, sportskih agenata
(zastupnika).321
3. Diskriminacija i opravdanje diskriminacije u ostvarivanju načela
slobode kretanja radnika

Diskriminacija (vuče korijen iz lat. discriminare - razlikovati, dijeliti, a korijen te riječi
nalazimo i u drugim jezicima: engl. discrimination, tal. discriminazione, njem.
diskrieminierung, fra. discrimination). Definira se kao izbor, odnosno pravljenje razlike, ali
naglašava se da nije svako pravljenje razlike nezakonito (nezakonito je kada se temelji na
zabranjenim osnovama (temeljima) i kao takvo ograničava mogućnosti neke grupe ili
pojedinca). 322  Diskriminacija se u pravu definira kao protupravno pravljenje razlike, tj.
pravom zabranjeno (nedopušteno) pravljenje razlike među osobama ili skupinama osoba, kada
se nekoj osobi ili skupini osoba daju, bez opravdanog razloga, različita prava (veća ili manja)
od onih koje imaju druge osobe u usporedivoj (istoj ili u bitnome sličnoj) pravnoj situaciji.323
Zabrana diskriminacije našla je svoje mjesto u mnogobrojnim međunarodnim324 i regionalnim
izvorima325 prava, kao i u pravnim sustavima država.326 Zabrana diskriminacije  u odnosu na

ne moraju tvoriti gospodarske aktivnosti u smislu prava Zajednice, te bi trebale biti isključene iz polja primjene
navedene Direktive“.
321
COM (2007)  391 final,  European Commission, White paper on sport, 11.7.2007., (dalje: Bijela knjiga
o sportu), str. 7.
322
O oblicima diskriminacije u radnom pravu vidi opširnije u Grgurev, Zabrana diskriminacije u radnom
pravu, doktorska disertacija, 2006.
323
Potočnjak, Zabrana diskriminacije, uznemiravanja i spolnog uznemiravanja u radnim odnosima, str. 49.,
u Potočnjak (Ur.), Radni odnosi u RH, 2007.
324
Ovdje se daje pregled najznačajnijih međunarodnih izvora koji uređuju pitanje diskriminacije općenito,
a ne specijalno (npr. samo jednakost u plaćama za žene i muškarce). Navedeni izvori su dio pravnog poretka
Slovenije i Hrvatske te su objavljeni u Uradnom listu i Narodnim novinama. To su: Povelja Ujedinjenih
naroda (UN Charter), United Nations, Department of Public Information, New York, 1985.; Opća deklaracija
o pravima čovjeka (The Universal Declaration on Human Rights), 10.12.1948., dostupno na:
http://www.un.org/en/documents/udhr/index.shtml,
(10.5.2011.);
Međunarodni
pakt
o
ekonomskim,
socijalnim i kulturnim pravima (International Covenant on Economic, Social and Cultural Rights),
16.12.1966., dostupno na:  http://www2.ohchr.org/english/law/cescr.htm, (10.5.2011.); Međunarodni pakt o
građanskim i političkim pravima čl. 6. (International Covenant on Civil and Political Rights), 16.10.1966.,
dostupno na: http://treaties.un.org/doc/Publication/UNTS/Volume%20999/v999.pdf,  (11.5.2011.); Konvencija
MOR-a br. 111 o diskriminaciji u odnosu na zaposlenje i zanimanje (1958.) u Učur, Laleta, Konvencije
MOR-a s komentarom, 2007., str. 25.
325
Također se daje pregled najznačajnijih regionalnih izvora za Europu, izuzev primarnog i sekundarnog
prava EU koji se detaljnije razrađuje u samome radu, koji pitanje zabrane diskriminacije uređuju na općeniti
način i koji su na snazi i za Sloveniju i Hrvatsku. To su: Konvencija Vijeća Europe o zaštiti ljudskih prava i
temeljnih sloboda, čl. 14., (Convenction for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms)
4.11.1950. Rim, dostupno: http://conventions.coe.int/treaty/Commun/QueVoulezVous.asp?NT=005&CL=ENG,
(12.5.2011.); Europska socijalna povelja čl. E (European Social Charter), 1961. godine, izmijenjena 1996.,
dostupno na: http://www.coe.int/t/dghl/monitoring/socialcharter/Presentation/TreatiesIndex_en.asp, (12.5.2011.).
326
U Hrvatskoj Zakonom o izmjenama Zakona o radu (NN br. 114/03), uvedene su odredbe o
diskriminaciji (izravnoj i neizravnoj) u radnim odnosima i to u čl. 2.-.6. sve do stupanja na snagu Zakona o radu,

61
zaposlenje i zanimanje jedno je od četiri temeljna načela i prava u svezi s radom priznaje i
čiju zaštitu proklamira Međunarodna organizacije rada (ILO, OIT) u svojoj Deklaraciji.327
Opseg diskriminacije u nekom društvu ukazuje na stupanj razvoja demokracije u njoj jer se
demokracija temelji na jednkosti.328

Antipod diskriminaciji je, prema Potočnjaku jednakost, ravnopravnost, tj. načelo
jednakosti329 (engl. equality) koje u širem smislu znači da se osobe u sličnim situacijama ne
tretiraju različito, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano.330 No, s druge strane,
Končar pak smatra da zabrana diskriminacije (nediskriminacija) ne znači samo jednakost  na
individalnoj razini (svi su pred zakonom jednaki), već poštivajući stvarne razlike u položaju
određenih skupina (pojedinačnih kategorija radnika) uključuje načelo jednakih mogućnosti, a
to načelo uči da su potrebni neki poticajni razlozi u dobro određenim skupinama osoba, koje
su unatoč proglašenom načelu jednakosti de facto neravnopravni. 331 Potočnjak razlikuje
formalnu jednakost, kod koje je težište na jednakom postupanju (jednakim pravima i
obvezama) u istim ili bitnome istovrsnim (analognim) slučajevima, i stvarnu (materijalnu)
jednakost, kod koje se u obzir uzima i društveno uvjetovani nejednak položaj s kojeg neki
pojedinci ili društvene skupine polaze u natjecanju za ograničene resurse.332 Diskriminacija
može biti pozitivna (iako Potočnjak i Grgurev koriste pojam posebna (pozitivna) mjera ili

(NN br. 149/09), s 1. siječnja 2010., kada pitanje diskriminacije uređuju posebni propisi. U Sloveniji u Zakonu o
delovnih razmerjih (Uradni list RS, 42/2002, 103/2007) za razliku od hrvatskog rješenja ima u čl. 6. uređeno
pitanje diskriminacije u radnim odnosima. Autor je mišljenja da je slovensko rješenje bolje, te da je Hrvatska
trebala zadržati u svojem radnopravnom zakonodavstvu odredbe koje izričito uređuju pitanje diskriminacije, jer i
Slovenija ima posebne zakone: Zakon o enakih možnosti žensk in moških (Uradni list RS, 59/2002) i Zakon o
uresničevanju načela enakega obravnavanja (Uradni list RS 50/2004, 61/2007, 93/2007), no ipak je zadržala
posebnost diskriminacije u radnom odnosu.
327
Deklaracija o temeljnim načelima i pravima na radu (ILO Declaration on Fundamental Principles and
Rights at Work), iz 1998., dostupno na: http://www.ilo.org/declaration/thedeclaration/ textdeclaration/lang--
en/index.htm, (9.5.2011.).
328
Končar, Komentar čl. 6., Zakon o delovnih razmerjih /ZDR) s komentarjem, 2008., str. 43.
329
Jednakost je proučavao sociolog Peter Saunders, koji razlikuje tri tipa jednakosti: 1. formalna ili pravna
jednakost: tiče se svih članova društva koji su podčinjeni istim zakonima ili pravilima, a pojedince se prosuđuje s
obzirom na ono što čine (krše li zakon ili neki propis), a ne prema onome tko su. Taj tip Saunders smatra
integralnim dijelom zapadnih kapitalističkih društava, iako se prema njemu on ne primjenjuje onako rigorozno
kako bi trebao. Taj tip jednakosti je antipod diskriminaciji kako, prema autoru ispravno, utvrđuje Potočnjak.; 2.
jednakost mogućnosti: znači da ljudi imaju jednake izglede da postanu nejednaki, jer pojedinci koji se natječu za
uspjeh i oni s više zasluga postižu više i tako postaju nejednaki.; 3. jednakost ishoda: opisuje kao utrku u kojoj
svi sudionici prolaze cilj u isto vrijeme, bez obzira koliko su brzo i jako trčali. Saunders prihvaća načela iz prva
dva tipa jednakosti i odbacuje treći. O tome više u: Haralambos, Holborn, Sociologija, 2002., str. 30.-32.
330
Steiner, Woods, EU Law, op. cit., str. 156.
331
Končar, Komentar 6. članka u: Senčur Peček, Belopavlovič, Kalčič (Ur.), Zakon o delovnih razmerjih,
op. cit., str. 44.-45.
332
Potočnjak, Zabrana diskriminacije…, op. cit., str. 50.

62
opravdano pogodovanje 333  jer prema njima je diskriminacija sama po sebi nezakonito
postupanje pa ne može biti pozitivna, a sintagma „pozitivna diskriminacija“ jest contradictio
in terminis, s čime se autor slaže), te se tada neka osoba ili skupina stavlja u povoljniji položaj
od neke druge osobe ili skupine osoba, a kod negativne diskriminacije osoba ili skupina osoba
stavlja se u nepovoljiji položaj od neke druge osobe ili skupine.334 Također razlikujemo
izravnu (direktna) diskriminaciju, koja predstavlja nejednako postupanje sukladno
određenim zabranjenim temeljima (najčešće spol, rasa, ali i državljanstvo), a suština je da se
pojedinac ne tretira sukladno svojim vrijednostima već biva tretiran na nepovoljan način jer je
pripadnik neke grupe; te neizravna (indirektna) diskriminacija, koja rezultira primjenom
odredbe, kriterija ili prakse koje su po sebi naizgled neutralne, ali koje na nepovoljan način
utječu na članove neke skupine (određenu rasnu skupinu ili pripadnike nekog naroda).335

Načelo zabrane diskriminacije (engl. prohibition of discrimination principle) jedno je od
osnovnih načela prava EU koje obuhvaća zabranu diskriminacije, odnosno zabranjuje svaku
diskriminaciju na temelju državljanstva u primjeni odredaba Ugovora i posebne zabrane
diskriminacije, odnosno zabranjuje svaku diskriminaciju na temelju državljanstva kod
temeljnih gospodarskih sloboda. S druge strane načelo jednakog postupanja (engl. principle of
equal tretment) proizlazi iz načela zabrane diskriminacije prema kojem se prema državljanima
svih država članica EU mora u svakoj državi članici postupati kao i prema domaćim
državljanima, osim ako ugovorima nije što posebno određeno. 336 Europski je sud uveo
standardnu formulu i istaknuo „da je načelo jednakog postupanja kršeno kada se spram dvije
kategorije osoba čije činjenične i pravne okolnosti ne proizvode bitne razlike, postupa
različito ili kada se u situacijama koje su različite, postupa na jednaki način“.337

U pogledu izravne diskriminacije temeljene na državljanstvu u odnosu slobode kretanja
radnika, jasno je da će ista potpasti pod odredbe čl. 45. UFEU-a.338 Tradicionalno stajalište

333
Izraz pozitivna diskriminacija je preuzet iz engl. positive discrimination, ali u engleskom jeziku
diskriminacija nije isključivo negativan pojam, o tomu više vidi u: Grgurev, Zabrana diskriminacije u radnom
pravu, doktorska disertacija, op. cit., str. 25.
334
Potočnjak, Zabrana diskriminacije…, op. cit. str. 50.
335
Deakin, Morris, Labour law, 2009.,  str. 528.
336
Josipović, Načela europskog prava…, op. cit., str. 44.-46.
337
Odluka T-10/93, A v Commission, ECR [1994] II-179, t. 42.
338
Odluka C-2/74, Reyners v Belgian State, ECR [1974] 631, t. 14.; Odluka C-55/00 Elide Gottardo v
Istituto nazionale della providenza sociale INPS  [2002] ECR I-413.: U navedenom predmetu tužiteljica je bila
Talijanka po rođenju koja se zbog braka odrekla talijanskog i uzela francusko državljanstvo. Kako je u svojem
radnom vijeku radila u Italiji, Francuskoj i Švicarskoj, podnijela je u Italiji zahtjev za starosnu mirovinu, no
zahtjev joj je odbijen jer kao Francuskinja nije bila obuhvaćena talijansko-švicarskim sporazumom o socijalnom

63
razvijeno sudskom praksom jest da je „izravna diskriminacija zabranjena, osim ukoliko nije
izričito dopuštena izuzećima iz Ugovora“, primjerice odredba čl. 45(3). UFEU-a.339 Ipak,
sudska praksa ES-a, zanimljivo, baš u predmetima koji su se ticali sporta340 na tragu je
promjene stajališta, pa se postavlja pitanje da li i izravno diskriminatorne odredbe mogu biti
objektivno opravdane. 341  Ipak, kako smatraju Parrish i Miettinen, unatoč tomu što u
predmetima Bosman, Deliege i Lehtonen, u kojemu je korištena analiza pristupa tržištu342
umjesto analize da li navedena pravila jesu ili nisu diskriminatorna, ES je smatrao da
navedena pravila mogu valjano djelovati ukoliko su objektivno opravdana. Dopustiti
objektivno opravdanje izravno diskriminatornih odredaba protivno je ustaljenoj sudskoj
praksi ES-a „u pogledu ustaljenih pravila koja zahtijevaju pristup tržištu ekonomskom
djelatnošću“.343

ES je neizravno diskriminatorne mjere definirao kao „mjere koje se iako primjenjuju
nevezano za državljanstvo, posjeduju učinak ekskluzivno ili primarno onemogućavanja
prihvaćanja obavljanja ili obavljanja takve djelatnosti od strane stranih državljana“. 344
Neizravnu diskriminaciju ES je definirao kao „uvjete nametnute od strane nacionalnog prava
koji se smatraju neizravno diskriminatornim kada iako primjenjivi bez obzira na
državljanstvo, pogađaju radnike migrante ili ih u većoj mjeri pogađaju“.345 Zaključno, u

osiguranju i nije joj se moglo računati u radni staž razdoblje rada u Švicarskoj. Tako je ona kao državljanka
Francuske bila izravno diskriminirana u odnosu na državljane Italije kao države članice. U navedenom predmetu
sud je primijenio načelo jednakog postupanja iz Ugovora (engl. equal treatment).
339
Odluke C-352/85, Bond, op. cit., t. 32. i 33.; C-288/89, Gouda, op. cit., t. 11.; C-388/01, Commission v
Italy, ECR [2003] I-0721, t. 19.
340
Pa tako u predmetu Bosman, op. cit., u t. 104. ES istaknuo: „Pravila o transferima predstavljaju
prepreku slobodi kretanja radnika koja su u načelu zabranjena čl. 48. UEZ-a. Mogli bi jedino biti drugačije
kada bi navedena pravila slijedila legitiman cilj sukladan Ugovoru ili koji bi bio opravdan važnim razlozima
javnog interesa. Ali i kada bi tomu bilo tako, primjena takvih pravila bi trebala biti takva da osiguraju
postizanje cilja o kojemu se radi i da ne ide izvan onoga što je nužno za ostvarivanje navedene svrhe“. U
predmetu Simutenkov, op. cit., u t. 39: „osim toga, niti jedan drugi argument nije istaknut u podnesku
dostavljenom Sudu koji bi pružio objektivna opravdanja za razlike u postupanju između, s jedne strane,
profesionalnih igrača koji su državljani država članica ili države koja je članica EEA i s druge strane,
profesionalnih igrača ruskog državljanstva“.
341
Freeburn, European Football Home-grown Players Rules and Nationality Discrimination under the
European Community Treaty, Marquette Sports Law Review, vol. 20. (2009.) br. 1., str. 177.-221., str. 196.
342
Pa je tako u predmetu Lehtonen, op. cit., t. 49. Sud analizirao da li navedena sportska pravila (o
razdobljima transfera) ograničavaju sudjelovanje u utakmicama koje pak predstavlja osnovnu svrhu igračeve
aktivnosti, odnosno kako je utvrđeno u predmetu Kolpak, op. cit., t. 51.: Sud je utvrdio da navedeno sportsko
pravilo ograničava strane igrače u usporedbi s državljanina EU u sudjelovanju u utakmicama koje prema
mišljenju Suda predstavljaju osnovnu svrhu aktivnosti igrača kao profesionalnog igrača.
343
Parrish, Miettinen, Sporting Exception…, op. cit., str. 93. i 94.
344
Odluka C-71/76, Jean Thieffry v Conseil de l'ordre des avocats à la cour de Paris, ECR [1977] 765, t.
13.
345
Vidi odluke C-41/84, Pinna v Caisse d'Allocations Familiales de la Savoie, ECR [1986] 1, t. 24.-26., C-
33/88, Pilar Allué and Carmel Mary Coonan v Università degli studi di Venezia, ECR [1989] 1591, t. 12.-14.; C-
349/87, Elissavet Paraschi v Landesversicherungsanstalt Württemberg, ECR [1991] I-4501, t. 23.

64
predmetu O'Flynn346 utvrđeno je da „osim ukoliko su objektivno opravdane i proporcionalne
cilju, odredbe nacionalnog prava smatraju se neizravno diskriminatornima ukoliko je u
suštini jasno da pogađaju više radnike migrante od nacionalnih radnika i ako je prisutan
posljedični rizik da će biti stavljeni u osobitu nejednakost“. U predmetu Merida utvrđeno je
da „pravilo o jednakom postupanju iz čl. 39. UEZ-a… zabranjuje ne samo otvorenu (engl.
overt) diskriminaciju temeljenu na državljanstvu, već sve skrivene (engl. covert) oblike
diskriminacije koji… dovode do istog rezultata“.347

Ustaljenu teorijsku definiciju da se diskriminacija javlja u situacijama kada se različita pravila
primjenjuju u usporedivim situacijama odnosno primjena istog pravila u različitim situacijama
potvrdio je i ES u predmetu Frans Gschwind. 348 Opće načelo jednakosti je jedno od temeljnih
načela prava Unije te se navednim načelom zahtjeva da se u sličnim situacijama ne smije
postupati različito, osim ako je različitost objektivno opravdana.349 U predmetu Angonese, je
istaknuto da „neizravno diskriminatorni uvjet može biti opravdan samo ako je temeljen na
objektivnim čimbenicima nevezanim sa državljanstvom osobe na koju se odnosi i ukoliko je
proporcionalan cilju kojemu se legitimno teži“.350 Ipak, za naglasiti je da temeljem ustaljene
prakse ES, čl. 45. UFEU zabranjuje ne samo svaki oblik diskrminacije, izravni ili neizravni,
temeljen na državljanstvu, već i nacionalna pravila koja se primjenjuju bez obzira na
državljanstvo radnika, a koja mu onemogućavaju slobodu kretanja.351 U odluci Kranemann,
pozivajući se na dotadašnju praksu, uključujući predmet Bosman, Sud je istaknuo da:
„odredbe koje odvraćaju državljana države članice da napusti državu iz koje potječe kako bi
izvršavao slobodu kretanja… predstavlja ograničenje te slobode iako se primjenjuju bez
obzira na državljanstvo radnika na koje se odnose“.352 Zanimljiva je svakako odluka Bressol
u kojoj je u dvojbi da li se neka situacija karakterizira kao izravna ili neizravna diskriminacija
uslijed uvjeta koji nisu temeljeni na državljanstvu, ES se ipak odlučio da je riječ o neizravnoj
diskriminaciji.353

346
Odluka C-237/94, John O'Flynn v Adjudication Officer, ECR [1996] 2631, t. 20.
347
Odluka C-400/02, Gerard Merida v Bundesrepublik Deutschland, ECR [2004] I-8471, t. 21.
348
Odluka C-391/97, Frans Gschwind v Finanzamt Aaachen-Aussenstadt, ECR [1999] I-5451, t. 21.
349
Odluka C-117/76 i C-16/77 (spojeni predmeti), Ruckdeschel v Hauptzollamt Hamburg-St.Annen, ECR
[1977] 1753, t. 7.
350
Odluka Angonese, op. cit., t. 42.
351
Odluka C-464/02, Commission v Denmark (Danish Company Cars), ECR [2005] I-7929, t. 45.
352
Odluka Kranemann, op. cit., t. 26.
353
Odluka C-73/08, Nicolas Bressol and Others and Céline Chaverot and Others v Gouvernement de la
Communauté française, ECR [2010] I-2735. U predmetu se radilo o slučaju kada se od studenata tražilo da
borave u Belgiji i da ispunjavaju jedan od 8 dodatnih kriterija. Jedan od kriterija je bio da osoba ima trajni
boravak, što je u povoljniji položaj stavljalo državljane Belgije, a osobe koje nisu imale belgijsko državljanstvo

65

Treba istaknuti da je moguća situacija i obrnute diskriminacija, kada su primjerice u
kontekstu europskog prava državljani neke države članice EU u nepovoljnijem položaju u
usporedbi s stranim državljanima iz neke druge države članice koji ostvaruju svoje pravo na
slobodu kretanja, te se mogu pozivati na prava zajamčena europskim pravom, dok domaći
državljani ne mogu iako je riječ o istom činjeničnom stanju. Pimjerice u predmetu Knoors,354
ES je istaknuo da se „temeljne slobode osoba, poslovnog nastana ne mogu u potpunosti
ostvariti ukoliko bi države članice bile u poziciji da odbiju jamčenje uživanja prava Zajednice
onim svojim državljanima koji su koristili blagodati slobode kretanja i koji su temeljem toga
stekli kvalifikacije na koje se Direktiva odnosi u drugoj državi od one iz koje potjeću.“ Kako
je utvrđeno u predmetu Scholz,355 „svaki državljanin Zajednice, koji je poduzimao ekonomsku
aktivnost u državi članici različitoj od države njegova državljanstva, od strane Suda smatra se
da ga pokriva osobno polje primjene odredaba o slobodi kretanja osoba, poslovnog nastana,
bez obzira na njegovo boravište ili državljanstvo.“ U predmetu Surinder Singh Sud je utvrdio
da će „državljanin države članice biti obeshrabren od napuštanja svoje države porijekla kako
bi ostvarivao ekonomsku aktivnost u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe kako je
predviđeno Ugovorom na području druge države članice, ukoliko po povratku u državu
članicu koje je državljanin u pogledu obavljanja ekonomske aktivnosti kao zaposlena ili
samozaposlena osoba, uvjeti njegova ulaska i boravka ne bi bili jednaki onima koje bi on
uživao temeljem Ugovora ili sekundarnog zakonodavstva na području druge države članice. A
bio bi obeshrabljen na taj korak ukoliko njegovom bračnom drugu i djeci ne bi bilo omogućen
ulazak i boravak pod jednakim uvjetima kakve bi imali u drugoj državi članici.“356
A) OPRAVDANJA PREPREKA ZA SLOBODU KRETANJA
RADNIKA IZ UGOVORA

Člankom 45(3). UFEU-a ograničenja slobode kretanja radnika mogu biti opravdana razlozima
javnog poretka, javne sigurnosti i javnog zdravlja.  Tako je navedena opravdanja u pogledu
diskriminacije temeljene na državljanstvu, dakle izravne diskriminacije, prepoznao i Sud u

su morale dokazivati ispunjavanje dodatnih uvjeta. ES je zaključio da se radi o neizravnoj diskriminaciji, unatoč
tvrdi Nezavisne odvjetnice Sharpston da je riječ o izravnoj diskriminaciji.
354
Odluka C-115/78, Knoors v Secretary of State for Economic Affairs, ECR [1979] 399, t. 20.
355
Odluka C-419/92, Scholz v Opera Università di Cagliari, ECR [1994] I-505, t . 9.
356
Odluka C-370/90, The Queen v Immigration Appeal Tribunal et Surinder Singh, ex parte Secretary of
State for Home Department, ECR [1992] I-4265, t. 19.

66
odluci Commission v Italy.357 U pogledu poslovnog nastana navedeni izuzeci su priznati čl.
52(1). UFEU-a, a u pogledu pružanja usluga sukladno čl. 62. UFEU-a.

Kako proizlazi iz čl. 45(4). UFEU-a, odredbe o slobodi kretanja radnika ne primjenjuju se na
zaposlenje u javnim službama, što znači da se opravdava ograničenje te slobode za zaposlenje
na tim radnim mjestima, što je Sud utvrdio i u odluci Spanish Merchant Marine.358 Ipak, taj se
izuzetak primjenjuje isključivo za ona mjesta koja uključuju „sudjelovanje u izvršavanju
ovlasti povjerenih javnim pravom i dužnostima određenim kako bi se zaštitio opći interes
države“359 i dopušta isključenje od zaposlenja, ali ne drugačije uvjete jednom kada se osoba
zaposli.360 O tomu je već prethodno bilo više riječi.
B) DISKRIMINACIJA TEMELJENA NA DRŽAVLJANSTVU U SPORTU

Iako će u drugom dijelu rada ova tema biti detaljno obrađena, valja istaknuti da bez obzira što
je težak udarac diskriminatornim odredbama nacionalnih i regionalih saveza i udruženja
zadala odluka Bosman, unatoč tomu diskriminatorne odluke su dugo bile i nakon odluke
Bosman prisutne u navedenim pravilima. Primjerice, u Engleskoj klubovi nisu smjeli u
jednom susretu koristiti usluge više od tri igrača koja nemaju državljanstvo UK ili koji nisu
imali boravak na području UK najmanje pet godina, no u Engleskoj ligi škotski, welški i
sjeverno irski igrači su bili izjednačeni s engleskim igračima.

Ono što je bitno za sport jest činjenica da su ne samo profesionalni sportaši već i oni koji su
amateri, u slučaju kada su državljani država članica EU zaštićeni od diskriminacije temeljene
na državljanstvu, sukladno čl. 18., čl. 21. i čl. 45. UFEU-a u pogledu ostvarivanja njihova
prava na slobodu kretanja,361 kao i da se mogu pozivati na odredbe Uredbe 492/2011 u
pogledu radnika unutar Unije. Nacionalni zakonodavac ne smije utvrđivati dodatne prepreke i
stavljati određene državljane država članica u nepovoljniji položaj jer su se koristili svojim

357
Odluka C-388/01, Commission v Italy, ECR [2003] I-721, t. 19.
358
Odluka C-405/01, Coliego de Oficiales de la Marina Mercante Espanola v Administration del Estado,
ANAVE, ECR [2003] I-513, t. 39.-41.
359
Odluka C-149/09, Commission v Belgium, ECR [1980] 3881, t. 10.
360
Odluka C-152/73, Sotgiu, ECR [1974] 153, t. 4.
361
COM(2011)12 final, Communication from the Commission to the European Parliament, the Council,
the European Economic and Social Committee and the Committee of the Regions „Developing the European
Dimension in Sport“, 18.1.2011, str. 11., (dalje: Bijela knjiga o sportu 2).

67
pravom na slobodu kretanja i boravka u drugoj državi članici, iz zbog toga što se na taj način
oni diskriminiraju protivno čl. 21. UFEU.362

Kako je prethodno rečeno, sport je predmetom europskog prava ukoliko predstavlja
ekonomsku aktivnost, no to samo po sebi ne znači da su sportaši amateri slijedom toga
isključeni iz spektra europskog prava. Da bi se utvrdilo da li određena aktivnost nekog
sportaša predstavlja ekonomsku aktivnost, ne uzima se u obzir kvalifikacija te osobe kao
profesionalnog sportaša, već je bitno da je riječ o tomu da sportaš obavlja rad u
subordiniranom radnom odnosu ili pruža usluge za koje biva plaćen, a obavljanje same
aktivnosti mora biti stvarno (realno) i efektivno, tj. ne na beznačajan i sekundaran način da bi
obavljanje slijedom toga bilo akcesorne prirode, i da za uzvrat prima naknadu veću od
troškova koje je sportaš imao zbog sudjelovanja u natjecanju. 363  Slijedom toga, ne bi
potpadale pod okrilje europskog prava samo one amaterske djelatnosti koje se obavljaju u
svrhu rekreacije i zabave, jer bi u protivnom neosnovano isključili iz pojma radnika u smislu
europskog prava one sportaše koji sudjeluju u onim sportskim disciplinama koje su formalno
određene kao amaterske discipline, ali u kojima oni ispunjavaju sve elemente radnika u
svijetlu europskog prava, kao što je u odluci Deliège364 utvrdio ES. Čak je i Europska Povelja
o sportu365 donesena 1992. godine istaknula nužnost ukidanja pravila koja diskriminiraju
sportaše amatere s obzirom na njihovo državljanstvo, a sada je taj oblik diskriminacije
potpuno isključen kako je rečeno ranije zbog zaštite zajamčene čl. 18., 21. i 45. UFEU-a koji
štite sve građane EU.

Također, moguće su pojave slučajeva kada dolazi do prijelaza, pogotovo igrača amatera, iz
jedne države u drugu, kada im njihov matični savez mora izdati svoj pisani pristanak da
nastave obavljati svoju aktivnost u drugoj državi pod okriljem drugog saveza. Problem nastaje
kada matični savezi odbiju izdati pristanak, ili ga ne izdaju u razumnom roku ili pak
zahtijevaju plaćanje određene naknade,366 a navedeno predstavlja očito ograničenje slobode
kretanja građana EU, zajamčeno čl. 18. i 21. UFEU-a.

362
Odluka C-353/06, Stefan Grunkin and Dorotea Regina Paul, ECR [2008] I-0000, t. 21.
363
Bastianon, Nascimbene, Lo sport e il diritto dell' Unione Europea, 2010., str. 324.
364
Odluka Deliège, op. cit.
365
European Sports Charter, Council of Europe, Recommendation R (92) 13 Rev, 24.9.1992., revidirana
16.5.2001.
godine,
dostupno
na:
https://wcd.coe.int/wcd/ViewDoc.jsp?Ref=Rec(92)13&Sector=secCM&
Language=lanEnglish&Ver=rev&BackColorInternet=9999CC&BackColorIntranet=FFBB55&BackColorLogge
d=FFAC75, (10.5.2011.).
366
Radni materijali uz Bijelu knjigu o sportu 2, op. cit., str. 8.

68
Možemo reći da u sudskoj praksi ES izravno diskriminatorna sportska pravila koja bi
potpadala pod temeljne gospodarske slobode nisu priznata kao objektivno opravdana ili kao
„svojstvena organizaciji sporta“, koja ne predstavljaju ograničenje, jer takva bi pravila mogla
biti opravdana isključivo s konstrukcijom „sportskog izuzetka“.367 Naime, pravila koja jesu
izravno diskriminatorna poput pravila o igranju za reprezentaciju, nemaju ekonomski značaj,
pa s time ne potpadaju pod polje primjene europskog prava, već su zaštićena „sportskim
izuzetkom“. Navedeno će u drugom dijelu biti detaljnije obrađeno.

Ponavlja se da u slučaju kada ne možemo govoriti o ekonomskoj aktivnosti određenog
sportaša, jer je zaista riječ o sportašu amateru u punom smislu te riječi, koji ne ispunjava
prethodno navedene uvjete takvi sportaši kao građani EU mogu se pozivati i na akte
sekundarnog zakonodavstva EU, poput odredbe Uredbe 492/2011 u pogledu „socijalnih
prednosti“ radnika migranata jer ES ekstenzivno tumači navedenu odredbu, pa se može
priznati da je pristup rekreacijskim aktivnostima predviđen od strane države članice domaćina
sastavni dio načela slobode kretanja.368 Osim toga, svakako se mogu pozivati i na odredbe
Direktive o građanstvu EU.
4. Definiranje pojma „radnika“ u europskom pravu

Kada je riječ o pojmu „radnika“, postavlja se pitanje: Tko sve potpada pod navedeni pojam?
Prvotno treba razlikovati da je koncept pojma „radnika“ koncept prava EU i razlikuje se od
onoga kako pojedine države članice definiraju radnike.369 To je bio stav ES-a u predmetu
Hoekstra 370 jer je postojala bojazan da bi države članice zakonskim reguliranjem pojma
„radnika migranata“ mogle isključiti pojedine kategorije osoba od odredaba Ugovora koje im
jamče određena prava, a iz samog sadržaja odredaba Ugovora koje reguliraju pitanje slobode
kretanja radnika ne proizlazi drugačije, te, štoviše, korištenje elemenata poput „zaposlenje i
naknade za rad“371 dokazuju da Ugovor pojmu „radnika“ daje značenje koncepta prava Unije.

367
Miettinen, Parrish, Nationality Discrimination in Community Law: An Assessment of UEFA
Regulations Governing Player Eligibility for European Club Competitions (The Home-Grown Player Rule),
Entertainment and Sport Law Journal, vol. 5. (2007.) br. 2., t. 1.-37., t. 12.
368
Vidi odluke C-207/78, Criminal proceedings against Gilbert Even and Office national des pensions
pour travailleurs salariés (ONPTS), ECR [1978] 2019; C-186/87, Ian William Cowan v Trésor public, ECR
[1989] 195, i C-334/94, Commission v France, ECR [1996] 1307; Vidi u Bastianon, Nascimbene, Lo sport e il
diritto dell' Unione Europea, op. cit., str. 326.
369
 Steiner,Woods, EU Law, op. cit., str. 465.
370
Odluka C-75/63, Hoekstra v Bestuur der Bedrijfsvereniging voor Detailhandel en Ambachten, ECR
[1964] 177, 184.
371
Tekst čl. 45. UFEU-a (bivši čl. 39. UEZ-a) sadrži pojmove (employment and remuneration).

69
O različitim poredbeno-pravnim usporedbama pojma radnika biti će u drugom dijelu ovoga
rada više riječi. Iako različito reguliranje pojma radnika državama članicama nije od važnosti
za ostvarivanje i uživanje slobode kretanja radnika, kako je prethodno navedeno, autor je
mišljenja da je zbog postavljene hipoteze nužno uvidjeti komparativnom metodom razlike, ali
i sličnosti, u definiranju pojma „radnika“ kako bi se što uspješnije odgovorilo na postavljenu
hipotezu.

Kada se govori o slobodi kretanja radnika, mora se spomenuti i odluka Watson and Bellmann
iz 1976. godine u kojoj je Sud istaknuo da „članak 48. UEZ-a u pogledu radnika uključuje
temeljno načelo iz čl. 3(c). Ugovora koje utvrđuje da djelatnosti Zajednice idu za time da se
ukinu između država članica prepreke slobodi kretanja osoba i usluga“.372 Kako je ES utvrdio
u predmetu Saunders iz 1979. godine „u primjeni temeljnih načela sadržanih u čl. 7. UEZ-a
temeljem kojega je zabranjena diskriminacija koja se temelji na državljanstvu, svrha je čl. 48.
UEZ-a (sada čl. 45. UFEU-a) da se isključe one odredbe iz nacionalnih zakonodavstava
država članica u pogledu zaposlenja, plaće i ostalih radnih uvjeta i zaposlenja, koje dovode
do toga da je državljanin druge države članice subjekt strožeg postupanja spram njega,
odnosno da je stavljen u nepovoljniju situaciju od one u kojoj se nalazi državljanin te
države“.373 Radi ostvarenja slobode kretanja radnika, mora postojati međugranični element, a
u predmetu Hartmann, ES je status radnika priznao i osobi koja je je radila u državi svojega
porijekla, ali je živjela u drugoj državi.374 U predmetu Trojani, ES je istaknuo da „niti sui
generis priroda radnopravnog odnosa temeljem nacionalnog prava, niti razina produktivnosti
određene osobe, izvor prihoda iz kojih se isplaćuje naknada za rad ili ograničena razina
naknade za rad može imati za posljedicu u determiniranju da li je neka osoba radnik za svrhu
europskog prava.“375

Bitno za sadržaj ovoga rada jest i pitanje usavršavanja, na što je Sud u predmetu Kranemann
odgovorio da i „usavršavanje (engl. training) će se smatrati ekonomskom aktivnošću ukoliko
se radi o praktičnoj pripremi izravno povezanoj sa stvarnim traženjem zaposlenja, a i samo
razdoblje usavršavanja ima oblik ekonomske aktivnosti“.376 Zanimljivo je za ovaj slučaj da je
riječ o „pripravnicima“ koji obavljaju stvarnu i učinkovitu (engl. genuine and effectiv)

372
Odluka C 118/75, Watson and Bellmann, ECR [1976] 1185.
373
Odluka C 175/78, R v Saunders, ECR [1979] 1129.
374
Odluka C-212/05, Hartmann v Freistaat Bayern, ECR [2007] I-6303.
375
Odluka, C-456/02, Trojani v Centre public d'aide sociale, ECR [2004] ECR I-7573, t. 17.
376
Odluka C-109/04, Kranemann v Land Nordhein-Westfalen, ECR [2005] I-2421, t. 16.-18.

70
aktivnost kao zaposlene osobe, a moglo bi se, prema shvaćanju autora, u kontekstu ovoga rada
u istu kategoriju svrstati mlade sportaše koji se usavršavaju u svojim klubovima ukoliko
nemaju zaključene profesionalne ugovore, pogotovo ako se povuče paralela s predmetom
Raccanelli. U predmetu Raccanelli ES je u pogledu doktoranda razmatrao da li takva osoba
može biti radnik, te je utvrdio da predmetno ovisi o činjenici da li su u radnom odnosu
prisutna dva ključna elementa: naknada za rad i subordinacija. 377 Naime, ukoliko bolje
analizirano odluku: „…koji priprema doktorsku disertaciju na temelju stipendijskog
ugovora…mora se smatrati radnikom u smislu čl. 39. UEZ-a (sada čl. 45. UFEU-a) samo ako
se njegove aktivnosti obavljaju za određeno vremensko razdoblje pod uputom instituta koji
čini dio tog udruženja, te ako za prestaciju svojih aktivnosti prima naknadu“. U ovome
slučaju, prema mišljenju autora, u navedeno možemo uvrstiti sve mlade igrače koji imaju
zaključene stipendijske ugovore sa svojim klubovima i za što dobivaju određenu naknadu i
ako ispunjavaju uvjete prethodno navedene u pogledu njihove aktivnosti.

Europsko pravo razlikuje dva osnovna elementa pojma radnika, i to: formalni aspekt, ovisno o
tome da li je riječ o osobi koja je zaposlena ili je riječ o samozaposlenoj osobi; te ekonomski
aspekt, koji se odnosi na prirodu, trajanje i kvalitetu rada.378 ES je kroz svoju sudsku praksu
pomogao u razjašnjenju dvojbe da li je neka osoba radnik. Tako je u predmetu Lawrie-
Blum379 ustvrdio da su osnovne karakteristike radnika: da tijekom određenog vremenskog
razdoblja obavlja određene poslove koji imaju neku ekonomsku vrijednost za drugog i prema
uputama drugog, a za što zauzvrat dobije naknadu za rad (engl. remuneration). Osoba koja je
bila samozaposlena u državi članici prije no što je postala nezaposlena, ne može se smatrati
„radnikom“ u svjetlu čl. 45. UFEU-a.380 Bitan je stav ES da se koncept pojma „radnik“, jer
definira svrhu gospodarske slobode kretanja radnika, što je od presudnog značenja za EU,
mora tumačiti široko, a ne usko kako bi proizišlo iz samoga teksta Ugovora.381 Slijedom toga,
uživanje i zaštitu svojih prava na slobodu kretanja uživaju i radnici koji imaju radni odnos s

377
Odluka C-94/07, Raccanelli v Max Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaftem, ECR [2008]
ECR I-5939.
378
Steiner, Woods, EU Law, op. cit., str. 465.
379
Odluka C-66/85, Lawrie-Blum v Land Baden-Würtemberg, ECR [1986] 2121, t. 17. U predmetu se
radilo o osobi britanskog državljanstva koja se javila za obavljanje poslova pripravništva u jednoj Njemačkoj
Saveznoj Republici, no odbijen joj je zahtjev iz razloga što nije bila njemačka državljanka. Protiv takve odluke
tužiteljica je ustala tužbom smatrajući da joj se na taj način zbog diskriminacije na temelju državljanstva
onemogućuje uživanje slobode kretanja radnika zajamčene tadašnjim čl. 48. UEZ-a, te Uredbom Vijeća br.
1612/68. Savezna Republika Njemačka kao tužena strana tvrdila da tužiteljica kao pripravnica ne potpada pod
definiciju radnika U postupku utvrđeno da tužiteljica obavljala svoj rad u trajanju od 11 sati tjedno, te joj je
priznat status radnice u smislu europskog prava. Vidi i odluku C-85/96 Martínez Sala, op. cit., t. 32.
380
Odluka C-15/90, David Maxwell Middleburgh v Chif Adjudication Officer [1991] ECR 4655, t. 13.
381
Odluka C-53/81, Levin v Staatssecretaris van Justitie, ECR [1982] 1035, t. 13. i 14.

71
nepunim radnim vremenom (engl. part-time), te iako su se mnoge države članice opirale
širokom tumačenju pojma radnika upravo poradi straha mobilnosti radnika samo s ciljem
ostvarivanja određenih socijalnih prava, ES nije isključio radnike s nepunim radnim
vremenom jer bi na taj način bile isključene sve osobe koje rade u takvom radnom vremenu,
već i osobe koje traže zaposlenje u punom radnom vremenu, no moraju prihvatiti ono u
nepunom zbog nedostatka drugih poslova.382 Naime, u predmetu Kempf 383 ES je istaknuo da
radnici koji rade s nepunim radnim vremenom i čija su primanja ispod razine nužne za
preživljavanje te nemaju dovoljno sredstava za život, također su radnici u svjetlu prava Unije,
čak iako podnesu zahtjev za novčanom pomoći iz javnih fondova kojima bi to bio uz njihovu
plaću dodatan izvor prihoda nužan za preživljavanje.

Kada dakle govorimo o pojmu radnika, zaključno može se reći da je to bilo koja osoba koja
obavlja ekonomske aktivnosti na učinkovit i stvaran način uz isključenje aktivnosti koje su
tako malog značenja da se tretiraju kao isključivo beznačajne i sekundarne, a bit
radnopravnog odnosa je, sukladno sudskoj praksi ES-a, da za određeno vremensko razdoblje
osoba obavlja određenu djelatnost za drugu osobu i po njenim uputama, a zauzvrat dobiva
naknadu za rad.384 Također, ne treba unaprijed isključiti od pojma radnika osobu koja npr. ima
pravo na postotak od uspjeha u poslovanju, čija se plaća računa na kolektivnom temelju, koja
si sama određuje radno vrijeme i ima ovlast biranja svojih suradnika.385 Važno je, također,
prilikom utvrđivanja da li je riječ o radniku, uzeti u obzir i neuobičajenu prirodu i ograničeno
trajanje usluga koje osoba pruža temeljem svojeg ugovora o radu u povremenom trajanju, kao
i okolnost da osoba mora biti na raspolaganju poslodavcu ukoliko je pozove na rad.386 Za
sadržaj ovoga rada, važno je istaknuti da pravo obavljanja rada u drugoj državi ima dva
aspekta: pravo obavljanja ekonomske aktivnosti (npr. u predmetu Reyners, pravo bavljenja
odvjetništvom bilo je ograničeno samo na belgijske državljane u Belgiji ili Angonese,
zaposlenje se uvjetovalo posjedovanjem posebnog dvojezičkog certifikata) te pravo pristupa
radnim djelatnostima i tržištu rada.387

382
Craig, de Búrca, EU Law…, 2008., op. cit., str. 749.-750.
383
Odluka Kempf, op. cit., t. 15. U navedenom predmetu se radilo podučavanju glazbe koje je tjedno
iznosilo 12 sati.
384
Craig, de Búrca, EU Law…, 2008., op. cit., str. 748.; vidi odluku C-197/86, Brown v Secretary of State
for Scotland, ECR [1988] 3205, t. 21., kao i odluku C-337/97, C.P.M. Meeusen v Hoofddirectie van de
Informatie Beheer Groep, ECR [1999] I-3289, t. 13.
385
Odluka C-3/87, ex parte Agegate, op. cit., t. 36.
386
Odluka C-357/89, Raulin v Minister van Onderwijs en Wetenschappen, ECR [1992] I-1027, t. 14.
387
Chalmers, Davies, Monti, European Union Law, op. cit., str. 838.

72
A) PLAĆA KAO ELEMENT POJMA RADNIKA?

Autor u ovome poglavlju raščlanjuje elemente pojma „radnik“ kako bi se u kasnijim
dijelovima rada, kada se obrađuje i raščlanjuje pojam „sportaš kao radnik“, teza sportaša kao
posebne kategorije radnika mogla jednostavnije dokazati. Kako je već prethodno navedeno,
načelo slobode kretanja radnika ima za posljedicu ukidanje svih oblika diskriminacije na
temelju državljanstva u pogledu zaposlenja, naknade za rad i ostalih uvjeta rada i zaposlenja.
Autor je mišljenja da pojam „engl. remuneration“ u svjetlu terminologije radnog prava valja
koristiti i prevoditi kao „naknada za rad“, a ne kao „plaća“ jer se pojmovi „plaća“ i „naknada
za rad“ razlikuju. Naime, naknada za rad je širi pojam od pojma plaće, kaja se  teoriji definira
kao kontraprestacija prestaciji rada,388 dok naknada to nužno ne mora biti, npr. naknada plaće
za vrijeme privremene nesposobnosti za rad. Izvorni tekst UFEU-a na talijanskom jeziku389
koristi pojam „retribuzione“ što odgovara generalnom pojmu „naknade za rad“, a jedan od
njegovih elemenata je i „pagha ili stipendio“,390 što bi odgovaralo hrvatskom pojmu „plaće“.
Tekst UFEU na slovenskom jeziku391 koristi pojam „plačilo“, koji prema nekim autorima u
slovenskoj pravnoj teoriji  također osim plaće uključuje i druge vrste naknada, pa se razlikuje
ono koje radniku pripada za obavljeni rad temeljem ugovora o radu (plačilo v ožjem smislu),
za razliku od naknada koje pripadaju radniku na temelju samog statusa kao radnika (naknade
plaće, otpremnine, regres za godišnji odmor itd.) i koje predstavljaju naknadu u širem smislu
(plačilo v širšem smislu),392 dok drugi autori misle da je bolje koristiti pojam „plaća“ u  širem
značenju, tako da uključuje sve naknade (plačila) koje radnik primi od poslodavca na temelju
njegova zaposlenja kod poslodavca, a uključuju i socijalne prestacije koje pripadaju radniku i
omogućuju njemu i njegovoj obitelji dostojan život.393  U prilog autorovoj tvrdnji ide i
službeni prijevod na hrvatski jezik članka 45. Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju s
Hrvatske s EU394 u kojemu se koristi pojam „naknada za rad“ umjesto pojma „plaće“. S druge
strane, autor skreće pozornost da se pojam „remuneration“ u nekim izvorima radnog prava

388
Vidi Zuber, Plaće, naknade plaća i ostala primanja radnika iz radnog odnosa, u Potočnjak (Ur.), Radni
odnosi u RH, op. cit., str. 215.; Učur, Radno pravo, 2001., str. 88.
389
 Tekst
UFEU
na
talijanskom
jeziku,
dostupan
na:
http://eur-lex.europa.eu/JOHtml.do?uri=
OJ%3AC%3A2010%3A083%3ASOM%3AIT%3AHTML, (1.3.2011.).
390
Del Punta, Diritto del lavoro, 2010, str. 449.
391
Tekst UFEU na slovenskom jeziku, dostupan na:  http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.
do?uri=OJ:C:2010:083:0047:0200:SL:PDFlex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=OJ:C:2010:083:0047:0
200:SL:PDF, (1.3.2011.).
392
Korpič Horvat, Plačilo za delo, u Senčur Peček, Belopavlovič, Kalčič (Ur.), Zakon o delovnih razmerjih,
2008., str. 598.
393
Kresal, Pravna ureditev plače, 2001., str. 189.
394
Sporazum o stabilizaciji i pridruživanju između RH i Europskih zajednica i njihovih država članica,
(NN Međ. ug. br. 14/01); OJ 2005, L26/3.

73
ipak prevodi kao „plaća“ i to u službenom prijevodu Konvencije Međunarodne organizacije
rada (ILO, OIT) br. 100 o jednakosti plaća radnika i radnica za rad jednake vrijednosti,395 gdje
se koristi pojam „plaća“; dok se u Sloveniji koriste i pojam „plačilo“ 396  kao i pojam
„jednakog nagrađivanja muške i ženske radne snage“.397 Ono što je bitno za ovaj rada, a što
će kasnije biti detaljnije razrađeno kod sportaša jest da „naknada za rad“ kako ju shvaća ES ne
mora biti u obliku novca, već može biti i određena naknada.398
B) EKONOMSKA AKTIVNOST

Sukladno Europskoj komisiji, pravila Ugovora o slobodi pružanja usluga, pravu poslovnog
nastana, tržišnog natjecanja i državnih potpora, primjenjuju se isključivo ukoliko postoji
ekonomska aktivnost (engl. economic activity),399 ali ne može se dati a priori definicija
ekonomske aktivnosti, već je valja utvrditi od slučaja do slučaja. 400 Nezavisni odvjetnik
Kokott u predmetu T-Mobile Austria istaknuo je da „Europsko pravo sadrži različite koncepte
ekonomske aktivnosti“.401 U predmetu Komisija v Italija ekonomska je aktivnost definirana
kao „svaka aktivnost koja se sastoji u pružanju usluga ili roba na tržištu“.402

Ekonomska je aktivnost jedan od „nosivih zidova strukture“ slobode kretanja radnika i
pružanja usluga, od odlučujućeg značenja da bi se europsko pravo primijenilo na nj. Odudu
smatra da koncept ekonomske aktivnosti u kontekstu slobode kretanja radnika, pružanja
usluga i poslovnog nastana ima dva elementa: potrebu ili pružanje usluga tržištu, te postojanje

395
Vidjeti Konvencije Mednarodne organizacije dela s komentarjem, Novak, Končar, Bubnov Škoberne
(Ur.), 2006.; Učur, Laleta, Konvencije MOR-a, op. cit., str. 218.-222.; vidi Konvencija MOR-a br. 100 (1951.) o
jednakosti plaća radnika i radnica za rad jednake vrijednosti, (NN Međ. ugovori, 6/95 i 3/2000) (Convention  No.
100 concerning equal remuneration for men and women workers for work of equal value, dostupno i na
http://www.ilo.org/ilolex/cgi-lex/convde.pl?C100, (7.3.2011.).
396
Konvencija MOD št. 100 o enakem plačilu delavcev in delavk za delo enake vrednosti (1951) u Kresal,
Barbara, u Senčur Peček, Belopavlovič, Kalčič (Ur.), Zakon o delovnih razmerjih, op. cit., str. 602.
397
Konvencija MOD št. 100 o enakem nagrajevanju moške in ženske delovne sile za delo enake vrednosti,
(1951) dostupno na Internet stranici Ministarstva za delo, družino in socijalne zadeve Slovenije,
http://www.mddsz.gov.si/si/delovna_podrocja/mednarodno_sodelovanje_in_evropske_zadeve/mednarodne_orga
nizacije/mod/konvencije_ki_jih_je_slovenija_nasledila_z_aktom_o_notifikaciji/,  (7.3.2011.).
398
O tomu vidi detaljnije odluku C-196/87, Steymann v  Staatsecretaris van Justitie, ECR [1988] 6159.
399
COM (2003) 270 final, Green Paper on Services of General Interest, str. 43.; Communication from the
Commission – Services of General Interest in Europe, OJ C 17/4, 2001, str. 28.
400
COM (2007) 725 final, Communication frome the Commission to the European Parliamnet, the Council,
the European Economic and Social Committee and the Committee of the Regions accompanying the
Communication on „A Single Market for 21st centuty Europe“ Services of general interest, including social
services of general interest: a new European commitment, str. 5.
401
Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Kokotta u predmetu, C-284/04, T-Mobile Austria GmbH and others v
Republik Österrich, ECR [2007] I-5189, t. 61.
402
Odluka C-118/85, Commission v Italy, ECR [1987] 2599, t. 7.

74
naknade za rad.403 U pogledu naknade nužno je istaknuti da je ES u predmetu Smits and
Peerbooms istaknuo da „aktivnost može biti ekonomska iako pružatelj usluge ne ostvaruje
profit (ili ne namjerava ostvariti profit) od pružanja usluga“.404 Također, iako iz sadržaja čl.
45. i 54. UFEU-a proizlazi da je samo pružatelj usluga uključen u ekonomsku aktivnost,
sudska je praksa, kako smatra Odudu, potvrdila da je i primatelj usluga također uključen u
ekonomsku aktivnost.405 No, što ustvari čini ekonomsku aktivnost, pokušat će se ukazati u
nastavku.

U sudskoj praksi ES-a utvrđeno je da se odredbe o slobodi kretanja radnika, poslovnog
nastana i pružanja usluga mogu primijeniti isključivo u slučaju kada postoji ekonomska
aktivnost.406 Rezoniranje ES u pogledu pojma „ekonomske aktivnosti“ je, kako ćemo kasnije i
vidjeti, od izuzetne važnosti za pitanje sportaša, jer upravo „ekonomska aktivnost“ određeno
pitanje u pogledu sportaša i sporta podvrgava pravu EU ili ga ne podvrgava. Kada govorimo o
slobodi kretanja radnika, sukladno sudskoj praksi ES-a, u odluci Levin utvrđeno je da
„područje primjene pravila o slobodi kretanja radnika pokrivaju samo one aktivnosti koje su
stvarne i učinkovite (engl. genuine i effective) uz isključenje aktivnosti koje su na tako niskoj
skali da je riječ o aktivnosti koja je popratna i pomoćna a ista se pravila odnose samo na one
osobe koje poduzimanju ili žele poduzimati ekonomsku aktivnost“.407 U predmetu Steymann408
utvrđeno je da čak iako se na prvi pogled određena djelatnost čini na način da kao
kontraprestacija radu ne dolazi plaća, te ispada da je riječ o neplaćenom radu, isto je
učinkovita ekonomska djelatnost jer ukoliko vjerska zajednica, o kojoj je riječ u predmetu,
obavlja određenu uslugu koja za članove te zajednica predstavlja neizravan quid pro quo za
stvarni i učinkovit rad.

Ono što je vrlo bitno jest stav ES-a u predmetu Raulin da rješavanje pitanja da li je neka
osoba radnik, nakon što se utvrdi da  je riječ o stvarnoj i učinkovitoj aktivnosti, a ne o nekoj
aktivnosti koja je na tako niskoj skali da je riječ o aktivnosti koja je popratna i pomoćna,

403
Odudu, Economic Activity as a Limit to Community Law, str. 225.-243., u Barnard, Odudu (Ur.), The
Outer Limits of European Union Law, 2009., str. 228. i 229.
404
Odluka C-157/99, Smits and Peerbooms, ECR [2001] I-5473, t. 50.-52.; Vidi i Mišljenje Nezavisnog
odvjetnika Kokotta u predmetu T-Mobile Austria GmbH, op. cit.,  t. 11. i 12.
405
Odluka C-281/06, Hans-Dieter Jundt and Hedwig Jundt v Finanzamt Offenburg, ECR [2007] u Odudu,
Okeoghene: Economic Activity as a Limit to Community Law, op. cit., str. 235.
406
Vidi odluke koje se odnose na sport, Walrave i Koch, op. cit., t. 4.; Donà, op. cit., t. 12.; Bosman, op.
cit., t. 73.; ili C-196/87, Steymann v Staatsecretaris van Justitie, ECR [1988] 6159, t. 9. i C-221/89, Factortame,
ECR [1991] I-3905, t. 21.
407
Odluka C-53/81, D.M. Levin v Staatssecretaris van Justitie, ECR [1982] 1035, t. 17.
408
Odluka C-196/87, Steymann, op. cit., t. 12.-14.

75
ostaje na nacionalnom sudu da utvrdi činjenično stanje. 409 Stoga je trajanje aktivnosti, od
strane osobe za koju se treba utvrditi da li je radnik, bitan čimbenik u utvrđivanju prave
prirode predmetne aktivnosti. Također pri utvrđivanju da li je neka osoba radnik treba uzeti u
obzir sve aktivnosti zaposlenja navedene osobe u državi domaćina, ali ne i aktivnosti koje su
poduzete u drugim država članicama.410

Kada je riječ o sportu, od samih početaka judikature ES u pogledu sporta, koja je potvrđena i
u kasnijim odlukama „sport potpada pod polje prava Zajednice u onoj mjeri u kojoj
predstavlja ekonomsku aktivnost u smislu čl. 2. UEZ-a.“411 No, važno je naglasiti da nije
važno da određena sportska disciplina predstavlja ekonomsku aktivnost već da je konkretna
djelatnost sportaša u konkretnom sportu ekonomske prirode, jer do ekonomske aktivnosti
sportaša može doći i pri bavljenju amaterskim sportom, kako ćemo kasnije vidjeti u predmetu
Deliége. 412

C) SUBORDINACIJA: RAZLIKOVANJE RADNIKA I SAMOZAPOSLENIH OSOBA

Subordinacija, odnosno potčinjenost radnika uputama poslodavca jedan je od osnovnih
elemenata koji služe razlikovanju radnika i samozaposlene osobe. Radni odnos s elementom
subordinacije karakterizira uloga poslodavca koji određuje poslove i radne zadatke radnika,
naknadu za rad i uvjete rada. Osnovna definicija radnog odnosa iz čl. 45. UFEU-a jest da za
određeno vremensko razdoblje osoba obavlja usluge za i pod uputama druge osobe, a za što
zauzvrat dobiva naknadu, a slijedom toga svaka djelatnost koju osoba obavlja izvan odnosa
subordinacije mora biti klasificirana kao aktivnost koju poduzima samozaposlena osoba, u
svjetlu čl. 59. UFEU-a.413 Tako je ES u predmetu Lawrie-Blum istaknuo da je tijekom čitavog
razdoblja pripravništva učitelj pripravnik bio u subordiniranom položaju zbog toga što je
slušao upute i bio pod nadzorom škole kojoj je dodijeljen jer je škola bila ta koja je utvrđivala
koje će poslove obavljati, kao i njegovo radno vrijeme, te je bio dužan slijediti upute koje mu
je škola davala.414

409
Odluka C-357/89, Raulin v Minister van Justitie Onderwijs en wetenschappen, ECR [1993] I-1027, t.13.
410
Odluka Raulin, op. cit., t. 15. i 19.
411
Odluka Walrave i Koch, op. cit., t. 4.
412
Van den  Bogaert, Practical Regulation…op. cit., str. 30.; Članak 2. UEZ-a je nakon stupanja na snagu
Lisabonskog ugovora ukinut, ali je veći do njegovih odredaba sada uključen u čl. 3. UEU-.a.
413
Odluka C-107/94,  P. H. Asscher v Staatssecretaris van Financiën, ECR [1996]  I-3089, t. 25. i 26.
414
Odluka Lawrie-Blum, op. cit., t. 18.

76
Prilikom proširenja Europske zajednice, pojavio se problem definiranja izaslanih radnika u
kontekstu slobode kretanja radnika i pružanja usluga. U predmetu Rush Portuguesa, ES je
utvrdio da radnici zaposleni kod pružatelja usluga koji koristi slobodu pružanja usluga i iz
jedne države članice dođe pružati uslugu u drugu državu članicu sa svojim radnicima, uživaju
prava koja proizlaze iz gospodarske slobode pružanja usluga. To ne onemogućava države
članice da prošire polje primjene radnopravnog zakonodavstva i kolektivnih ugovora na te
osobe koje su zakonito zaposlene u tim državama.415

U pogledu definicije samozaposlene osobe, najbolji je izvor odluka Jany, 416 u kojoj je
utvrđeno da je riječ o samozaposlenoj osobi ako se radi o ispunjavanju slijedećih kriterija:
radi se o odnosu izvan odnosa subordinacije u pogledu izbora poslova (aktivnosti), uvjeta rada
i uvjeta plaćanja naknade pod samostalnom odgovornošću te osobe i za obavljeni posao osobi
izravno i u punom iznosu, ovdje se misli na bruto iznos, pripada naknada.
D) SVRHA ZAPOSLENJA KAO ELEMENT POJMA RADNIKA

Opće je pravilo da sama svrha zaposlenja nije bitna u utvrđivanju da li je neka osoba radnik ili
ne, no ipak je u praksi ES-a taj element bio uzet u obzir.417 U predmetu Bettray418 ES  je
razmatrao da li se terapeutski rad kao dio programa odvikavanja od ovisnosti o opojnim
drogama temeljem nizozemskog socijalnog prava zaposlenja može podvesti pod čl. 45.
UFEU-a. Unatoč tomu što je taj rad bio plaćen i vođen pod nadzorom nadređenih, nije
predstavljao stvarnu i učinkovitu ekonomsku djelatnost jer je svrha bila rehabilitacija odnosno
reintegracija navedenih osoba u tržište rada, a ne obavljanje ekonomske djelatnosti. Prema
mišljenju ES-a, navedene osobe nisu izabrane temeljem svojih sposobnosti kako bi obavljale
određenu djelatnost. 419 Navedena je odluka dosta dvojbena prema autorima Craigu i de
Búrci420 zbog toga što je osiguranje mobilnosti dobro obrazovane radne snage jedan od ciljeva
Ugovora, a svakako je dio toga reintegracija osoba u tržište rada, te također se onda dovodi u
pitanje status osoba s invaliditetom kao radnika u svjetlu europskog prava. Autor se slaže s

415
Knez, Hojnik, Notranji trg EU, op. cit., str. 100.-105.; Odluka Rush Portuguesa, op. cit., t. 18.;
Direktiva 96/71/EZ o izaslanim radnicima (Directive 96/71/EC of the European Parliament and of the Council of
16.12.1996 concerning the posting of workers in the framework of the provision of services, OJ L 18,
21.1.1997.).
416
Odluka C-268/99, Aldona Malgorzata Jany and Others v Staatssecretaris van Justitie, ECR [2001] I-
8615, t. 70.
417
Craig, de Búrca, EU Law…, 2008., op. cit., str. 752.
418
Odluka C-344/87, Bettray v Staatssecretaris van Justitie, ECR [1989] I-1621.
419
Odluka Bettray, op. cit.,  t. 17.-19.
420
Craig, de Búrca, EU Law…, 2008., op. cit., str. 753.

77
izraženim stavom Craiga i de Búrce, a navedeno zaključivanje ES-a se može uzeti u obzir pri
razmatranju pojma sportaša kao radnika. S druge strane autori Steiner i Woods ističu da se
načela iz predmeta Bettray ne odnose na uobičajeno „zaštićeno“ zaposlenje, jer poslodavac u
tom predmetu postoji isključivo u svrhu rehabilitacije i re-edukacije osoba zaposlenih kod
njih.421

Poput predmeta Bettray, pred ES-om se našao i predmet Trojani. U predmetnom je slučaju
tužitelj, za i pod vodstvom Vojske spasa (Salvation Army), obavljao razne poslove pri jednom
hostelu u 30 satnom tjednom radnom vremenu, kao dio osobnog reintegracijskog programa, a
za uzvrat je dobivao određenu pripadajuću naknadu i džeparac. Temeljem prethodno
navedenog nacionalni je sud zaključio da postoje sastavni elementi radnopravnog odnosa:
subordinacija te isplata plaće (naknade). No Sud naglašava da je na nacionalnom sudu da
utvrdi da li djelatnost koju obavlja tužitelj čini dio normalnog tržišta rada,422 dakle činjenica
da je socijalna reintegracija glavna svrha zaposlenja sama po sebi ne diskvalificira navedeni
odnos kao radnopravni.423 Iako konačan rezultat koji proizlazi iz predmeta nije potpuno jasan,
ispada da rehabilitacija po sebi ne predstavlja rad u smislu čl. 39. UEZ-a (čl. 45. UFEU-a).424
No, uvođenjem građanstva EU i prava koja proizlaze iz statusa građana migranata, navedeno
je pitanje izgubilo dosta od svoje važnosti.425 S druge strane, prije odluke u predmetu Trojani,
valja se prisjetiti predmeta Brown,426 u kojemu se radilo o osobi koja je doduše obavljala
stvarni i učinkovit rad  kao preduvjet studiranja, a ne radi pripreme za svoje zaposlenje, te je
prema shvaćanju ES-a navedena osoba shvaćena kao radnik u smislu čl. 39. UEZ-a i čl. 7(2).
Uredbe 1612/68, ali neće moći ostvarivati sva prava koja pripadaju radnicima temeljem
europskog prava, u ovome slučaju pravo na stipendiju kao socijalni poticaj. Radilo se o
„predsveučilišnim industrijskim usavršavanjem - pripravništvom“ za upis na Sveučilište
Cambridge, te je bila riječ o usputnom, podređenom zaposlenju, a ne zaposlenju u pravom
smislu te riječi,427 unatoč tomu što ispunjava uvjete za „radnika“ iz ustaljene sudske prakse
ES-a.428 Istoga dana kada je donesene presuda u predmetu Brown, donijeta je i u predmetu
Lair.429 I u ovome se predmetu radilo o studentici francuskog državljanstva koja je prethodno

421
Steiner, Woods, EU Law, op. cit., str. 466.
422
Odluka C-456/02, Trojani v CPAS,  ECR [2004] I-7573, t. 24.
423
Craig, De Búrca, EU Law…, 2008., op. cit., str. 754.
424
Steiner, Woods, EU Law, op. cit., str. 466.
425
Ibid, str. 466.
426
Odluka C-197/86, Brown v. Secretary of State for Scotland,  [1988] ECR 3205.
427
Steiner, Woods, EU Law, op. cit., str. 467.
428
Odluka Brown, op. cit., t. 20.-28.
429
Odluka Lair, op. cit.

78
radila s prekidima u razdoblju od pet godina u Njemačkoj, te se prijavila na studij
germanistike i podnijela zahtjev za stipendijom. Postavilo se pitanje da li ona može uživati
status radnika? ES je naglasio da radnici migranti uživaju određena prava povezana uz status
radnika iako nisu više u radnom odnosu.430 Glede tužiteljice ES je naveo da za državljanina
druge države članice koji je upisao sveučilišni studij kojim stječe profesionalne kvalifikacije
nakon što je obavljao određeno zaposlenje u toj državi, smatra se da je zadržao status radnika
te kao takav ima pravo na naknade iz čl. 7(2). Uredbe br. 1612/68, pod uvjetom da postoji
veza između studija koji pohađa i posljednjeg zaposlenja.431 U ovome se predmetu naglasila
bojazan država članica za zloupotrebu socijalnih prestacija koje određene države u okviru
svoje socijalne politike jamče radnicima, te je Sud naglasio da u slučaju kada radnik uđe u
državu članicu isključivo kako bi iskoristio, nakon kratkog razdoblja u kojemu je radio,
naknade sustava studentske pomoći u toj državi, ES naglašava se da takve zloupotrebe nisu
obuhvaćene pravom Unije.432

Nadalje u predmetu Ninni-Orasche433 ES je nanovo istaknuo važnost objektivnih kriterija,
poput radnih sati i naknade, nad subjektivnim faktorima, poput razloga za zaposlenjem ili
ponašanja, te je također nanovo istaknuo važnost veze između prethodne radnopravne
djelatnosti i studija u slučaju svojevoljne nezaposlenosti kako je navedeno u predmetima Lair
i Raulin, odnosno nepostojanja nužnosti veze u slučaju nesvojevoljne nezaposlenosti. 434 Tako
je navedeno da činjenica da je državljanka jedne države članice radila kraće vremensko
razdoblje, od 2 i pol mjeseca, na području druge države članice koje nije državljanka, daje joj
status radnika u smislu čl. 45. UFEU-a pod uvjetom da je aktivnost koju je obavljala
zaposlena osoba nije isključivo sporednog i popratnog karaktera, te je na nacionalnom sudu
da utvrdi činjenice slučaja. Naime, sukladno sudskoj praksi kratkoća radnopravnog odnosa

430
Odluka Lair, op. cit., t. 34:  „Temeljem čl. 48 (3)(d). UEZ-a, osobe koje ostanu na području države
članice nakon što su bile zaposlene u toj državi se smatraju radnicima.“ Uredba Komisije br. 1251/70 od
29.6.1970. o pravu radnika da ostanu na području države članice nakon što su bile zaposlene u toj državi (OJ,
Posebno englesko izdanje 1970. (II), str. 402.) koja je implementirala odredbu iz Ugovora, daje radnicima čija je
radnopravna aktivnost prestala, te članovima njihovih obitelji pravo, pod određenim uvjetima, da trajno ostanu
na području te države članice. Drugo, Direktiva Vijeća br. 68/360/EEZ od 15.10.1968. o ukidanju ograničenja na
kretanje i boravak na području Zajednice za radnike država i članica i njihovih obitelji (OJ, Posebno englesko
izdanje 1968. (II), str. 485.) zabranjuje državama članicama da u određenim slučajevima otkažu dozvolu za
boravak radniku samo na temelju toga što više nije zaposlen. Treće i posljednje, temeljem čl. 7(1) Uredbe
1612/68 radnik migrant koji je postao nezaposlen ne smije biti tretiran drugačije od radnika te države koji je u
istoj poziciji u pogledu ponovnog postavljanja ili zaposlenja“
431
Odluka Lair, op. cit., t. 39.
432
Odluka Lair, op. cit.,  t. 43.
433
Odluka C-413/01, Ninni-Orasche v Bundesminister für Wissenschaft, Verkehr und Kunst, ECR [2003] I-
13187.
434
Steiner, Woods, EU Law, op. cit., str. 469.

79
samo po sebi ne isključuju takvo zaposlenje iz opsega zaštite i prava sadržanih u Ugovoru.435
Činjenice koje su prethodile i koje su uslijedile po zaposlenju, a to su: da se osoba zaposlila
tek nekoliko godina nakon ulaska u državu članicu; da se u kratkom roku nakon okončanja
kratkotrajnog zaposlenja s određenim trajanjem, osoba mogla upisati na sveučilište u državi
domaćinu, nakon obrazovanja u svojoj državi, ili pokušaj da se zaposli u razdoblju od
okončanja kratkotrajnog zaposlenja s određenim trajanjem do upisa na studij nisu od
odlučujuće važnosti.436

Do nejasnoća dovodi u pogledu ustaljene sudske prakse u predmetima koji se tiču
radnika/studenata odluka ES-a iz srpnja 2008. godine u predmetu Förster.437 U navedenoj
odluci radilo se o njemačkoj državljanki koja je otišla u Nizozemsku za svojim partnerom,
gdje je kratko radila a potom započela studij. Unatoč tvrdnji Nezavisnog odvjetnika da je
tužiteljica obuhvaćena pojmom radnice sukladno sudskoj praksi ES-a, ES se nije priklonio
tomu, već je ustvrdio da potpada izvan definicije radnika zaštićenog Uredbom Vijeća br.
1251/70,438 na koju se tužiteljica pozivala. 439 Navedeno je prema mišljenju Steiner i Woods
iznenađujuće jer prema njima činjenično stanje odgovara u cijelosti dotadašnjoj sudskoj
praksi u predmetima radnik/student.440
5. Sloboda poslovnog nastana

Sloboda poslovnog nastana nije zasebna gospodarska sloboda već potpada pod slobodu
kretanja osoba i odnosi se na osobe koje nisu u radnom odnosu subordinacije već su
samozaposlene osobe. Cilj koji se želi postići slobodom poslovnog nastana, slično kao sa
slobodom kretanja radnika, jest slobodan izbor mjesta stanovanja, odnosno poslovnog nastana

435
Odluka Ninni-Orasche, op. cit.,  t. 25.
436
Odluka Ninni-Orasche, op. cit.,  t. 32.
437
Odluka Förster, op. cit.
438
Uredba Vijeća br. 1251/70:
čl. 2(1): „Slijedeće osobe imaju pravo trajno ostati na području države članice:
a) Radnik koji je u vrijeme prestanka svoje aktivnosti, napunio godine potrebne za starosnu mirovinu sukladno
pravu države članice i koji je bio zaposlen u toj državi najmanje 12 mjeseci i boravio na području te države
najmanje 3 godine;
b) Radnik koji je bez prekida boravio na području te države za više od 2 godine, a prestao je raditi iz razloga
trajne nesposobnosti za rad;
c) Radnik koji nakon 3 godine neprekinutoga rada i boravka na području države članice, radi kao zaposlena
osoba na području druge države članice, dok je zadržao boravište na području prve države, u koju se u pravilu
vraća svakog dana ili najmanje jednom tjedno.
čl. 7.: Pravo na jednako postupanje, utvrđeno Uredbom Vijeća br. 1612/68, se primjenjuje i na osobe
obuhvaćene ovom Uredbom. “
439
Odluka Förster, op. cit.
440
Steiner, Woods, EU Law, op.cit., str. 469.

80
na teritoriju Unije, što omogućava optimalno korištenje resursa, slijedeći ekonomski cilj koji
se želi postići.441 Navedeno je uređeno u primarnom pravu EU u odredbama čl. 49. –  55.
UFEU-a (bivši čl. 43. – 48., te čl. 294. UEZ-a). Važna razlika između te dvije slobode jest ta,
da se odredbe o slobodi kretanja radnika odnose isključivo na fizičke (naravne) osobe, dok se
odredbe o slobodi poslovnog nastana odnose i na fizičke i na pravne osobe.442

Sukladno čl. 49. UFEU-a443 (bivši čl. 43. UEZ-a) državama članicama EU zabranjeno je,
državljanima druge države članice ograničavati pravo na poslovni nastan, odnosno pravo na
osnivanje agencija,  podružnica ili društva kćeri u jednoj državi članici ukoliko oni već imaju
poslovni nastan u nekoj od država članica EU. Sloboda kretanja radnika iz čl. 45. UFEU-a i
sloboda poslovnog nastana iz čl. 49. UFEU-a slične su jer zahtijevaju jednako postupanje
spram osoba koje su nastanjene (imaju boravište ili poslovni nastan) i ostvaruju svoje pravo
na slobodu kretanja, a glavna razlika je da li imaju status radnika u radnopravnom odnosu,
dakle u odnosu su subordinacije ili je riječ o samozaposlenim osobama.444 Poslovni je nastan
definirao Nezavisni odvjetnik Darmon u predmetu Daily Mail kao „tvorevinu prava koja se
integrira u nacionalnu ekonomiju države članice, te je karakterizira fizička povezanost s
područjem određene države članice i permanentno obavljanje ekonomske aktivnosti“.445 U
predmetu Caixa Bank, ES je utvrdio da „čl. 49. UFEU zahtijeva isključenje svih ograničenja
slobode poslovnog nastana; svih mjera koje zabranjuju, onemogućuju ili čine manje
atraktivnom ostvarenje slobode poslovnog nastana, te se iste moraju smatrati
ograničenjima… a zabrana u pogledu naknade za otvaranje računa u odnosu za druge države
članice, predstavlja ozbiljnu prepreku u obavljanju aktivnosti putem svojih podružnica, što
utječe na njihov pristup tržištu.“446

441
Bodiroga-Vukobrat, Horak, Martinović, Temeljne gospodarske slobode…, op. cit., str. 161.
442
Chalmers, Davies, Monti, European Union Law, op. cit., str. 831.
443
Članak 49. UFEU:
St. 1.: Ograničavanje slobode poslovnog nastana državljanima jedne države članice na teritoriju druge države
članice se zabranjuje, sukladno niže navedenim odredbama. Ta se zabrana odnosi i na ograničenja osnivanja
zastupništava, ogranaka ili podružnica od strane državljana jedne države članice, koji su pravo poslovnog
nastana ostvarili na području druge države članice.
St. 2.: Sukladno odredbama iz poglavlja koji se odnosi na kapital, sloboda poslovnog nastana uključuje pravo
pokretanja i obavljanja samostalnih djelatnosti, te osnivanja i upravljanja poduzećima, posebice trgovačkih
društava u smislu čl. 54. st. 2., i to sukladno pretpostavkama koje pravo države u kojoj se taj poslovni nastan
ostvaruje predviđa za svoje državljane.
444
Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Mayras u predmetu C-2/74, Jean Reyners v Belgium State, ECR
[1974] 631 i odluka  C-107/94, Asscher v Staatsecretaris van Financiën,  ECR [1996] I-3089.
445
Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Darmona u predmetu C-81/87, The Queen v H. M. Treasury and
Commissioners of Inland Revenue, ex parte Daily Mail and General Trust plc (Daily Mail), ECR [1988] 5483.
446
Odluka C-442/02, Caixa Bank France v Ministere de l'Economie des Finances et de l'Industrie, ECR
[2004] I-8961, t. 11. i 12.

81
Napominje se da je ES čl. 49. UFEU-a priznao izravni učinak u odluci Reyners447 još 1974.
godine, iako nije ispunjavao uvjete za izravni učinak iz odluke Van Gend en Loos, te iako
Komisija nije donijela nužno implementacijsko zakonodavstvo sukladno Ugovoru.448 Svako
ograničenje slobode poslovnog nastana u državi članici, bez obzira da li ima različiti utjecaj
na državljane i ne-državljane, potpada pod čl. 49. UFEU-a osim ako može biti opravdano
sukladno pravilima za opravdanje ograničenja slobode trgovine.449 ES je „konceptu poslovnog
nastana“ koji proizlazi iz Ugovora, dao široko tumačenje, te se njime omogućuje državljanu
države članice EU da sudjeluje, na postojanom i ovisnom temelju, u ekonomskom životu
države članice različite od države iz koje potječe, te da iz toga ostvaruje profit jer na taj način
doprinosi ekonomskom i socijalnom isprepletenošću unutar Unije u okviru aktivnosti
samozaposlene osobe“.450

Zapravo, poslovni nastan reguliran je kao pravo na poduzimanje i obavljanje aktivnosti
osnivanjem nekog od oblika poduzetništva. Adresati ovoga prava iz Ugovora jesu osobe,
pravne osobe (razlikujemo primarni i sekundarni poslovni nastan), ali i fizičke (naravne)
osobe – samozaposlene osobe na koje se odnosi st. 2. čl. 49. UFEU-a, koje obavljaju slobodna
zanimanja, a ono podrazumijeva poduzimanje i obavljanje samostalne djelatnosti, te osnivanje
i upravljanje društvima na području EU. Poslovni je nastan definirao ES u odluci
Factortame 451 kao „stvarno poduzimanje ekonomske aktivnosti putem stalnog poslovnog
nastana u drugoj državi članici za neodređeni vremenski period“, a potvrdio je isto i u odluci
Gebhard, gdje je poslovni nastan definiran u širem smislu:  „koncept poslovnog nastana
shvaćen u smislu Ugovora je šireg obima, i omogućuje građanima Unije, da na stabilan i
kontinuirani način, sudjeluju u ekonomskoj aktivnosti u državi članici različitoj o države iz
koje potječu i da tamo ostvaruju profit i doprinose ekonomskom i socijalnom preplitanju
unutar Unije u području djelatnosti samozaposlene osobe“.452 U predmetu Barkoci and Malik,
Sud je utvrdio da samozaposlene osobe mogu obavljati „djelatnost industrijskog ili
komercijalnog karaktera, djelatnost obrtnika, djelatnosti profesija u državama članicama“.453
Kako smatra Bodiroga-Vukobrat, pravnostvaralačkom praksom ES-a poslovni je nastan
definiran kao gospodarska djelatnost (ekonomska aktivnost), koja se u drugoj državi članici

447
Odluka Reyners, op. cit., t. 32.
448
Craig, de Búrca, EU…, 2008., op. cit., str. 798.
449
Ibid, str. 813.
450
Odluka Reyners, op. cit., t. 21.
451
Odluka C-221/89, R. v Secretary of State for Transport, ex p. Factortame, ECR [1991] I-3905, t. 20.
452
Odluka Gebhard, op. cit., t. 25.
453
Odluka C-257/99, R v Secretary of State for the Home Department ex. p. Barkoci and Malik, ECR
[2001] I-6557, t. 50.

82
obavlja na neodređeno vrijeme, čije su karakteristike prekograničnost permanentnost i
kontinuiranost (engl. permanent, stable and continuous nature, indefinite period), te
profitabilnost u obavljanju gospodarske djelatnosti (ekonomska aktivnost).454 O'Leary smatra
da se privremena priroda predmetnih usluga ne smije razmatrati samo u kontekstu trajanja
pružanja usluga, već i u svijetlu redovitosti, periodičnosti ili kontinuiteta.455

Primarno pravo EU ne definira samozaposlene osobe, već nam u tome pomaže praksa ES. U
odluci odluci Jany ES je samozaposlene osobe definirao kao „osobe koje ispunjavaju
slijedeće uvjete: da se nalaze izvan odnosa subordinacije u pogledu izbora djelatnosti, uvjeta
rada i uvjeta naknade za rad; da je djelovanje te osobe pod njezinom isključivom
odgovornošću i da se za djelatnost koju je ta osoba odradila dobiva izravno naknadu u
cjelokupnom iznosu“. 456
V. SLOBODA PRUŽANJA USLUGA

Gospodarska sloboda pružanja usluga je svoje mjesto našla u Poglavlju 3., Glavi IV. UFEU-a
u čl. 56. – čl. 62. (bivši čl. 49. - 55. UEZ-a). Kako naglašava Horak, za razmatranje slobode
kretanja usluga u dosegu prava EU moraju biti zadovoljena tri kriterija: mora se raditi o usluzi
u smislu UFEU, mora postojati supstancijalno ograničenje slobode kretanja usluga i moraju
biti uključene najmanje dvije države.457  U pogledu izravnog učinka navedenih odredbi, nužno
je istaknuti da je ES u predmetu Van Binsbergen još 1974. godine utvrdio izravni učinak čl.
56. st. 1. i čl. 57. st. 3. UFEU, pa se na iste osobe mogu pozivati.458

Ograničenja slobode pružanja usluga unutar Unije, zabranjena su u odnosu na državljane
država članica koji su ostvarili poslovni nastan u državi članici različitoj od one koju ima
osoba za koju pružaju usluge, a Europski parlament i Vijeće mogu u okviru svojih ovlasti
proširiti primjenu odredbi ovog poglavlja i na državljane trećih država koji pružaju usluge i
imaju poslovni nastan unutar Unije.459 Uslugama se u smislu Ugovora smatraju one usluge
koje se uobičajeno obavljaju uz naknadu ako nisu uređene odredbama koje se odnose na

454
Bodiroga-Vukobrat, Horak, Martinović, Temeljne gospodarske slobode…, op. cit., str. 164.
455
O'Leary, Free movement of persons and services, str. 499.-545., str. 529., u Craig, de Búrca, The
Evolution of EU Law, op. cit.
456
Odluka Jany, op. cit., t. 70.
457
Bodiroga-Vukobrat, Horak, Martinović, Temeljne gospodarske slobode…, op. cit., str. 210.
458
Odluka C-33/74, Johannes Henricus Maria van Binsbergen v Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor
de Metaalnijverheid, ECR [1974] 1299.
459
UFEU, op. cit., čl. 56.

83
slobodu kretanja roba, osoba i kapitala, a posebice uključuju: djelatnosti industrijske prirode,
djelatnosti trgovačke prirode, obrtničke djelatnosti, te djelatnosti slobodnih zanimanja (engl.
professions). Ne dovodeći u pitanje odredbe poglavlja o slobodi poslovnog nastana, osoba
koja pruža neku uslugu može u tu svrhu privremeno obavljati svoju djelatnost u državi članici
u kojoj se usluga pruža, i to pod istim uvjetima koje ta država propisuje za svoje državljane.460

Dakle, ono što je važno jest da navedena gospodarska sloboda dolazi u obzir u slučaju kada
neka djelatnost koja se pruža za naknadu ne potpada pod jednu od ostalih gospodarskih
sloboda, kao i da određene djelatnosti iz čl. 57(2). od a-d UFEU-a izričito potpadaju pod
slobodu pružanja usluga, poput slobodnih zanimanja. 461 Razlikovanje slobode poslovnog
nastana i slobode pružanja usluga temelji se na trajnosti pružanja usluga, jer kada je riječ o
trajnom temelju (stalno, trajno i putem stalnog poslovnog nastana) biti će riječ o slobodi
poslovnog nastana, a u slučaju trenutnog pružanja usluga riječ je o slobodi pružanja usluga.
Navedeno je utvrdio ES u odluci Gebhard, 462  gdje je naglašeno „privremena priroda
djelatnosti se treba utvrditi ne samo u svijetlu trajanja pružanja usluge, već i temeljem
redovitosti, periodičnosti ili trajnosti-kontinuiranosti (engl. regularity, periodicity and
continuity)“. Može se zaključiti da je kod poslovnog nastana pravna ili fizička osoba koja je
trajno nastanjena u drugoj državi članici, a kod usluga osoba privremeno pruža usluge u
drugoj državi članici, a važan element razlikovanja jest i element prekograničnosti i
naplativosti.463 Ipak, kako smatra O'Leary, u posljednje vrijeme ES je donekle promijenio
svoje viđenje u tom kontekstu i uvelike dovodi u pitanje kategorizaciju slobode pružanja
usluga kao preostalu ili sekundarnu. Naime, u predmetu Schnitzer464 istaknuto da „usluge u
smislu čl. 56. i 57. UFEU-a mogu se u svojoj prirodi vrlo razlikovati, te mogu uključivati
usluge koje se pružaju tijekom dužeg razdoblja, čak i tijekom nekoliko godina“.465

Ekonomska djelatnost, kao što je prethodno rečeno, bitan je faktor da bi određena aktivnost
potpala pod polje primjene čl. 56. UFEU-a, što je potvrdio i Sud u predmetu Jundt, te je
istaknuo da se „djelatnost (usluga) ne smije pružati za ništa zauzvrat… ali nije nužno da

460
UFEU, op. cit., čl. 57.
461
Navedeno je potvrdio i ES u svojoj odluci C-159/90, Society for Protection of the Unborn Child (SPUC)
v Grogan, ECR [1991] I-4685, t. 17.
462
Odluka Gebhard, op. cit., t. 27.
463
Bodiroga-Vukobrat, Horak, Sloboda pružanja usluga u pravu EZ, s posebnim osvrtom na turističke
vodiće, u Bodiroga-Vukobrat, Horak, Martinović: Temeljne gospodarske slobode…, op. cit., str. 214.
464
Odluka C-215/01, Schnitzer, ECR [2003] I-14847, t. 30.
465
O'Leary, Free movement of persons and services, op. cit., str. 533.

84
pružatelj usluga namjerava ostvariti profit“.466 Treba naglasiti da je ES i ovoj gospodarskoj
slobodi dao široko tumačenje, pa je tako utvrđeno da navedena sloboda uključuje i slobodu
primatelja usluge da otiđe u drugu državu članicu bez ograničenja za primanje usluga u njoj,
što je nužno za proširenje na sve djelatnosti koje ne potpadaju pod druge gospodarske
slobode,467 kao i slučaj kada i davatelj i primatelj usluge otiđu u drugu državu članicu,468
odnosno posljednje kada ne dolazi do kretanja niti davatelja niti primatelja usluge, već je
sama usluga ta koja ostvaruje kretanje.469

Kako smatra Horak, slobodu pružanja usluga i slobodu poslovnog nastana danas možemo,
nakon što je to potvrdio ES u predmetima Säger u području usluga; Gebhard u području
poslovnog nastana i Bosman u području slobode kretanja radnika, tretirati kao osobne slobode
(personal freedoms).470 U pogledu opravdanja ograničenja slobode pružanja usluga, sukladno
čl. 62. UFEU-a, primjenjuje se odgovarajući čl. 52. UFEU-a, jednako kao i u odnosu na
slobodu kretanja radnika, a razlozi su: javni poredak, javna sigurnost i javno zdravlje.

Jedan od bitnih elemenata jest naknada koja se plaća, no kako proizlazi iz sudske prakse, nije
nužno da navedenu naknadu plaća onaj za kojega se usluga pruža, jedino je važno da se
pružanje usluga plaća.471 Navedenu naknadu ES pak definira u kontekstu čl. 57. UFEU-a kao
financijski doprinos za pružene usluge, koji je uobičajeno utvrđen sporazumom između osobe
koja pruža usluge i osobe koja iste prima.472

Ovdje je nužno navesti i sekundarno zakonodavstvo  u pogledu slobode pružanja usluga.
Svakako je najznačajnija je Direktiva o uslugama 123/2006/EZ koja sažima čitavo područje
gospodarske slobode pružanja usluga, te Direktiva o građanstvu EU 2004/38/EZ, a kojoj su
prethodile Direktiva 73/148/EEZ o ukidanju ograničenja slobodi kretanja i boravka u
pogledu poslovnog nastana i pružanja usluga, i Direktiva 75/34/EEZ o pravu na ostanak na

466
Odluka C-281/06, Jundt v Finanzamt Offenburg, ECR [2007] I-12231, t. 32. i 33.
467
Odluka C-286/82 i 26/83 (spojeni predmeti ), Luisi and Carbone v Ministero del Tesoro, ECR [1984]
377, t. 10. i 16.
468
Odluke koje se odnose na turističke vodiče, vidi primjerice C-154/89, Commission v France, ECR
[1991] I-659, i C-198/89, Commission v Greece, ECR [1991] I-727.
469
Odluke koje se odnose npr. na telekomunikacijske usluge, vidi C-384/93, Alpine Investments v Minister
van Financiën, ECR [1995] I-1141.
470
Bodiroga-Vukobrat, Horak, Martinović, Temeljne gospodarske slobode…, op. cit., str. 225.
471
Odluka C-352/85, Bond van Adverteerders v the Netherlands, ECR [1988] 2087, t. 16.
472
O'Leary, Free movement of persons and services, op. cit., str. 530., Vidi odluke C-263/86, Humbel,
ECR [1988] 5635, t. 17. ili C-157/99, Smits and Peerbooms, ECR [2001] I-5473, t. 58.

85
području države članice nakon obavljanja djelatnosti u statusu samozaposlene osobe.473 U
pogledu Direktive o uslugama, nužno je istaknuti da ista nema utjecaja na radno pravo, ni u
smislu zakonskih niti ugovornih odredbi kojima se utvrđuju uvjeti rada, zapošljavanja, zaštite
zdravlja i sigurnosti na radu.474

Ostvarenje slobode pružanja usluge izuzetno je važno sa stajališta ovoga rada, jer bi sportaši u
pojedinačnim sportovima, kao i sportaši koji su u odnosima s klubom u svojstvu samostalnih
djelatnosti (kao što je slučaj u Hrvatskoj, o čemu će više biti riječi kasnije), potpadali pod ovu
kategoriju osoba.

473
Directive 73/148/EEC on the abolition of restrictions on movement and residence within the
Community for nationals of Member States with regard to establishment and the provision of services, OJ L 172,
21.5.1973.; Directive 75/34/EEC  concerning the right of nationals of a Member State to remain in the teritory of
another Member State after having pursued therein an activity in a self employed capacity, OJ L14, 20.1.1975.
474
Direktiva o uslugama, op. cit., čl. 1., st.  6.

86

4. SPORT

U drugome dijelu ovoga rada autor prvo uvodno definira sport i njegovu povezanost s pravom,
odnosno propituje postojanje posebne grane prava kao što je sportsko pravo. Analizirat će se
dva temeljna modela sporta, europski i sjevernoamerički kako bi se komparativnom analizom
utvrdile sličnosti i razlike te predložila kvalitetnija rješenja de lege ferenda. Kroz praksu,
posebno Međunarodnog arbitražnog suda za sport (CAS, TAR), nastojati će se ukazati na
specifičnosti sporta u odnosu na druga područja gospodarstva.
§ 1 Općenito o sportu i njegovu razvoju s naglaskom na Europu

Definiciju sporta dalo je Vijeće Europe u svojoj Europskoj Povelji o sportu, a koristila ju je i
Europska komisija u Bijeloj knjizi o sportu: „Sport predstavlja svaki oblik fizičke aktivnosti
koja putem slučajnog ili organiziranog sudjelovanja ima za cilj izraziti ili unaprijediti fizičku
spremnost i mentalno blagostanje, stvarajući socijalne odnose ili ostvarujući rezultate u
natjecanjima na svim razinama“. 475 Sport kao takav može obuhvatiti s jedne strane lokalne,
ne natjecateljske, kvazifizičke, rekreacijske susrete koji se provode na temelju nekih običajnih
pravila koja odgovaraju pojmu rekreacijskog sporta, kao i, s druge strane, kodificirane,
natjecateljske susrete, s visokom razinom fizičke aktivnosti, koja je globalnog karaktera, što
odgovara profesionalnom sportu,476 a čime se ovaj rad u prvom redu bavi.

Važnost i popularnost sporta prelazi sve granice. Naime, najveće sportske manifestacije
privlače ogroman broj gledatelja, pa ne čudi podatak da je otvorenje ljetnih Olimpijskih igara
2008. godine bio najgledaniji događaj u povijesti čovječanstva.477 Osim svoje obrazovne,
rekreativne, socijalne, zdravstvene i kulturne uloge, sport ima zasigurno i veliku političku
ulogu.478 Važnost sporta u EU sve je veća. Tomu u prilog idu sljedeći pokazatelji. Naime,

475
Europska sportska povelja, op. cit., čl. 2. st. 1.
476
Anderson, Modern Sports Law, 2010, str. 4.
477
Ibid, str. 2., Prema broju gledatelja je nadmašio čak prvo čovjekovo slijetanje na Mjesec, predsjedničku
inauguraciju Baracka Obame ili pogreb britanske princeze Dijane.
478
Kao najbolji primjer može poslužiti slučaj kada je za vrijeme izuzetno loših odnosa između SAD-a i
Kine, reprezentacija SAD-a u stolnom tenisu otišla u Kinu odigrati susret s tamošnjom reprezentacijom. U tom je
slučaju sport odigrao iznimno veliku političku ulogu, a navedeni je sportski događaj nazvan „ping-pong
diplomacija“. Također, ne može se ne spomenuti mnogobrojne kubanske boksače pogotovo Felixa Savona, koji

87
sport je na području EU stvorio vrijednost od 407 milijardi EUR-a u 2004. godini, s 3,7%
BDP EU, a doveo je i do zapošljavanja 15 milijuna osoba što predstavlja 5,4% radne snage, te
ide u prilog Lisabonskoj strategiji razvoja i stvaranja radnih mjesta.479 Samo u razdoblju 90-ih
godina prošlog stoljeća došlo je do porasta od 60% u stvaranju novih radnih mjesta u
sportskoj industriji, što izravno, a što neizravno.480

Sport se razlikuje od drugih ekonomskih aktivnosti. Obično se sudionik na tržištu natječe s
drugim sudionicima kako bi ostvario veći utjecaj, udio na tržištu, te gubitak jednog sudionika
na tržištu, npr. zbog njegove financijske nestabilnosti, predstavlja dobitak za druge. U sportu,
s druge strane, klubovi koji se natječu trebaju druge klubove kako bi samo natjecanje bilo
interesantno i uzbuđujuće, te među natjecateljima mora postojati uravnoteženost u natjecanju.
Navedeno predstavlja mišljenje Nezavisnog odvjetnika u predmetu Bosman,481 s kojim se,
prema mišljenju autora, teško ne složiti.

Koliko je ekonomsko značenje sporta poraslo najbolje ilustrira primjer da je u sezonu
1987./88. za televizijska prava engleskog nogometa plaćeno 3,1 milijun GBP, a za razdoblje
2010.-2013. godine plaćeno je 1,4 milijarde GBP.482 Navedenu tezu o sve većoj ekonomskoj
važnosti i povezanosti sporta s profitom ilustrira primjerice slučaj talijanskog nogometnog
kluba Lazio, koji je 1998. godine od španjolskog kluba Atletico Madrid „kupio“ nogometaša
Christiana Vierija za tada, rekordnih 45 milijuna €, te je tadašnji vlasnik Kluba, ujedno i
vlasnik poznate talijanske prehrambene grupacije Cirio, koja je bila glavni sponzor Kluba,
povisio cijene svojih proizvoda. Na koncu sezone u posljednjem kolu Lazio je odigrao
neriješeno u Firenzi i izgubio naslov prvaka od AC Milana. Toga dana dionice nogometnog
kluba Lazio su izgubile na vrijednosti čak 11%, vrtoglavih 20 milijardi €.483 Također, treba
naglasiti da je prisutan stalni porast prihoda najvećih europskih nogometnih liga od sezona
96./97. do sezone 2008./09. Tako je najbogatija engleska Premier liga s ukupnim prihodima

su zbog lojalnosti komunističkom režimu Fidela Castra ostali amateri kako bi mogli kubanski režim predstavljati
na olimpijskim igrama. Vidi opširnije Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 3. i 43.
479
Podatak temeljen na istraživanju iz 2006. za vrijeme austrijskog predsjedanja EU, u European
parliamentary resolution of 8 May 2008 on the White Paper on Sport (2007/2261(INI)), OJ C 271E/54,
12.11.2009.
480
COM (1999) 644, Report from the Commission to the European Council with a view to safeguarding
current sports structures and maintaining the social function of sport within the Community framework,
1.12.1999., (The Helsinki Report on Sport), Izvješće iz Helsinkija, ad. 2.
481
Mišljenje nezavisnog odvjetnika Lenz, Bosman, op. cit., t. 227 mišljenja.
482
Parrish, Sports law and policy,..., op. cit., str. 10; The Independent: Premier League nets £ 1,4 bn TV
rights bonanza, dostupno na:  http://www.independent.co.uk/sport/football/premier-league/premier-league-nets-
16314bn-tv-rights-bonanza-1925462.html (19.9.2011.).
483
Vidi opširnije Van den Bogaert, Practical Regulation of…, op. cit., str. 4.

88
od 2.490 milijuna € (96./97. prihod je bio 591 milijun €), slijede njemačka Bundesliga s 1.470
milijuna € (96./97. prihod je iznosio 444 milijun €), zatim talijanska Serie A s 1.460 milijuna
€ (96./97. prihod je iznosio 551 milijun €), španjolska Primera s 1.440 milijuna € (96./97.
prihod je iznosio 524 milijuna €), te posljednja, francuska, Le Championat s 1.050 milijuna €
(96./97. prihod je iznosio 293 milijuna €).484
Engleska
Njemačka
Italija
Španjolska
Francuska
1996./97.
2008./09.
0
500
1000
1500
2000
2500
1996./97.
2008./09.

Grafički prikaz 1: Prihodi 5 najpopularnijih nogometnih liga od sezone 1996./97. do 2008./09.

Možda nije poznato, ali sport zauzima podosta važno mjesto u odnosu s EU, pogotovo po
primjeru opsežnog spektra od odluka ES-a, odluka Europske komisije, i sl., te možemo
govoriti da postoji svojevrsni „acquis communautaire sportive.“485 Organizacija sporta na
nacionalnom temelju dio je tradicionalnog europskog pristupa sportu, prema mišljenju
Europske komisije.486 Ipak, kada govorimo o tomu da bi sport trebao biti čimbenik integracije
među europskim narodima, stvarajući osjećaj povezanosti, u tomu se nije uspjelo, što
pokazuje činjenica da Europljani, osim vlastite, na svjetskim prvenstvima, pogotovo
nogometnim, radije navijaju za južnoameričke reprezentacije nego za europske.487

484
Marotta, Calcio professionistico e sfruttamento economico degli asset dei club: il contesto nazionale ed
europeo, str. 41.-51. u Lombardi, Rizzello, Scoca, Spasiano (Ur.), Ordinamento sportivo e calcio professionistico:
tra diritto ed economia, 2009., str. 44.
485
Vidi o tomu opširnije u Siekmann, Soek (Ur.), The European Union and Sport: Legal and Policy
documents, 2005. Navedena knjiga na svojih više od 900 stranica sadrži mnoštvo akata, odluka, mišljenja koja se
tiču sporta. Novije odluke i sve što je povezano sa sportom u EU može se naći na službenim stranicama T.M.C.
Asser Sports Law Centre-a: http://www.asser.nl/Default.aspx? site_id=11&level1=13906&level2=13943,
(20.8.2011.).
486
Bijela knjiga o sportu 2, op. cit., str. 11.
487
Nafziger, European and North American models of sports organisation, u Gardiner, Parrish, Siekmann
(Ur.), EU, Sport, Law and Policy…, op. cit., str. 48.

89

Razvoj sporta tekao je kroz pet velikih povijesnih ciklusa. Prvo razdoblje započinje s antikom
i drevnom Grčkom, traje od 4 st. prije Krista do 3. st. nove ere, razvojem drevnih igara u
Olympiji, koje su se raširile i na područje Rima, pogotovo na gladijatorske igre. Drugo
razdoblje traje od pada Rimskog Carstva kroz cijeli Srednji vijek, a karakterizira ga pad
organiziranog oblika sporta poglavito zbog društveno-ekonomskih čimbenika, teškog i
nesigurnog života u kojemu sport nije našao svoje mjesto. Treće razdoblje je doba feudalizma,
gdje sport nalazi mjesto oživljavanjem folklornih običaja i borbi mačevanjem ili konjima, kao
oblik priprema za ratove. Četvrto razdoblje, koje je raslo s razvojem industrijalizacije svijeta
predstavlja nastanak modernog sporta, koje je dovelo do nastanka i kodifikacije pravila
mnogobrojnih sportova i sportskih udruženja. Konačno, posljednje, peto razdoblje, koje je
započelo u drugoj polovici XX. stoljeća i u kojemu se danas nalazimo, s naglaskom na sve
veću komercijalizaciju i ujednačavanje sporta diljem svijeta.488 Kada je pak riječ o nogometu,
koji je danas najpopularniji sport, treba istaknuti da se u povijesnim izvorima nogomet
spominje još davne 1280. godine kada je za vrijeme nogometne utakmice u Newcastleu jedan
igrač izboden nožem, a česti sukobi i divljaštva koja su pratila nogometne susrete čak su
doveli do odluke 1314. godine kojom je tadašnji gradonačelnik Londona zabranio nogometne
utakmice zbog eskalacija nasilja.489

Početak izvora sportske regulative kakva je danas poznata započinje u drugoj polovici XIX.
stoljeća s ponovnim uspostavljanjem Olimpijskih igara i osnivanjem mnogobrojnih
međunarodnih (svjetskih i regionalnih) te nacionalnih sportskih saveza, čija je svrha bila
razvoj sportskog sektora. 490  Međunarodni olimpijski odbor je prva svjetska sportska
organizacija, koja počiva na načelima sadržanim u Olimpijskoj povelji, čiji su članovi
nacionalni olimpijski odbori u svakoj od država, a pod čijim su okriljem pak nacionalni
sportski savezi za svaki pojedini sport. 491  Uloga sporta iznimna je. Manifestira se u
reguliranju političkih sustava u određenim državama (primjerice sport se koristio kao sredstvo
socijalne integracije i kontrole, pogotovo imigranata i stranih državljana), kao instrument u
vanjskoj politici među državama (primjerice nakon Drugog svjetskog rata Njemačka, Italija i

488
Anderson, Modern Sports Law, op. cit., str. 3. i 4.
489
Ibid, str. 12.
490
Na Sveučilištu Sorbona u Parizu 1894. godine održan je „Međunarodni kongres za uspostavljenje
Olimpijskih igara“ pod vodstvom Pierre Fredi baruna de Cubertina. Vidi Ianniello, Cenni Sull' Ordinamento
Sportivo, str. 1.-11. u Diritto dello Sport-Profili Penali, Guardamagna (Ur.), 2009., str. 1.
491
International
Olympic
Committee,
Olympic
Charter,
dostupno
na:
http://www.olympic.org/Documents/olympic_charter_en.pdf (12.8.2011.); Ianniello, Cenni Sull' Ordinamento
Sportivo, op. cit., str. 2.

90
Japan bile su kažnjene na način da su isključene od sudjelovanja na Olimpijskim igrama u
Londonu 1948. godine, SAD je bojkotirao sudjelovanje na Olimpijskim igrama u Moskvi
1980. godine, a većina država sovjetskog bloka igre u Los Angelesu 1984. godine itd.).
Neizravan, a često i nenamjeravan utjecaj države u odnosu na sport posljedica je državne
politike (primjerice tzv. „Thatcherisam“ u UK imao je izuzetan utjecaj na sport pogotovo radi
privatizacije školskog sustava koji je za sobom ostavio izniman utjecaj na sport, kao i
uvođenje strogih zakona radi rješavanja nemira na sportskim igralištima). Sport je važan
faktor u pružanju legitimnosti političkom sustavu (sudjelovanje i osvajanje odličja veoma su
značajni za svaki politički poredak) jer sport stvara zajedništvo i povezuje ljude. Ne čudi
stoga da je sport označen jednim od najvažnijih čimbenika u stvaranju „Europe i osjećaja
Europljana“.492 U pogledu smještaja pravila sportskog prava u pravnom sustavu, najbolje
prikazuje Di Nella: „bilo da nacionalna tijela ostanu artikulacije svjetske sportske
organizacije, bilo da postanu dijelom izvedenog pravnog sustava, pripadajuće sportske norme
uvijek su hijerarhijski uokvirene u jedinstvenom sustavu, odnosno u općem pravnom sustavu,
u okviru kojega djeluju i od kojega ovisi usklađenost s pravom istih, pa slijedom toga i
kvalifikacija akata i djela“.493 Zbog svoje važnosti i pozornosti koju je stekao, no i zbog
pravne argumentacije same odluke ES, odluka Bosman smatra se korijenom razvoja sportskog
prava.494
§ 2 Sport i pravo ili sportsko pravo
I.
POSTOJI LI SPORTSKO PRAVO ?

Kao i kod mnogobrojnih relativno novih grana prava, i u odnosu na sport ima podosta
kritičara njegova postojanja kao zasebne grane prava, ali i podosta zagovornika navedene teze.
Naime, postoje teškoće pravnih stručnjaka u definiranju pitanja postoji li sportsko pravo kao
posebna grana prava ili ne.495 U nastavku se navedeno obrazlaže.

Kako kažu Gardiner i drugi, razvoj ovog područja povezanosti prava sa sportom prolazi
putem kojem su prošle mnoge pravne grane do svojega priznanja kao zasebnih grana prava,
poput radnog prava koje se izdvojilo iz građanskog prava. Postupak kojim se utvrđuju pravna

492
Parrish,Sports law and policy…, op. cit., str. 13.-15.
493
Di Nella, Il fenomeno sportivo nell'ordinamento giuridico, 1999., u Ianniello, Cenni Sull' Ordinamento
Sportivo, op. cit., str. 5.
494
Parrish, Sports law and policy…, op. cit., str. 100.
495
Liotta, Lezioni di Diritto Sportivo, 2009., str. 2.

91
područja nije jedinstven i traži povezanost i analizu pravnih stručnjaka i praktičara u priznanju
primjene prava na određeni društveni odnos (kao što je sada slučaj sa svemirskim pravom ili
kompjutorskim pravom).496 Nalazimo kritičare postojanja sportskog prava, poput Graysona
koji tvrdi da: „ne postoji subjekt koji bi se pravno mogao nazvati sportskim pravom jer nema
pravnog temelja za to“ .497 S druge strane, Ilešič smatra da sportsko pravo treba shvatiti kao
„pravo koje pod jednim nazivom udružuje sve pravne vidike odnosa u kojima se pojavljuje
sport, dakle kao uporabu općih pravnih načela za područje prava“.498 Ima i teoretičara, koji
podupiru tezu postojanja sportskog prava, poput Beloffa, Kerra i Demetrioua  koji tvrde da
„pravo sada drugačije tretira sportsku aktivnost, sportska tijela i rješavanje sporova u sportu
u odnosu na druge aktivnosti ili tijela, a posebna disciplina počinje se postepeno
oblikovati“.499 Anderson smatra da se za sada ne može govorito o sportskom pravu kao
posebnoj grani prava sve dok zakonodavac i sudska vlast ne usmjere primjenu pravnih načela
na ono što je sportsko po prirodi, a prema tomu se ide ubrzano.500 Gardiner i drugi smatraju
da su zakonodavstvo i sudska praksa razvili specifičnu doktrinu i načela sportskog prava, te
da je vrijeme da se prihvati kao nova pravna disciplina.501 Iako mnogi dovode u pitanje
legitimnost postojanja posebne grane prava kao što je sportsko pravo, kako kaže Parrish, kada
uzmemo u obzir regulatornu djelatnost europskih institucija, poglavito sudsku intervenciju u
obliku odluka ES-a, zajedno s autonomnim pravilima sportskih udruženja, jasno je da postoji
određeno područje prava koje se odnosi isključivo na sport, dakle koncept sportskog prava,
iako u povojima, postoji.502 James možda ipak daje najdetaljniju definiciju, smatrajući da je
riječ o kombinaciji pravnih akata i pravne teorije koja se nalazi u raznolikim izvorima koji
uređuju pitanje sporta, to je interakcija prava i sporta, to je pravo; pravna načela i pravni
postupci za rješavanje sporova koji nastanu u sportu, a tiče se i načina na koji sport djeluje i
na koji je organiziran, nevezano da li se oslovljava kao „sport i pravo“ ili „sportsko pravo“.503

Sportsko pravo obuhvaća različiti set pravila koja se primjenjuju na sportaše i na sport kojim
se bave.504 Iako ima pravnih stručnjaka, spomenuto je, koji negiraju postojanje istoga kao

496
Gardiner, James, O'Leary, Welch, Blackshaw, Boyes, Caiger, Sports Law, 2006., str. 91.
497
Grayson, Sport and the Law, 1999., str. xxxvii.
498
Ilešič, Družbeni in pravni vidiki športa, str. 27.-50, str. 39. u Rakočević, Bergant (Ur.), Šport in Pravo,
2008.
499
Beloff, Kerr, Demetriou, Sports Law, 1999., str. 3.
500
Anderson, Modern Sports Law, op. cit.,  str. 24.
501
Gardiner, James, O'Leary, Welch, Blackshaw, Boyes, Caiger, Sports Law, op. cit., str. 91.
502
Parrish, Sports law and policy…, op. cit., str. 201., 202.
503
James, Sports Law, 2010., str. 19.
504
Colucci, Sports Law in Italy, 2009., str. 15.

92
pravne discipline,505 jasno je da sportsko pravo, kao nova pravna disciplina ima svoje mjesto
u pravnom poretku. Činjenica jest da je važnost sporta u kontekstu pravnog istraživanja
nezanemariva. Teorije da je „sport isključivo igra, a igra da nije pravo“ zastarjele su, te se ne
može zanijekati važnost znanstvenog istraživanja sporta. 506 U hrvatskoj pravnoj literaturi
nalazimo isključivo definiciju sportskog prava u Kačera, koji sportsko pravo definira u
objektivnom i u subjektivnom smislu. Prema Kačeru, „u objektivnom smislu športsko pravo je
skup pravnih normi ili pravnih pravila kojima se uređuju športsko-pravni odnosi, dok su
športsko-pravni odnosi oni pravni odnosi u koje pravni subjekti stupaju u svezi s normama
objektivnog prava“. „U subjektivnom smislu, športsko pravo je ovlaštenje koje za pojedini
pravni subjekt proizlazi iz normi objektivnog športskog prava“.507

Zaključno, kada uzmemo razmatranja pravnih stručnjaka, teško se oteti dojmu, prema
autorovu mišljenju, da sportsko pravo ne predstavlja novu granu prava. Ono ima svoje
specifičnosti, priznato je kao takvo od strane sudskih vlasti (npr. ES, nacionalni sudovi),
priznato je od strane zakonodavaca (npr. posebni zakoni u pogledu sporta u Italiji, Španjolskoj
i dr.), sadrži specifičnosti radnopravnog karaktera o kojemu će se u ovome radu razmatrati,
specifičnosti ugovornog (obveznopravnog) prava, prava tržišnog natjecanja i dr.
II.
SPORTSKE NORME

Kada govorimo o sportskim normama, treba istaknuti da za svaku vrstu igre ili sportsku
disciplinu postoje različita pravila. Razlikuju se pravila koja imaju karakter „tehničko-
sportskih pravila“ kojima se utvrđuju tzv. „pravila igre“ (npr. trajanje sportskog susreta,
veličina sportskog igrališta, broj natjecatelja i sl.), kao i pravila kojima se utvrđuje stjecanje i
gubitak statusa registriranog sportaša u sportskom društvu; zatim kaznene norme (kojima se
utvrđuju kazne i sankcije za sportaše i sportska društva) te, konačno, postupovne norme
(kojima se uređuje postupak pred sportskim sucem, pravo na prigovor (žalbu), postupak pred
disciplinskim tijelima i dr.).508

Ovdje treba naglasiti da su sportska udruženja razvila posebna pravila poznata kao lex
sportiva, koja karakteriziraju sport u kojima subjekti poput sportskih organizacija oblikuju

505
Grayson, Sport and Law, 1994., str. xxxvii.
506
Ilešič, Družbeni in pravni vidiki športa, op. cit., str. 37.
507
Kačer, Uvod i osobe u športu, str. 3.-36.; u Crnić, Ivica et al., Uvod u športsko pravo, 2009., str. 3.
508
Ianniello, Cenni Sull' Ordinamento Sportivo, op. cit, str. 7.

93
pravna pravila, koja se temelje na određenim moralnim vrijednostima, oblikovanim u
posebnom sustavu kao što je sport, a moguće je povući paralelu s lex mercatoria koja postoji
u trgovačkom pravu.509 Sport ima svoje specifičosti, te je još od antičkoga doba uživao
posebnost. Naime, kako je utvrđeno i u Justinijanovim Digestama, kada bi prilikom borbe
hrvanjem i boksom netko bio ubijen, nije se primjenjivala lex Aquila, jer šteta koja je nastala,
smatralo se, nastala je tijekom slavne i vrijedne borbe, a ne kako bi se drugome nanijela
šteta.510

U Italiji Talijanski olimpijski odbor (CONI) definiran je kao konfederacija nacionalnih
sportskih saveza i pripadajućih sportskih disciplina, ravna se prema načelima međunarodnog
sportskog pokreta sukladno odlukama Međunarodnog olimpijskog odbora, a Italija priznaje i
potiče autonomiju nacionalnog sportskog poretka kao artikulaciju međunarodnog sportskog
poretka na čelu s Međunarodnim olimpijskim odborom. 511  Isti je slučaj s Olimpijskim
komitetom Slovenije ili Hrvatskim olimpijskim odborom.

Kada govorimo o odnosu normi sportskog prava s normama drugih grana prava, ovisno o
kojem je dijelu sportskog prava riječ (kaznenom, građanskom (ugovornom), radnom,
prekršajnom, upravnom i dr.), sportsko pravo se prema tom osnovnom dijelu odnosi kao lex
specialis u odnosu na legi generali, što znači da se primjenjuje sve iz općih odredaba, osim
ako je u posebnoj sportskoj odredbi nešto drukčije propisano, ali imat će značaj legi generali
u pogledu definiranja pojmova i instituta (poput definicije sportaša) koje ne postoje u drugim
pravnim propisima.512

509
Ilešič, Družbeni in pravni vidiki športa, op. cit., str. 38.
510
Anderson, Modern Sports Law, op. cit., str. 9.
511
Zakonski dekret br. 242, od 23.7.1999. izmijenjen Zakonski dekret br. 15., od 8.1.2004. Gazzetta
Ufficiale, br. 21 od 27.1.2004; Zakonski dekret br. 220, od 19.8.2003. mijenjan Zakonom br. 280 od 17.10.2003.,
Gazzetta Ufficiale br. 243 od 18.10.2003. Značajno je ovdje istaknuti činjenicu da je Zakonom br. 280 ukinuta
tzv. eksluziva sportskih arbitražnih tijela (sudova) koja su do tada postojala u Italiji zahvaljujući obveznoj
odredbi u svim ugovorima i autonomnim aktima sportskih saveza i koja je glasila da svaki spor koji proizlazi iz
obavljanja sportske djelatnosti rješava se u nadležnosti arbitražnog tijela pred nacionalnim sportskim savezom ili
olimpijskim odborom (tzv. „vincolo di giustizia sportiva“). Vidi detaljnije u Sandulli, Ordinamento sportivo e
giurisdizione amministrativa, str. 117.-127., u Lombardi, Rizzello, Scoca, Spasiano (Ur.), Ordinamento sportivo
e calcio professionistico: tra diritto ed economia 2009., str. 119.
512
Kačer, Uvod i osobe u športu, op. cit., str. 4.

94

§ 3 Organizacijska struktura sporta
I.
EUROPSKI MODEL SPORTA

Kada govorimo o organizacijskoj strukturi sporta, poglavito profesionalnog, u Europi,
najlakše ga je prikazati u obliku piramidalne strukture. Na dnu piramide nalaze se stvarni
akteri: igrači, treneri, nogometni djelatnici, iznad njih su klubovi koji ih okupljaju i
predstavljaju njihove poslodavce, iznad klubova nalaze se sportski savezi (udruženja)
odgovarajućeg sporta na lokalnoj, regionalnoj i nacionalnoj razini s jednim nacionalnim
savezom koji okuplja sve ostale (npr. HNS, NZS, FIGC, FA i dr.), a  iznad nacionalnih saveza
nalaze se regionalna udruženja nacionalnih saveza odgovarajućeg sporta (npr. UEFA). Na
vrhu piramidalne strukture jest svjetsko udruženje odgovarajućeg sporta (npr. FIFA, FIBA
itd.). Ovakva struktura predstavlja i hijerarhijsku strukturu jer su niže strukture podređene
višima i dužne su se pridržavati odgovarajućih pravila. Piramidalna struktura sporta priznata
je Izvještajem iz Helsinkija, te je naglašeno da „ona daje sportskim savezima monopol jer bi
postojanje više saveza za jednu sportsku disciplinu izazvalo konflikt“. 513  Weatherill je
mišljenja da piramidalna struktura kakva postoji ne odgovara zahtjevima moderne
organizacije sporta, te da klubovi moraju imati veću moć odlučivanja, pogotovo ako se uzmu
u obzir odluke Europske komisije u pogledu tržišnog natjecanja - prodaje televizijskih prava,
kao i da je potrebno smanjiti veličinu piramide s mnogo većim utjecajem u donošenju odluka
od strane klubova, 514 a autor dodaje i od strane sportaša. Pogotovo, je navedeno već i
zaživjelo ukoliko se uzme u obzir europski socijalni dijalog u sportu, o kojemu će biti više
riječi kasnije.

Ovaj model kao svojstven Europi priznala je i Europska komisija u studenom 1999. godine
kada je dala svoje viđenje sporta u Europi, putem savjetodavnog dokumenta - izvješća znanog
kao Europski model sporta, temeljem smjernica iz Deklaracije o sportu iz Ugovora iz
Amsterdama. Navedeno je da je cilj Izvješća pružanje suradnje i pomoći sportskim
organizacijama kako bi se pravno uobličila sportska pravila sukladno europskom pravu.515 U

513
Izvještaj iz Helsinkija, op. cit., ad. 4.
514
Weatherill, Is the Pyramid Compatible with EC Law? vol. 5. (2005) br. 3.-4., International Sports Law
Journal, str. 3.-7., str. 7.
515
Parrish, Sports law and policy…, op. cit., str. 180.

95
predmetnom je dokumentu analizirana organizacijska struktura sporta, analizirani su problemi
i otvorena određena pitanja, jedno je poglavlje sadržavalo pitanje odnosa sporta i medija,
poglavito televizije; a drugo je poglavlje govorilo o odnosu sporta i socijalne politike, u
okviru čega je analizirano pitanje odnosa sporta i zapošljavanja. 516  Komisija je ovim
izvješćem priznala sportu pet važnih uloga: obrazovnu, ulogu u održavanju javnog zadravlja,
socijalnu, kulturnu i rekreativnu ulogu. Prema Komisiji od Drugog svjetskog rata, u Europi su
postojala dva sportska modela, Istočnoeuropski model s pretežito ideološkim značajem, u
kojemu je sport bio dio propagandne mašinerije, te Zapadnoeuropski s mješovitom strukturom,
državnih i ne-državnih organizacija, što kazuje da je sport rezultat privatne i javne aktivnosti,
s državnim regulatornim značajem na sjeveru i bez takvog značaja na jugu Europe.
Naglašava se da se europski model temelji i proizlazi iz djelatnosti samih klubova, već na
lokalnoj razini. Sport, prema Europskoj komisiji, zapravo vode neprofesionalci i „neplaćeni
volonteri“.517 Ono što karakterizira sportsku strukturu, odnosno sportski sustav u Europi, jest
načelo promocije u viši rang natjecanja, odnosno načelo ispadanja u niži rang.518 Klubovi se
tijekom natjecateljske godine nadmeću kako bi ostvarili što bolji rezultat, te se, primjerice, oni
klubovi koji sezonu okončaju najvišim mjestima na taj način kvalificiraju za regionalna
europska natjecanja (poput Lige prvaka ili UEFA lige u nogometu, odnosno EUROLiga,
EUROCup i EUROChallenge u košarci).519 S druge strane, oni koji zauzmu posljednja mjesta
ispadaju u niži rang natjecanja. Koliko klubova ulazi u viši rang, odnosno koliko ih ispada u
niži, propisuju nacionalni savezi svojim pravilima, a koliko klubova svake države može
nastupiti u nekom europskom natjecanju, propisuju regionalna europska sportska udruženja, s
time da broj klubova po državi u pravilu ovisi o ukupnom učinku (koeficijentu) koji ostvare
nacionalni klubovi predstavljajući svoju državu.520

516
The European Model of Sport, European Commission, Directorate-General X, dostupno na:
http://ec.europa.eu/sport/library/doc/a/doc248_en.pdf , (10.6.2011.).
517
The Eurpean Model of Sport, op. cit., str. 4.
518
Koliko je sportski sektor poseban, pogotovo u usporedbi s drugim područjima gospodarstva, najbolje
ilustrira u pogledu predmetnog sustava koji karakterizira Europski model sporta, primjer talijanskog nogometnog
kluba Juventus, koji je u sezoni 2005./06. imao 1.400 milijuna € prihoda; slijedeće sezone kada su zbog
namještanja rezultata izbačeni u niži rang imali su svega 260 milijuna € prihoda, što dovoljno govori kako je
navedeni sustav ovisan o rezultatima i uspjesima, možda i više od bilo kojeg drugog područja gospodarstva. U
sezoni 2007./08. kada su se ponovno vratili u najviši rang natjecanja ostvarili su opet prihod od 1.440 milijuna €.
Marotta, Calcio professionistico e sfruttamento economico…, op. cit., str. 42.
519
Zanimljivo je da su u košarci postojala dva europska udruženja nacionalnih saveza, jer se 2000. godine
ULEB (udruženje prvotno francuskog, talijanskog i španjolskog saveza kojem su kasnije pristupili drugi savezi)
odvojio od FIBA Europe, te je čak imao svoja pravila slična američkim NBA pravilima. Na koncu, došlo je do
ujedinjavanja ova dva udruženja, te danas imamo jedinstveno regionalno europsko udruženje za košarku u
okviru FIBA Europa.
520
UEFA primjerice boduje rezultate klubova svake države za razdoblje od posljednjih 5 sezona, pa je tako
u 2011. godini najbolji koeficijent imala Engleska, koja je imala 8 klubova u natjecanjima UEFA-e, dok je
najlošiji koeficijent imao San Marino koji je imao 3 kluba u natjecanju, Lihtenstajn je nastupio sa samo jednim

96

Autor smatra da jest možda činjenica da se sportom bavi velik broj neprofesionalaca i
volontera, ali je isto tako činjenica da upravo profesionalni sportaši zapravo privlače najviše
medijskog prostora i oko njih se dijeli najviše „financijskog kolača“. Nepobitno je da su
upravo „profesionalci“ u vidu vodećih osoba u regionalnim pa i svjetskim udruženjima,
poglavito nogometnim, najoštriji kritičari nastojanja prilagođavanja sporta zahtjevima
europskog prava, jer misle da se na taj način previše zadire u autonomiju i specifičnost sporta.
II.       SJEVERNOAMERIČKI MODEL SPORTA

U suprotnosti s Europskim modelom sporta se nalazi Sjevernoamerički model sporta, u
kojemu je prisutan oblik sportskih klubova kao gospodarskih franšiza, koji se sportom bave
radi prodaje svojih proizvoda navijačima, medijima i sponzorima, te je jasna analogija sa
zabavnom industrijom, za razliku od Europskog modela koji se temelji na socio-kulturnom i
nekomercijalnom aspektu te djelatnosti, iako s težnjom ka promjeni navedenog.521 Prema
mišljenju autora, pogotovo u pogledu sportova kao što su profesionalni nogomet, košarka i
tenis, teško je i dalje tvrditi da se sportom klubovi ne bave radi stvaranja prihoda.

Europski se sustav natjecanja razlikuje od sjevernoameričkog modela, koji ima zatvoreni
sustav. Naime, u američkim natjecanjima na saveznoj razini, dakle na području čitavog SAD-
a, s time da u nekim natjecanjima poput košarke ili hokeja nastupaju i klubovi iz Kanade,
nema ispadanja ili ulaska u viši rang jer postoje  profesionalna udruženja za svaki sport (npr.
NBA za košarku, NHL za hokej, MLB za baseball itd.).522 Prisutna je jasna razlika između

klubom iako nije imao najmanji koeficijent. Slovenija i Hrvatska su imale po 4 predstavnika. Dostupno na:
http://www.uefa.com/memberassociations/uefarankings/country/index.html, (7.8.2011.).
521
Parrish, Miettinen, The Sporting Exception…, op. cit., str. 20.
522
Bilo je i u Europi pokušaja osnivanja zatvorene nogometne lige u kojoj bi nastupili najbolji klubovi, a
čiji je prijedlog nastao iz razloga što najveći klubovi nisu bili zadovoljni raspodjelom financijskih sredstava
među klubovima od strane UEFA-e. Riječ je bila o tzv. grupi G 14, osnovanoj 2000. godine, 18 najvećih
europskih nogometnih klubova koji su željeli osnovati „Nogometnu ligu ili Super ligu“, kao zatvoreni sustav
natjecanja u kojemu bi se natjecalo 18 klubova sa zajamčenim sudjelovanje (zbog svoje marketinške vrijednosti)
za razdoblje od 3 godine. Ostali klubovi bi se trebali kvalificirati za navedeno natjecanje. U navedenu grupu su
okupljeni klubovi koji su osvajali europske naslove, no postojao je kompromis jer je primjerice pozvan engleski
Manchester United, ne zboog svojih tadašnjih rezultata, već zbog tržišnog utjecaja i broja navijača, francuski
PSG jer je iz glavnog grada Francuske itd. Odluke su se donosile specifičnim načinom, tako da je osvajač Lige
prvaka imao dva glasa, a onaj tadašnjih kupova UEFA i Kupa kupova po jedan glas. Chelsea FC nije uključen jer
tada nije još dokazao svoj natjecateljski potencijal. Tu skupinu su činili: Italija (Inter, Milan i Juventus),
Engleska (Liverpool, Manchester United i Arsenal), Francuska (Marseille, PSG i Lyon), Njemačka (Bayern
Munchen,  Borussia Dortmund i Bayer Leverkusen), Nizozemski (Ajax, PSV), Španjolska (Real Madrid,
Barcelona i Valencia) te portugalski Porto. Zanimljiva je činjenica da je grupa G 14 imala sjedište u Briselu, tako
da je „bila bliža“ institucijama i službama EU, za razliku od UEFA-e koja je  u tom razdoblju odbijala svaki vid

97
amaterskog sporta koji se prakticira u okviru sveučilišnih natjecanja pod okriljem NCAA52 te
profesionalni sport za ekonomski najisplatljivije sportove.523 Sjevernoamarički model sporta
posjeduje šest glavnih značajki. Za razliku od Europskog modela u kojem se na dnu piramide
nalaze amaterski i profesionalni klubovi, američki model karakterizira jasno razlikovanje
između amaterskog i profesionalnog sporta;524 zatim temeljna uloga škola i sveučilišta u
organiziranju sporta i njegovu spajanju s obrazovanjem; zatvoreni horizontalni sustav
natjecanja s tridesetak klubova bez pravila o ulasku u viši rang, odnosno ispadanja u niži
rang;525 komercijalizacija sportova putem tzv. „franšiza“, pogotovo najvećih sportova poput
košarke, baseballa ili američkog nogometa; postojanje ograničenja u pogledu klubova i
sportaša (uvođenje tzv. ograničenja plaća (engl. salary cap) koji određuje najviši iznos koji
klubovi mogu potrošiti na plaće igrača, podijela dobiti od komercijalnih prava, razna druga
ugovorna ograničenja, draft-sustav koji omogućuje slabijim klubovima da dovedu kvalitetnije
igrače jer prve izbore najboljih igrača imaju klubovi poredani u ljestvici prema rezultatima iz
prethodne sezone, od najlošijih klubova ka najboljem klubu); te konačno sustav kolektivnog
pregovaranja.526

Europski model sporta izvire iz tradicionalne kulture amaterskog sporta, dok sjevernoamerički
model izvire iz profesionalnog sporta s značajnim ekonomskim učinkom za razliku od
europskog. No, navedeno se mijenja te je u europskom modelu sve više prisutan ekonomski
utjecaj.527 Europski model temeljen na piramidalnoj strukturi, prema mišljenju Sczyszczak
nije sukladan pravu tržišnog natjecanja EU, te se Europski model sporta zapravo razvija
suprotno europskim integracijskim načelima. 528  UEFA, primjerice, novim pravilima o

suradnje po pitanju usklađivanja svojih pravila s pravom EU. Godine 2006. nacionalni savezi, pod utjecajem
UEFA-e odbili su svaki legitimitet grupi G 14. Nakon što je UEFA izmjenila i značajnije povećala nagrade
klubovima od televizijskih i marketinških prava, od tog se plana odustalo. Vidi Parrish, Sports law and policy…,
op. cit., str. 133.; Grant, The Representation in Football in the European Union: UEFA v. G 14, str. 401.-415., str.
405.-407., u EU, Sport, Law and Policy…, op. cit.
523
Szyszczak, Is sport special? str. 3.-32., u The Regulation of Sport in the European Union, Bogusz,
Cygan, Szyszczak (Ur.), 2007., str. 7.
524
Profesionalni sport u Sjevernoj Americi vođen je temeljem pravila samih ligaških natjecanja i postupka
kolektivnog pregovaranja, dok amaterski sport uređuju različita tijela, od lokalnih jedinica (lokalne lige),
udruženja školskog sporta, udruženja sveučilišnog sporta (NCAA) i druga neprofitna udruženja.
525
Ipak, ovdje razlikujemo „hermetički“ sustav u koji novi klub može jako teško pristupiti, te
„zatvoreni“ sustavi u kojemu svoje mjesto, ukoliko se tako sporazume svi drugi klubovi, mogu kupiti novi
klubovi putem „tzv. franšize“. Profesionalne lige su zapravo joint venture udruženja klubova. Zanimljivost je
također, za razliku od Europskog modela, da američki klubovi nemaju obvezu puštanja svojih sportaša na
natjecanja nacionalnih reprezentacija, rijetkost su nastupi najboljih američkih košarkaša za reprezentaciju SAD-a
na Olimpijskim igrama, tzv. „Dream Team“.
526
Nafziger, European and North American models of sports organisation, str. 43, u Gardiner, Parrish,
Siekmann (Ur.), EU, Sport, Law and Policy,… op. cit.
527
Parrish, Sports law and policy…, op. cit., str. 181.
528
Szyszczak, Competition and sport, European Law Review, vol. 32. (2007.), str. 95.-110., str. 107.

98
licenciranju i financijskoj stabilnosti klubova, nastoji do 2012. i 2013. uspostaviti sustav u
kojemu klubovi neće više trošiti no što privređuju, što je danas čest slučaj pogotovo ulaskom
bogatih vlasnika u najveće svjetske klubove, ponajviše u nogometu.529

III.      NAČELO AUTONOMIJE REGULIRANJA PRAVILIMA SPORTSKIH
UDRUŽENJA

Nacionalni i međunarodni je sport organiziran putem vladajućih tijela koja u većini slučajeva
čine udruženja članova koja nisu pravno ustrojena ili društva privatnoga prava, s time da je
uplitanje države u njihovo reguliranje do pred malo bilo ili jako ograničeno ili ga uopće nije
bilo. U posljednje vrijeme sve je jača tendencija naglašavanja sporta „kao općeg interesa“ s
nužnošću utjecaja javnog prava, iako je mogućnost sudske kontrole još uvijek vrlo mala.530
Kako je istaknuo Nezavisni odvjetnik Lenz u predmetu Bosman: „sportska udruženja imaju
pravo i dužnost propisivati pravila za praksu i organizaciju sporta, a navedena aktivnost
potpada pod autonomiju udruženja koja je zaštićena kao temeljno pravo“.531 Navedenu je
autonomiju priznao i ES u svojim odlukama, ali, kako ćemo vidjeti dalje u tekstu ovoga rada,
tako donesena sportska pravila ne smiju biti u suprotnosti s europskim pravom.

Danas postoji konkurencija između državnih pravnih pravila i autonomnih sportskih pravila.
U pogledu pravnih pravila koja uređuju sport možemo reći da postoje: opća državna i
naddržavna pravna pravila, posebna državna i naddržavna pravila koje se odnose isključivo na
sport te autonomna pravila sportskih organizacija (lex sportiva). 532  Sličnost između lex
sportive i lex mercatorie iz područja trgovačkog prava vrlo je velika. Obje poštuju određenu
razinu autonomije, obje priznaju određenu razinu kulturnih specifičnosti, obje su dio
pluralističke i kompleksne normativne pravne strukture te obje priznaju potrebu za
međunarodnom pravnom regulacijom. O paraleli možemo govoriti pogotovo ako se uzme u

529
O
tomu
više
na
služebnim
stranicama
UEFA-e:
http://www.uefa.com/uefa/footballfirst/
protectingthegame/financialfairplay/news/newsid=1590370.html,(5.8.2011.).
530
Grčka vlada je, kao u jednoj od intervencionističkih država, 2006. godine morala donijeti poseban
zakon o sportu kako bi se ukinula suspenzija grčkog nogometnog saveza od strane FIFA-e jer je grčko sportsko
zakonodavstvo bilo protivno načelima „FIFA Statuta“ o neovisnosti udruženja članica FIFA-e. Parrish,
Miettinen, The Sporting Exception…, op. cit., str. 11.
531
Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Lenza u predmetu Bosman, op. cit., t. 216.
532
Ilešič, Družbeni in pravni vidiki športa, op. cit., str. 39.

99
obzir da Međunarodni arbitražni sud za sport – CAS razvija specifičnu doktrinu
međunarodnog sportskog prava.533

U kontekstu europskog prava nedostatak javnog karaktera sporta nije toliko važan jer je ES
još u predmetu Walrave i Koch istaknuo da „zabrana diskriminacije na temelju državljanstva
se ne primjenjuje samo na djelovanje javnih vlasti već se proširuje i na pravila bilo koje
druge prirode čiji je cilj da se na kolektivni način regulira plaćeno zaposlenje i pružanje
usluga“.534 Uplitanje europskog prava u ovlasti sportskih udruženja, nije bilo prihvaćeno s
oduševljenjem od tih istih udruženja. Bio je prisutan i izniman otpor, pogotovo od strane
UEFA-e, čak i nakon donošenja odluke Bosman. Sada pojedinac ne ovisi o samovolji
sportskih saveza, već zahvaljujući pravima i slobodama zajamčenim europskim pravom, može
pobijati odluke sportskih udruženja pred nacionalnim sudom, a predmet može doći i pred ES
ili putem odgovarajućih postupaka pred Europskom komisijom.535 Pravna teorija je, pak,
stava da bi „nacionalni sudovi trebali što je manje moguće utjecati na pitanja sporta, jer se
na taj način dovodi u pitanje međunarodni mehanizam sportskog pokreta“.536

Treba istaknuti da se FIFA kao sportsko udruženje ne postavlja iznad nacionalog
zakonodavstva, te kako kaže Van den Bogaert, u odredbama koje uređuju vremensko trajanje
radnog odnosa nogometaša izričito se poziva da nacionalnim zakonodavstvom može biti
određeno drugačije, te na taj način čini jasnim da su odredbe „FIFA Pravila“ subordinirane
nacionalnom pravu. 537  S druge strane u kontekstu EU nacionalno pravo treba pak biti
usklađeno s pravom EU. U pogledu reguliranja sporta u državama, razlikuju se dva sustava.
Intervencionistički sustav,538 u kojemu je zakonodavac donio jedan ili više zakona koji se
odnose na sport i u kojima sportska udruženja uživaju pravo autonomije, ali se temelji na
navedenim zakonima; i drugi sustav ne-intervencionistički,539 koji karakterizira visoka razina

533
Gardiner, James, O'Leary, Welch, Blackshaw, Boyes, Caiger, Sports Law, op. cit., str. 93.
534
Odluka Walrave i Koch, op. cit., t. 17.
535
Parrish, Miettinen, The Sporting Exception…, op. cit., str. 12.
536
Beloff, Kerr, Demetriou, Sports Law, op. cit., str. 257.
537
Stefaan, Van den Bogaert: Practical Regulation ….,  op. cit., str. 274.
538
U kontekstu intervencionističkih država, valja istaknuti primjere nogometnih liga koje su članovi EPFL-
a (Europskog udruženja profesionalnih liga), to su: Francuska (Ligue du Football Professionnel), Grčka
(Hellenic Football),  Španjolska (Liga de Fútbol Profesional), Portugal (Liga Portuguesa de Futebol Profissional)
i Italija (Lega Calcio Proffesionisti). S aspekta radnog prava istaknuto je važno jer sve navedene države imaju
zaključene kolektivne ugovore sa sindikatima koji predstavljaju nogometaše kao radnike. U Španjolskoj i
Portugalu lige izvode svoju nadležnost iz akata zakonodavnog tijela, dok u Italiji iz akata nacionalnog saveza.
539
Od nogometnih liga koji su članovi EPFL-a, to su: Nizozemska (Eredivisie NV), Finska (Veikkausliga),
Škotska i  Engleska (FA Premier League), koje ne predstavljaju socijalnog partnera jer iste lige nemaju
zaključene kolektivne ugovore, u svojim ciljevima nemaju predstavljanje klubova kao poslodavaca. Nadalje

100
samoregulacije od strane nacionalnih sportskih saveza.540 Slovenija ima koncept „nadzirane
autonomije sporta“, jer kao Hrvatska, ima poseban Zakon o športu541 kojim uređuje pitanje
javnog interesa u sportu, uređuje financiranje sporta iz javnih sredstava, status javnih
sportskih objekata, položaj stručnih djelatnika i sportaša, te uvjete za organiziranje sportskih
priredaba.542

Sportska udruženja, prije svega ovdje mislimo na nacionalne saveze, svoje pravo reguliranja
izvode iz odredaba međunarodnih sportskih saveza, ali i iz nacionalnog prava. Tako je,
primjerice u Italiji, Zakonom priznato pravo autonomije nacionalnog sportskog poretka.543

Kao što je već rečeno, sportom se može baviti rekreativno, na amaterskoj bazi, ili
profesionalno. Kada je riječ o rekreativnom bavljenju sportom, osim u rijetkim slučajevima u
kojima je potrebno učlanjenje u određene sportske klubove, ne zahtijeva se neki formalni
način povezanosti s klubom. U slučaju profesionalnog sporta, ali često i amaterskog ukoliko
je za njega tako određeno, nužna je formalna povezanost s klubom u obliku učlanjenja, što je
preduvjet sudjelovanja u sportskim aktivnostima pod organizacijom međunarodnih sportskih
organizacija, odnosno nacionalnih sportskih saveza; ono slijedi nakon sklapanja ugovora
između sportaša i kluba i njegova deponiranja u odgovarajućem savezu. Učlanjenjem u klub
osoba stječe status subjekta sportskog prava i postaje objektom složenog sustava pravila

imamo Austrijsku ligu (Österreichischen Fussball Bundesliga) i Njemačku ligu (German Bundesliga) kod kojih
Austrija ima kolektivni ugovor; zatim Švedska (Foreningen Svensk Elitfotboll – udruženje najviših liga), Danska
(Divisionsforeningen – predstavlja 48 klubova iz 3 lige), te Belgija (Ligue Professionnelle de Football) s nekom
vrstom polu ne-intervencionističkog sustava jer nema posebne zakone o sportu, ali ima ugovore koji reguliraju s
jedne strane ugovore profesionalnih sportaša, a s druge strane ugovore amatera. Martins, A European Legal
Football Match Heading for Extra Time, vol. 4. (2004.) br. 3.-4., International Sports Law Journal, str. 17.-30., str. 23.-
24.
540
Ibid, str. 22.-26.
541
Zakon o športu, (Uradni list, št. 22/98).
542
Ilešič, Družbeni in pravni vidiki športa, op. cit., str. 38. i 39.
543
Zakon br. 220, od 19.8.2003., izmijenjen Zakonom br. 280, od 17.10.2003.:
Čl. 1(1).: „Republika priznaje i potiče autonomiju nacionalnog sportskog poretka, kao artikuliranje
međunarodnog sportskog poretka na čelu s Međunarodnim olimpijskim odborom.“
Čl. 1(2).: „Odnos između sportskog poretka i pravnog poretka Republike reguliran je načelom autonomije, osim
u slučaju značaja za pravosudni pravni poredak Republike za slučajeve koji se vode pred pravosudnim tijelima i
koji su povezani sa sportskim poretkom.“
Čl. 2(1).: „U pogledu primjene načela iz čl. 1., sportskom poretku pripadaju ovlasti u pogledu: a) nadzora i
primjene pravila o natjecanjima, organizaciji, te statutarna pravila nacionalnog sportskog poretka i njegovih
artikulacija, a sve kao bi se pravilno provodile sportske aktivnosti; b) ponašanja koja potpadaju pod disciplinske
postupke, te donošenje i primjena odgovarajućih sportskih disciplinskih sankcija“. Vidi Pellacani, Il lavoro
sportivo, op. cit., str. 1405.

101
određenih od strane međunarodnih sportskih saveza, nacionalnih olimpijskih i odgovarajućih
nacionalnih sportskih saveza.544
IV.      ARBITRAŽA U SPORTU

Iako nije predmet ovoga rada, kako bi se sveobuhvatnije razložili radni odnosi sportaša, važno
je istaknuti i arbitražu kao sredstvo rješavanja sporova između igrača (radnika) i klubova
(poslodavaca). Arbitražu provode u pravilu, a u sportu pretežno, arbitražni sudovi, kao
nedržavni sudovi koji svoje ovlasti crpe iz sporazuma stranaka.545 Prednost je arbitražnog
postupka da nema, u pravilu, unaprijed čvrsto zadan način postupanja i strogo propisanu
formu postupka, kao što to ima državni sud, a sve navedeno omogućuje brže, jednostavnije i
efikasnije postupanje, veću stručnost, specijaliziranost arbitara, te manje troškove.546 Kako
kaže Colucci, nužno je da pravna tijela unutar sportskih saveza slijede određeni postupak koji
štiti određena temeljna načela poput: pravo stranke da bude saslušana, pravo na pošteno
suđenje, načelo ne bis in idem, načelo zabrane retroaktivnih pravila i kazni, načelo
proporcionalnosti u odmjeravanju kazne, načelo suca kao „neovisne treće osobe“, načelo
pisanog obrazloženja odluke, jer jedino na taj način se navedena arbitražna odluka ili odluka
nadležnog tijela sportskog udruženja može izjednačiti u kontekstu postupovnih jamstava s
onim redovnog suda.547

Odluke CAS-a su konačne i pravno obvezujuće za stranke. Važna je mogućnost provedbe
ovrhe temeljem Konvencije Ujedinjenih naroda o priznanju i ovrsi stranih arbitažnih
parvorijeka548 u državi u kojoj se traži ovrha navedenog pravorijeka. Iako pravorijek ne
predstavlja presedan u svijetlu common law sustava, pravorijeci predstavljaju vodilju za
buduće predmete pred CAS-om i postupno stvaraju lex sportivu.549

544
Pellacani, Il lavoro sportivo, op. cit., str. 1406.
545
Sajko, Međunarodno privatno pravo, 2005., str. 290.
546
Vuković, Kunštek, Međunarodno građansko postupovno pravo, 2005., str. 111.
547
Colucci, Sports Law in Italy, op. cit., str. 51.
548
UNCITRAL Convention on the recognition and enforcement of foreign arbitral awards, 1958, dostupno
na: http://www.uncitral.org/uncitral/uncitral_texts/arbitration/NYConvention.html (12.12.2011.).
549
Nafziger, The Priniple of Fairness in the Lex Sportiva of CAS Awards and Beyond, International Sports
Law Journal, vol. 10. (2010.) br. 3.-4., str. 3.-9., str. 3.

102
1. Međunarodni Arbitražni sud za sport (CAS, TAR)

Međunarodni arbitražni sud za sport (engl. Court of Arbitration for Sport, dalje: CAS) 550
posebno je arbitražno sudbeno tijelo nadležno za rješavanje sporova u svijetu sporta
primjenom arbitraže. Nadležnost CAS-a priznaju svi olimpijski odbori, kao i mnogobrojni
sportski savezi551 (uključujući FIFA-u, FIBA-u i dr.). Važno je istaknuti da se odluke CAS-a
mogu provesti pred redovnim sudom, odnosno imaju snagu pravomoćne sudske odluke, zbog
toga što je CAS priznat kao neovisan arbitražni sud. 552  U pogledu pitanja primjene
mjerodavnog prava na sporove koje proizlaze iz nogometa, čl. 62(2). „FIFA
Statuta“ propisuje da se prvo primjenjuju pravila FIFA-e, a podredno švicarsko pravo, kao
pravo mjerodavno prema sjedištu FIFA-e, ali i UEFA-e.

Važno je napomenuti da je CAS obvezan odlukama ES-a, no zbog mnogobrojnih predmeta
koji se pojavljuju pred CAS-om nužan bi, prema Jamesu, bio mehanizam savjetovanja, a po
mogućnosti i suradnje među te dvije sudske instance, pogotovo što CAS u svojim odlukama
veliku pažnju posvećuje „specifičnosti sporta“.553 U nastavku se u kontekstu postavljenih
hipoteza ovoga rada daje pregled najvažnijih odluka, uz napomenu da CAS ne slijedi načelo
stare decisis.

550
Court of Arbitration for Sport/Tribunal Arbitral du Sport, 1983. godine Međunarodni olimpijski odbor
(IOC) je ratificirao statute CAS-a, a koji je potom 30.6.1984. stupio na snagu. Godine 1994. u Parizu je održana
konferencija na kojoj su sudjelovala sva najviša sportska tijela: Predsjednik IOC-a, predstavnici udruženja
saveza ljetnih i zimskih olimpijskih sportova i udruženja nacionalnih olimpijskih odbora, na kojoj je po prvi puta
usvojen Kodeks arbitraže u području sporta i ustanovljen CIAS (fra. Conseil International de l'Arbitrage en
materie de Sport). Nakon navedene konferencije mnogi nacionalni olimpijski odbori su u svoje statute unijeli
klauzule o provođenju arbitraže pred CAS-om. Pa tako u Statutu HOO-a u čl. 72. stoji da se protiv odluka Vijeća
športske arbitraže pri HOO-u u pogledu odluke prigodom ili u svezi olimpijskih igara, žalba podnosi CAS-u. U
donošenju odluka u redovnom postupku (ugovori o sponzorstvu, ugovori o radu, ugovori o korištenju lika,
ugovori o tehničkoj podršci sportaša u vidu opreme, građanskopravna odgovornost organizatora natjecanja i
pitanje sportskog državljanstva sportaša) suci primjenjuju pravo koje su stranke odredile, podredno švicarsko
pravo. U žalbenom postupku stranke mogu same odrediti mjerodavno pravo, ali sukladno čl. R 58, supsidijarno
se primjenjuje pravo države u kojoj je sjedište sportskog saveza koji donosi odluku koja se pobija, uzimajući u
obzir pravila sportskog saveza. Sve to prema Tognonu dovelo je do razvoja transnacionalnog sportskog prava
poznatog kao lex sportiva ili lex ludica. Općenito o djelovanju CAS-a vidi u Tognon, La giustizia sportiva nella
sua dimensione internazionale: Il Tribunal Arbitral du Sport di Losanna, str. 29.-39., u Ordinamento sportivo e
calcio professionistico: tra diritto ed economia, op. cit., .; Vidi i Wild, CAS and Football: Landmark Cases, 2011.
551
Tako primjerice i Hrvatski nogometni savez (HNS) u svojem Statutu, čl. 11(2). određuje da: „Savez,
njegova tijela i službene osobe, članovi saveza, lige, klubovi, igrači, treneri, nogometni suci, službene osobe,
licencirani posrednici za organizaciju utakmica, licencirani posrednici za transfere igrača i drugi pripadnici
nogometnog športa obvezuju se: … priznati nadležnost Arbitražnog suda za Sport (CAS) u Laussani (Švicarska),
kao što je utvrđeno relevantnim odredbama Statuta FIFA-e i UEFA-e“. Statut HNS-.a, dostupan na:
http://www.hns-cff.hr/upl/products/Statut.pdf, (10.10.2011.).
552
Puljko, Arbitražno rješavanje sporova u nogometu, Pravni vjesnik, vol. 7. (2010.) br. 2., str. 57.-67., str.
60.
553
James, Sports Law, 2010., str. 16. i 17.

103
a) ODLUKA CAS-A: WEBSTER UČINAK

Vrlo slično odluci Bosman u svijetu nogometa, dogodilo se i u siječnju 2008. godine, iako ne
pred ES-om već pred CAS-om, kada je donesena odluka Webster.554 Navedena je odluka vrlo
značajna za temu ovoga rada jer i ona se tiče radnopravnog statusa sportaša, odnosno u
konkretnom slučaju nogometaša.

CAS je navedenom odlukom po prvi put odlučio da igrač može otkazati svoj ugovor555 nakon
proteka tzv. „zaštićenog razdoblja“556 te da se u tom slučaju mora isplatiti naknada u iznosu
preostale vrijednosti njegova ugovora. U svojoj odluci CAS je odlučio da se škotski
nogometaš Andy Webster može pozvati na čl. 17. „FIFA Pravila“ o transferima igrača, koji je
propisivao mogućnost igraču da nakon proteka zaštićenog razdoblja i uz obavijest klubu da o
svojoj volji želi napustiti klub, igrač može napustiti klub nakon proteka tzv. otkaznog roka
(koji iznosi dva tjedna nakon posljednje natjecateljske utakmice u sezoni),557 a naknada za
razvoj koju snose igrač i novi klub mora se potom utvrditi.558 CAS se u navedenom predmetu
pojavio kao posljednja instanca nakon što su propali pregovor dvaju klubova (škotskog
Heartsa i engleskog Wigana), i nakon što su stranke bile nezadovoljne odlukom FIFA
Komore za rješavanje sporova (Dispute Resolution Chamber, dalje: DRC).559 CAS je istaknuo

554
Odluka CAS 2007/A/1298 Wigan Athletic FC v Heart of Midlothian; CAS 2007/A/1299 Heart of
Midlothian v Webster & Wigan Athletic FC; CAS 2007/A/1300 Webster v Heart of Midlothian. Dostupno na:
http://www.colucci.eu/LUISS/3.3_Webster.pdf, (10.8.2011.).
555
Iako se u pravnoj literaturi često koristi sintagma „jednostrano raskinuti ugovor“, kako je u konkretnom
slučaju riječ o ugovoru o radu, nužno je koristiti radnopravnu terminologiju, pa će slijedom toga autor u nastavku
koristiti „otkaz ugovora“.
556
Sukladno „FIFA Pravilima“ o statusu i transferima igrača zaštićeno razdoblje (engl. protected period) je
razdoblje koje traje pune tri godine ili pune tri sezone, ovisno što prije nastupi s obzirom stupanje na snagu
ugovora, ukoliko je takav ugovor zaključen prije 28. rođendana profesionalnog igrača, odnosno pune dvije
godine ili pune dvije sezone, ukoliko je takav ugovor zaključen nakon 28. rođendana profesionalnog igrača,
Uvodni dio, t. 7., str. 5. FIFA Pravila o statusu i transferu igrača, 2010. (dalje „FIFA Pravila“ 2010), dostupno na:
http://www.fifa.com/mm/document/affederation/administration/01/27/64/30/regulationsstatusandtransfer
2010_e.pdf (10.3.2011.).
557
„FIFA Pravila“ 2005. godine su dodatno pojasnila navedeni rok, istaknuvši da navedeno uključuje i
„posljednju utakmicu u nacionalnom kupu“. Naime, prethodno u ovoj odluci DRC je smatrao da kup utakmica
ne ulazi u natjecateljsku sezonu, te da je Webster prekoračio rok od 15 dana.
558
Još jedan uvjet pored dva prethodno navedena jest da u narednih 12 mjeseci igrač ne smije ostvariti
transfer u klub iz istog natjecanja iz kojeg je putem ovoga pravila otišao.
559
Pozadina predmeta jest ta da Webster nije želio produljiti svoj ugovor o radu sa škotskim prvoligašem
Heartsom, na što ga je klub isključio iz prve momčadi iako je bio ponajbolji igrač i reprezentativac. Nakon što je
mogao zbog kršenja ugovora o radu od strane svojega kluba tužiti klub pred redovnim sudom, koji bi postupak
dugo trajao i uslijed kojega bi mogao propustiti čitavu narednu sezonu, odlučio se pozvati na navedeno FIFA
pravilo (otkaz ugovora, ali ne opravdanim razlogom, već bez opravdanog razloga, temeljem čl. 17. „FIFA
Pravila“). Nakon potpisa ugovora engleski se nogometni savez obratio škotskom da se igraču izda Međunarodni
transfer certifikat (ITC), što škotski savez nije želio učiniti. Engleski se savez potom obratio FIFA-i da se igraču
izda privremeni certifikat, što je učinjeno. Hearts je prvotno tražio 4 milijuna GBP, te je odbio i ponudu od 1,5
milijuna GBP od strane Southamptona. Hearts se obratio DRC-u koji je utvrdio naknadu od 625.000 GBP (što

104
da DRC nije donio svoju odluku sukladno „FIFA Statutu“ i čl. 17. „FIFA Pravila“, kao i da
navedena odluka u pogledu naknade ne sadrži jasne pokazatelje koja je težina dana kojem od
kriterija pri utvrđivanju navedene naknade za transfer u iznosu od 625,000 GBP. Zanimljivo
je da je CAS utvrdio da klub nema ekonomskog, pravnog niti moralnog opravdanja kojim bi
imao pravo tražiti tržišnu vrijednost igrača kao gubitak svoje izmakle dobiti (Hearts su tražili
4 milijuna GBP-a), jer na taj način klub bi ostvarivao samo dobit u pogledu porasta
vrijednosti igrača, a ne bi bio odgovoran za gubitak vrijednosti igrača,560 što bi nas vratilo u
razdoblje prije donošenja odluke Bosman pred ES.561

Zaključno CAS je kao vrijednost naknade uzeo vrijednost Websterovog ugovora (posljednja
godina ugovora)562 i presudio da Webster i Wigan563 moraju solidarno platiti iznos od 150.000
GBP Heartsu, te je zaključio da klub kao naknadu ne može tražiti tržišnu vrijednost igrača.
Skreće se pozornost da u donošenju svoje odluke CAS nije utvrđivao vrijednost naknade za
razvoj jer ista nije određena čl. 17. „FIFA Pravila“, pa navedena naknada za kršenje ugovora,
koju je CAS utvdio, nema nikakve veze s onim što je Hearts uložio u razvoj igrača.564
Prilikom utvrđivanja naknade za transfer, CAS je, prema mišljenju Wegera, trebao uzeti u
obzir i činjenicu da klub Webstera, nakon što nije želio potpisati novi ugovor, nije više
uvrštavao u službene utakmice, već je igrač isključivo sjedio na klupi ili na tribinama. Time se
nastojalo pritiscima prisiliti igrača da potpiše novi ugovor. Takvo ponašanje klubova, valjalo
bi sankcionirati, što u konkretnom slučaju CAS nije učinio.565

odgovara ostatku vrijednosti ugovora igrača, ali uvećano za sve naknade i bonuse koji mu pripadaju, te naknade
za transfer isplaćen prethodnom klubu, godine koje je igrač proveo u klubu kao i doprinos kluba njegovu
igračkom razvoju). Igrač je također kažnjen dvotjednom suspenzijom jer nije pravodobno, prema mišljenju FIFA
tijela obavijestio svoj klub o tomu da će otkazati ugovor. Sve strane u sporu, uključujuči i igrača su se obratile
CAS-u nezadovoljne odlukom DRC-a.
560
De Weger, The Webster Case: Justified Panic as there was after Bosman, str. 191.- 199., str. 194., u
Gardiner,  Parrish, Siekmann (Ur.), EU, Sport, Law and Policy…, op. cit.
561
Soek, The Prize for Freedom of Movement: The Webster Case, str. 201.-213., str. 207., u Gardiner,
Parrish, Siekmann (Ur.), EU, Sport, Law and Policy…, op. cit.
562
Jednako kako igrač ima pravo na isplatu ostalih plaća do isteka ugovora u slučaju otkaza (jednostranog
raskida) od strane kluba, isto tako klub ima pravo na isplatu vrijednosti do isteka ugovora u slučaju igračeva
otkaza (jednostranog raskida), Odluka Webster, op. cit., t. 150. i 151.
563
Sukladno čl. 17(2). „FIFA Pravila“ 2010, op. cit., „ukoliko je profesionalni igrač dužan platiti naknadu
za otkaz ugovora, profesionalni igrač i njegov novi klub solidarno su odgovorni za isplatu navedene naknade“.
Novi klub je dužan platiti navedenu naknadu solidarno s igračem bez obzira da li je utjecao ili nije na otkaz
ugovora igrača sa svojim klubom (načelo kauzaliteta ili objektivne odgovornosti), Komentar „FIFA Pravila“, str.
47, dostupno na: http://www.fifa.com/mm/document/affederation/administration/51/56/07/transfer_commentary
_06_ en_1843.pdf, (11.3.2011.).
564
Soek, The Prize for Freedom of Movement: The Webster Case, op. cit., str. 205.
565
De Weger, The Webster Case…, op. cit., str. 196.

105
Je li navedena odluka u skladu s pravom, veoma je upitno. Naime, kako tvrdi de Weger,
upitno je zašto CAS nije u obzir uzeo odredbe odgovarajućeg nacionalog (radnopravnog)
zakonodavstva, na što se poziva čl. 17. „FIFA Pravila“, te da iako praksa kako DRC-a tako i
CAS-a sklonija ne primjenjivati odredbe nacionalnog prava, navedeno nije najbolje rješenje.
CAS je razmatrao odredbe „FIFA Pravila“, švicarskog prava kao prava nadležnog za FIFA-u i
škotskog prava jer ono ima najužu vezu s predmetom spora, pošto je igrač bio zaposlenik
škotskog kluba, gdje je obavljao svoju djelatnost i gdje je imao prebivalište. CAS je odlučio
temeljem svoje diskrecijske odluke ne primijeniti odredbe škotskog prava u odmjeravanju
visine naknade, zbog toga što su ugovori o radu nogometaša atipična vrsta ugovora, tj.
zahtijevaju da se uzme u obzir posebnost radnog prava u nogometu i organizacija sporta, a što
svakako čl. 17. „FIFA Pravila“ čini. U isto vrijeme, ugovori nogometaša više su povezani s
ugovorima radnog prava (i kao takvi su karakterizirani odredbama nacionalnog prava), za
razliku od nekog ugovora trgovačkog prava na koji se primjenjuju načela naknade štete. 566
b) ODLUKA CAS-A: MEXÈS

Ovdje treba navesti da je 2005. godine u predmetu Mexes567 CAS također odlučivao o otkazu
ugovora o radu učinjenog od strane igrača, no razlika u odnosu na predmet Webster je bila da
je do otkaza ugovora (raskida) došlo unutar „zaštićenog razdoblja“, pa je naknada bila mnogo

566
Naime, Škotsko pravo u pogledu kršenja ugovora poznaje institut institutio in integrum, koji znači
povrat u prijašnje stanje za oštećenu stranu (škotski klub) kao da otkaza ugovora nije niti bilo. No, CAS je svoju
odluku temeljio na obrazloženju da su navedene odredbe ugovornog prava općeg značaja, a nisu specifične za
povredu ugovora o radu ili još specifičnije ugovora koji se odnosi na sport ili nogomet, dok s druge strane čl. 17.
„FIFA Pravila“ je donesen upravo radi rješavanja sporova u pogledu naknade za slučaj otkaza (jednostranog
raskida) ugovora. Vidi Odluka Webster, op. cit., t. 125.-130.

CAS smatra da je u interesu nogometa da rješenje za utvrđivanje naknade bude temeljeno na
ujednačenim kriterijima, a ne na odredbama nacionalnog prava koje se razlikuje od države do države. Vidi
odluka CAS 2005/983 & 984 Club Atletico Penarol v Carlos Heber Bueno Suarez and Christian Gabriel
Rodriguez Barotti & PSG, t. 64.

S tim u svezi, primjerice u predmetu CAS 2005/A/835& 942, PSV N.V. v FIFA & Federaçao Portugesa
de Futebol and PSV N.V. v Leandro do Bomfin & FIFA, u kojemu je CAS istaknuo da „PSV nije dokazao da
nizozemsko ili bilo koje drugo pravo primjenjivo na ugovor igrača iz 2001. godine ili u pogledu merituma
predmeta koji je upućen FIFA-i i primjedbe odlukama donesenim od strane njezinih tijela, bi onemogućavalo
igrača Leandra da napravi prijelaz iz kluba PSV u neki drugi klub“, što zapravo znači da kada bi se PSV mogao
pozivati na kogentne odredbe nacionalnog prava koje se moraju primijeniti u konkretnom slučaju i kojima bi se
onemogućavao prijelaz igrača, navedene odredbe bi se primijenile u predmetu. Vidi De Weger, Frans: The
Webster Case…, op. cit., str. 196.
567
Odluka CAS 2005/A/916, AS Roma v FIFA. Godine 2004. nekoliko europskih klubova je bilo
zainteresirano za tada 22 godišnjeg francuskog reprezentativca Auxerrea Philippea Mexèsa. Njegov se klub
dogovorio s FC Liverpoolom zbog izdašnije ponude, dok je Mexès želio ići u AS Romu, jer je smatrao da će mu
više koristiti u razvoju profesionalne karijere. Mexès je odlučio otkazati (jednostrano raskinuti) ugovor s
Auxerrom i potpisao je ugovor s AS Romom. DRC je priznao prestanak ugovora o radu igrača, te je pozvao
francuski nogometni savez da izda međunarodni transfer certifikat, a istoga je dana DRC suspendirao AS Romu i
igrača. Naknada je utvrđena u iznosu od 7.000.000 €. CAS je potvrdio odluku DRC-a o suspenziji igrača i novog
kluba.

106
veća, a također se odlučivalo i o suspenziji igrača i novog kluba AS Rome. U ovome je
predmetu CAS zapravo potvrdio odluku DRC-a koji je donio odluku kojom se igrača
suspendira na razdoblje od 6 mjeseci za igranje u svim službenim utakmicama, jer je unutar
zaštićenog razdoblja otkazao (jednostrano raskinuo ugovor) bez opravdanog razloga. Mexès
je pokrenuo postupak pred CAS-om koji je privremeno ukinuo suspenziju. Sporno je bilo da li
se radilo o zaštićenom razdoblju ili ne. Naime, Mexès je rođen 1982. godine, a sa 17. godina
je prvi put nastupio u službenoj utakmici u sezoni 1999./00. Godine 2002. je produljio svoj
ugovor, te je postalo sporno da li se radi o novom ugovoru ili je riječ o produženju ugovora?
Na koncu je utvrđeno, u odluci DRC, što je potvrdio CAS, da je do raskida došlo unutar
zaštićenog razdoblja, jer se produženjem ugovora zaštićeno razdoblje računa iznova.
c) ODLUKA CAS-A: EL HADARY I DE SANCTIS

Nakon presude Webster, vrlo je sličan bio predmet El-Hadary, egipatskog vratara568 koji se,
nakon što njegov egipatski klub Al-Ahly i švicarski klub FC Sion/Olympique des Alpes SA
nisu postigli sporazum oko transfera tog igrača, odlučio na otkaz ugovora o radu. Nakon
propalih pregovora, igrač se pozvao na pravilo 17 „FIFA Pravila“ o transferima, te je ostvario
transfer u FC Sion.569 U navedenom predmetu CAS je utvrdio da je igrač jednostrano prekršio
odredbe ugovora i unutar „zaštićenog razdoblja“ potpisao ugovor s drugim klubom, za što je
bio dužan naknaditi štetu egipatskom klubu, te je bio suspendiran na razdoblje od 4
mjeseca.570

Specifičnost ovog predmeta, pogotovo pravorijeka CAS-a, jest da je FC Sionu zabranjeno
dovođenje novih igrača u slijedeća dva registracijska razdoblja. Ipak unatoč navedenoj

568
Odluka CAS-a, od 1.6.2010., spojeni predmeti CAS 2009/A/1880 FC Sion v FIFA & Al Ahly Sporting
club i CAS 2009/A/1881 Essam El-Hadary v.FIFA & Al Ahly Sporting club.
569
DRC je donio odluku, zbog otkaza ugovora o radu (jednostrane povrede) ugovora, kojom je solidarno
obvezao igrača i FC Sion na plaćanje 900.000 € egipatskom klubu zbog povrede ugovora, igrač je suspendiran
na 4 mjeseca, a FC Sion je kažnjen zabranom registracije novih igrača u slijedeća dva registracijaska razdoblja.
Vidi CAS, odluka El Hadary, op. cit., t. 38.
570
Igrač je tvrdio da ga je egipatski klub pustio na pregovore sa švicarskim klubom i da mu je usmeno dana
suglasnost da će moći ostvariti transfer u europski klub kada se pojavi zainteresirani klub, no prema mišljenju
CAS-a nije bilo dokaza tomu.
Ukupno je igrač obvezan platiti bivšem poslodavcu 796,500 USD na ime štete koju je klub pretrpio
zbog potrebe dovođenja drugog igrača iste ili slične kvalitete (zbroj vrijednosti igrača utvrđene na temelju
pregovora i prvog sljedećeg igračeva transfera od 600.000 USD, uvećano za 488.500 USD što odgovara plaći
kod novog poslodavca, umanjeno za uštedu koju je klub imao na ime plaće jer je igrač otišao, 292.000 USD).
DRC je igrača obvezao na plaćanje naknade u iznosu od 900.000 USD. Skreće se pozornost da kriterij
specifičnosti sporta CAS u ovome predmetu nije uzeo u obzir jer je smatrao da je uzevši u obzir sve okolnosti
slučaja, pravilno utvrđeno i nije nužno bilo uzeti u obzir taj korektivni faktor. Vidi opširnije CAS, odluka El-
Hadary, op. cit., t. 187.

107
zabrani, FC Sion je prije sezone 2011./12. doveo 6 novih igrača i na temelju rezultata iz
prethodne godine trebao je nastupati u kvalifikacijama za UEFA Europa ligu, što mu je
zabranjeno i umjesto njega u natjecanju je nastupio drugi klub. FC Sion i šestorica igrača
pokrenuli postupak pred švicarskim sudom protiv odluka DRC-a i CAS-a, što je suprotno čl.
64. „FIFA Statuta“ koji u st. 1. određuje isključivu nadležnost CAS-a, a u st. 2. je utvrđeno da
je zabranjeno pristupati redovnom sudu osim ukoliko to ne dopuštaju „FIFA Pravila“.
Povodom toga Izvršni odbor FIFA-e donio je i posebnu Rezoluciju o tom pitanju kojim se
pozivaju svi članovi FIFA-e, klubovi i igrači da poštuju čl. 64(2). „FIFA Statuta“, da priznaju
CAS kao prizivno tijelo nadležno za rješavanje sporova u drugome stupnju, te da provedu
odluke FIFA tijela, konfederacija (UEFA je jedno od njih), te CAS-a. 571  Naime,
prvostupanjski je švicarski sud (Civil court of Martigny and St. Maurice) u svojoj odluci 3.
kolovoza 2011. godine usvojio tužbeni zahtjev FC Siona i šestorice igrača protov FIFA-e,
FIFA trgovačkog društva Transfer Matching System, te Švicarske nogometne lige (SFL), no
ipak je drugostupanjski sud (Valais cantonal court Sion) preinačio odluku prvostupanjskog
suda i odbio tužbeni zahtjev, potvrdivši načelo autonomije sportskih udruženja u provođenju
svojih pravila.572 Čak je i FIFPro, kao udruženje profesionalnih nogometaš,573 poduprlo FIFA-
u i UEFA-u u provođenju odluka i očuvanju prava na autonomiju sportskih udruženja u
reguliranju svojih natjecanja, ali je istaknuo da igrači pod određeni okolnostima imaju pravo
na pristup redovnim sudovima (radni sporovi), što klubovima ne smije biti  dopušteno.574

Posljednji značajniji predmet, s aspekta radnog prava sportaša, koji je značajnije pogodio
svijet prijelaza igrača, jest predmet De Sanctis, talijanskog vratara,575 koji se kao igrač pod
ugovorom talijanskog prvoligaša Udinese, nakon dvije godine svojeg ugovora, pozvao na čl.
17. „FIFA Pravila“. Specifičnost tog slučaja je bila ta da talijanski nogometni savez nije imao

571
FIFA Executive Committee Resolution, 20.10.2011., dostupno: http://www.fifa.com/aboutfifa/
organisation/bodies/news/newsid=1529955/,  (10.11.2011.).
572
Vidi
FIFA
wins
case
against
Sion
players,
dostupno:
http://www.fifa.com/aboutfifa/
organisation/news/newsid=1544648/,  (28.11.2011.).
573
FIFPro – Međunarodni savez udruženja nogometnih profesionalaca - Fédération Internationale des
Associations de Footballeurs Professionels. FIFPro predstavlja i štiti prava profesionalnih igrača u pogledu
uvjeta rada: ugovorne slobode, naknade (plaće), obrazovanja, usavršavanja i osiguranja. Značenje sindikata
igrača na nacionalnoj razini također je iznimno u pogledu unaprijeđenja statusa igrača. Primjerice u Engleskoj,
Udruženje profesionalnih nogometaša (Professional Footballers Association - PFA) odigralo je iznimnu ulogu u
ukidanju najviše plaće 1961. godine, kao i u pravnom pobijanju sustav transfera 1963. godine. Parrish, Europe:
The transformation of football, str. 23.-39., str. 25. u Niemann, Borja, Grant (Ur.), The transformation of
European football, Towards the Europeanisation of the national game, 2011.
574
Očitovanje
FIFPro-a
u
pogledu
predmeta
FC
Sion,
dostupno
na:
http://www.fifpro.org/legal/news_details/1740, (28.11.2011.)
575
Odluka CAS-a, od 28.2.2011., spojeni predmeti: CAS 2010/A/2145 Sevilla FC SAD v. Udinese Calcio
S.p.A., CAS 2010/A/2146 Morgan de Sanctis v. Udinese Calcio S.p.A., CAS 2010/A/2147 Udinese Calcio S.p.A. v.
Morgan de Sanctis & Sevilla FC SAD.

108
u svojim pravilima o transferima igrača uvršteno navedeno pravilo, te se u tom slučaju Sevilla
FC, zainteresirani klub za navedenog igrača, obratio FIFA-i da se odobri „privremeni
transfer“. Na koncu, kao i kod Webstera, sve je završilo pred CAS-om, koji je u ožujku 2011.
godine donio pravorijek kojim je obvezao igrača i Sevilla FC na plaćanje naknade za razvoj
igrača u iznosu od 2.250.055 € sa zakonskim kamatama od 5% od datuma transfera.576
d) SPECIFIČNOST SPORTA U ODLUKAMA CAS-A

Specifičnost sporta, kao jedan od kriterija iz čl. 17. „FIFA Pravila“, za utvrđivanje naknade za
slučaj raskida ugovora, znači specifičnu prirodu i potrebe sporta kako bi se postiglo rješenje
koje uzima u obzir ne samo interes igrača i kluba, već i interes cjelokupne nogometne
zajednice.577 U odlukama CAS-a Matuzalem i El-Hadary, CAS je istaknuo da „kako bi se
postigla odluka koja je pravno korektna, nužno je analizirati specifičnu prirodu sportskih
interesa, sportskih činjenica i sportskih pitanja koja su od značaja za navedeni predmet “.578
Specifičnost sporta je kao element, subordiniran i posebni korektivni faktor drugim faktorima
i njegova svrha nije već utvrđeni iznos naknade povećavati, ukoliko su sve okolnosti slučaja

576
DRC je 10.12.2009. dosudio Udineseu 3.933.134 € (što odgovara prosječnoj plaći i drugim naknadama
plaće prema starom i novom ugovoru, uvećanoj za naknadu igračeva zastupnika, a u taj je iznos uključeno i
350.000 € kao naknada Udineseu za sportsku štetu koja mu je nanesena zbog gubitka važnog igrača, a sve zbog
specifičnosti sporta) iako je Udinese tražio nešto više od 23 milijuna €. CAS je u t. 57. svojeg pravorijeka
utvrdio da ostaje nejasno zašto je FIFA-ino tijelo uzelo prosječnu plaću starog i novog ugovora, jer to ne
proizlazi iz FIFA-inih pravila, niti odgovara praksi CAS-a. Naime u odluci Webster CAS je za utvrđivanje
naknade uzeo u obzir plaću iz „starog“ ugovora, a u predmetima Matuzalem i El-Hadary je uzeo u obzir plaću
prema „novom“ ugovoru s novim klubom. Ukupnu štetu zbog povrede ugovora, koju su Udineseu dužni igrač i
Sevilla FC CAS je izračunao na način da je primjenilo „FIFA Pravila“ i supsidijarno švicarsko pravo (iako
pravilo 17. „FIFA Pravila“ predviđa da suci uzmu u obzir i nacionalno pravo stranaka, u ovome slučaju
talijansko pravo u pogledu povrede ugovora i radnog odnosa igrača, ali kako se niti jedna stranka nije na nj
pozvala ono nije uzeto u obzir ). Tako je utvrđeno da je Udinese zbog transfera De Sanctisa na ime njegova
ugovora uštedio za 3 godine 2.950.734 € i kada se iznosu od 4.510.000 € što Udineseu pripada na ime štete koju
je pretrpio zbog potrebe dovođenja dvoje igrača oduzme navedeni iznos dobije se 1.559.266 €. Na ime
specifičnosti sporta, Udineseu pripada iznos 6 mjesečnih plaća u ukupnom iznosu do 690.789 €. Ukupno su De
Sanctis i Sevilla FC solidarno dužni Udineseu iznos od 2.250.055 €.
577
Odluka CAS, 2008/A/1644 Adrian Mutu v Chelsea FC ltd, t. 139
578
Odluka CAS 2008/A/1519 – FC Shakhtar Donetsk (Ukraine) v/ Mr. Matuzalem Francelino da Silva
(Brazil) & Real Zaragoza SAD (Spain) & FIFA, CAS 2008/A/1520 – Mr. Matuzalem Francelino da Silva (Brazil)
& Real Zaragoza SAD (Spain) v/ FC Shakhtar Donetsk (Ukraine) & FIFA, t. 155. U navedenom predmetu je
interesantno da je CAS napustio Webster-doktrinu u jednom segmentu, te je utvrdio značajno višu naknadu nego
što bi prema Webster-doktrini ona bila (12.4 milijuna €), a sve u ime kaznene sankcije za kršenje ugovora (iako
je ono bilo izvan zaštićenog razdoblja) temeljem švicarskog prava (koja se doduše primjenjuje za beskrupulozne
radnike koji u nevrijeme otkažu ugovor), te vrijednost zamjene igrača (koja doduše nije izričito navedena u čl. 17.
„FIFA Pravila“, te se ne primijenjuje u radnom pravu, a prema mišljenju Van Megena pravnog zastupnika
FIFPro-a, ne bi se tebala primjenjivati niti u nogometu). Tomu u prilog ide i izjava arbitra Bernasconia da „FIFA
Pravila“ „nisu priručnik kojim bi igrači mogli izračunati koliku naknadu moraju platiti svojem klubu“, Van
Megen, Van The Oliver Bernard Compared, str. 93.-102., str. 99., u Colluci, (Ur.), The Bernard Case, sports and
training compensation, European Sports Law and Policy Bulletin, 2010.; Vidi i odluku CAS, El-Hadary, op. cit.,
t. 233.

109
uzete u obzir,579 odnosno nije svrha da se putem specifičnosti sporta umanji svrha čl. 17.
„FIFA Pravila“ o statusu i transferima igrača.580

U pogledu specifičnosti sporta, u predmet El-Hadary, DRC je ustvrdio da u pogledu „sportske
štete“ koja je nanesena klubu Al-Ahlyu treba uzeti u obzir da je El-Hadary bio najbolji igrač
svojega klub, uz to je bio i najbolji vratar, afričkog kontinenta, član egipatske reprezentacije i
nositelj nekoliko priznanja. Klub je transferom onemogućen koristiti usluge svojeg igrača u
naredne dvije godine, kao i moguće zarade od njegova transfera u neki drugi klub. 581

U odluci De Sanctis, CAS je utvrdio da „specifičnost sporta nije dodatni kriterij naknade, niti
kriterij koji će pomoći da se odluka donese po pravednosti, već čimbenik koji vrši korekciju
na način da omogući Arbitražnom tijelu da uzme u obzir ostale objektivne kriterije koji nisu
navedeni u pravilu 17. „FIFA Pravila“ o transferima“.582 Obveza kluba, u ovome slučaju,
Udinese da jednog igrača, zamijeni dvojicom, jednim iskusnijim i jednim neiskusnijim, leži u
činjenici specifičnosti sporta općenito, poglavito nogometa, kao i učinka koje će taj transfer
imati na navijače i sponzore, jer odlazak ponajboljeg igrača predstavlja gubitak za klub, koji
se ne može utvrditi u novcu, te upravo u ovome slučaju specifičnost sporta može se i mora
uzeti u obzir. 583 U komentaru uz „FIFA Pravila“ o transferima, kaže da „uvijek postoji
mogućnost dosuđivanja dodatne naknade, koja u svakom slučaju ne smije biti viša od šest
mjesečnih plaća“, a što je sve u skladu sa švicarskim Zakonom o obvezama, poglavito s čl.
42(2). „ukoliko se točna visina štete ne može utvrditi, sudac će isto utvrditi po svojoj procjeni,
uzevši u obzir redovito stanje stvari i mjere poduzete od strane oštećene strane kako bi
smanjila štetu“, te je u ovome slučaju dosuđeno 6 mjesečnih plaća po „novom“ ugovoru sa
Sevilla FC u iznosu od 690.789 €.584

e) ZAKLJUČAK

Odluka Webster izazvala je također veliki interes jer je velike klubove dovela u bojazan od
odlijeva kvalitetnih igrača za malu odštetu u slučaja otkaza ugovora o radu. To je razlog zašto
klubovi danas potpisuju izdašnije ugovore sa svojim glavnim zvijezdama po isteku druge ili

579
Odluka CAS, El-Hadary, op. cit., t. 235.
580
Odluka CAS, Matuzalem, op. cit., t. 156.
581
Odluka CAS, El-Hadary, op. cit., t. 39.
582
Odluka CAS, De Sanctis, op. cit., t. 96. i 99.
583
Odluka CAS, De Sanctis, op. cit., t. 100. i 101.
584
Odluka CAS, De Sanctis, op. cit., t. 102.

110
čak prve godine ugovora, iako igrači imaju ugovore na primjerice pet godina. No, treba imati
na umu i činjenicu da, zbog posljedica koje su proizvele odluke Webster i De Sanctis, klubovi
sada vrše još veći pritisak na igrače kako bi potpisali nove ugovore raznim ucjenama,
treniranjem s drugom momčadi ili juniorima, prijetnjama o neigranju za odgovarajuću
reprezentaciju, što je bio slučaj i kod Webstera.585
2. Arbitraža pred tijelima nacionalog sportskog saveza

Arbitražni postupak u autonomnim aktima nacionalnih sportskih saveza poznaju gotovo sve
države. U Italiji je Zakonikom o građanskom postupku (Codice del processo civile) u čl. 806.
utvrđeno da „stranke mogu ovlastiti arbitra da donese odluku u sporu arbitražnim
pravorijekom osim u slučaju prava kojima ne mogu raspolagati i ukoliko nije izričito
zabranjeno zakonom“.586 Potrebno je istaknuti da svaki igrač ili nogometni klub ima pravo
tražiti zaštitu svojih prava pred redovnim (državnim) sudovima, no ukoliko se takva zaštita i
traži (što je vrlo rijetko zbog očite brzine postupka, veće fleksibilnosti, neformalnosti
postupka i nižih troškova u postupku arbitraže), zahtjev se najčešće odnosi na povredu
ugovornih odnosa, odnosno naplatu različitih potraživanja proisteklih iz ugovora igrača i
klubova.587 Ipak, donekle je u suprotnosti s navedenim, pa i u suprotnosti s odredbama statuta
FIFA-e i UEFA-e, čl. 60. Statuta HNS-a koji propisuje da : „U slučaju spora za koje su
nadležna pravosudna tijela FIFA-e, UEFA-e, CAS, Arbitraže i Arbitražnog suda Saveza ili
pravnih tijela Saveza subjekti iz stavka 1. ovog članka obvezuju se da spor neće iznositi pred
redovne sudove.“ 588

U Hrvatskoj, sukladno autonomnim aktima HNS-a, kao arbitražni sud ustanovljen je
Arbitražni sud HNS-a. 589  Samostalni i stalni jednostupanjski sud, nadležan za rješavanje
statusnih pitanja trenera i igrača i u svezi s tim imovinskih sporova koji nastaju između pojedinih
subjekata HNS-a (klub – klub, igrač – klub, trener – klub, klub – pojedini županijski nogometni

585
Di Francesco, Il recesso Ante Tempus dal contratto di lavoro sportivo nel settore del calcio
professionistico, Rivista di diritto ed economia dello sport, vol. 3. (2007.) br. 3., str. 48.-71., str. 70.
586
Codice del processo civile, art. 806.; Izuzetak su određeni individualni radni sporovi iz čl. 409. (privatni
radnopravni odnosi, agencijski odnosi, trgovačkog predstavnika, određeni radnopravni odnosi javnih službenika)
koji mogu biti rješeni arbitražom ukoliko je to predviđeno zakonom ili kolektivnim ugovorom.
587
Puljko, Arbitražno rješavanje sporova u nogometu, op. cit., str. 60. i 61.
588
Čl. 62(1). Statuta HNS-a: „Savez, njegova tijela i službene osobe, članovi Saveza, lige, klubovi, igrači,
treneri,nogometni suci, službene osobe, licencirani posrednici za organizaciju utakmica, licencirani posrednici
za transfere igrača i drugi pripadnici nogometnog športa priznaju nadležnost Arbitražnog suda za šport (u
daljnjem tekstu: CAS) u Lausanni, Švicarska, sukladno odredbama Statuta FIFA-e i UEFA-e“. Dostupno na:
http://www.hns-cff.hr/upl/products/Statut.pdf, (10.2.2011.).
589
Statut HNS-a, op. cit., čl. 60.-63.

111
savez) u smislu odgovarajućih odredbi Statuta i drugih propisa HNS-a, propisa FIFA-e i UEFA-e i
hrvatskih zakona. Ima šest članova, sudi u vijeću od po 3 člana, a postupak se pred navedenim
sudom provodi po načelima izvanparničnog postupka. 590  Arbitraža nema nadležnost
odlučivanja u pitanjima koja se odnose na sportska pravila, o naknadi za razvoj igrača,
naknadi za solidarnost i dr.591 Ivkošić navedenom arbitražnom sportskom sudu niječe karakter
izbranog sudišta (arbitraže) jer ne udovoljava osnovnim načelima arbitražnog postupka:
slobodno sklapanje ugovora o arbitraži, nepristranost i nezavisnost arbitara i pridržavanje
osnovnih pravnih načela arbitražnog postupka.592

S aspekta radnopravnih odnosa, iako, ponavlja se, teško je o radnopravnim odnosima pričati
kada takvi nisu „ozakonjeni“, važno je istaknuti da postoji snažan mehanizam provedbe
odluka Arbitražnog suda HNS-a, među ostalim i u pogledu isplate neisplaćenih, a dospjelih
naknada za rad igrača temeljem njihovih ugovora s klubovima. Tako će po proteku roka za
ispunjenje obveze koja proizlazi iz meritorne odluke Arbitražnog suda HNS-a, na poziv
predlagatelja Sud podnijeti zahtjev Disciplinskoj komisiji HNS-a za suspenziju i pokretanje
disciplinskog postupka protiv nogometnog kluba koji nije postupio po pravorijeku Suda.593

590
Poslovnik o radu Arbitražnog suda HNS-a, čl. 2., čl. 3.,  dostupan na : http://www.hns-
cff.hr/upl/products/Poslovnik_o_radu_Arbitraznog_suda_HNS-a.pdf, (10.10.2011.).
591
Članak 60(2). Statuta HNS-a, op. cit.: „Arbitraža ne može odlučivati o sporovima koji nastaju ili
proizlaze izmeđusobnih odnosa subjekata u nogometnoj organizaciji povodom primjene Pravila nogometne igre
i drugih diskrecijskih ovlašćenja koja proizlaze iz naravi nogometnog športa, kao ni o sporovima koji bi nastali
u vezi naknade za formiranje i razvoj igrača, naknade povodom “načela solidarnosti” i sporovima u vezi
natjecanja (sporovima koji proizlaze iz primjene Pravilnika o nogometnim natjecanjima). Arbitraža ne može
odlučivati niti o onim sporovima za rješavanje kojih nisu korištena sva pravna sredstva unutar Saveza“.
592
Ivkošić, Pravni okvir transfera profesionalnih nogometaša, op. cit., str. 124.
593
Puljko, Arbitražno rješavanje sporova u nogometu, op. cit., str. 62.

112

5. SPORT I UNUTARNJE TRŽIŠTE EUROPSKE UNIJE
§ 1 Pravni status sporta u okviru Europske unije
U doktorskoj disertaciji biti će obrađeni svi izvori koji uređuju navedeno pitanje, kojih je dio
prethodno na najkraći način predstavljen, te će se svakako naglasak dati odlukama ES-a i
Europske komisije. Istaknuti će se gotovo svi izvori tzv. mekog prava koji uređuju sport i
njegovu specifičnost. Njihovom analizom dana je geneza razvoja europskog sportskog prava.

ES i Komisija u svojim su se odlukama izjasnili za svojevrsnu specifičnost sporta, ali ne na
način da je sport u potpunosti isključen iz polja primjene europskog prava. Analizom sudske
prakse uvidjeti ćemo razvoj pristupa ES-a sportu, prvotno kroz odnos s ekonomskom
djelatnošću u kontekstu gospodarskih sloboda, a potom i kroz područje tržišnog natjecanja
EU i nužnosti primjene pristupa „od slučaja do slučaja“.
I. SPORT KAO SREDSTVO INTEGRACIJE EUROPSKIH NARODA (1984.-1997.)

U početku europsko se pravo nije previše bavilo problematikom sporta, te je u stvaranju
unutarnjeg tržišta sport imao vrlo malu ulogu. Sport je zapravo bio svojevrsni forum za
razgovor između naroda, kao sredstvo pojačavanja i poboljšanja slike EU (tada Zajednica) u
svijesti njenih građana, u organiziranju i financiranju određenih sportskih manifestacija, kako
je to ustvrdio prvi akt na području Zajednice, danas Unije, Rezolucija Europskog parlamenta
iz 1984. godine.594  Naime, kako kaže Parrish, razvojem ideje Europe koja pripada ljudima
(People's Europe) namjera je bila proširiti ekonomsku integraciju izvan svojih okvira, te da
EU koristi sport kao sredstvo povezivanja obrazovnih, kulturnih i društvenih ciljeva sadržanih
u starom čl. 3. UEU-a.595 Kako ćemo u nastavku vidjeti, ES prije svega, a potom i ostale
institucije EU imaju ulogu nadzora sportske autonomije sportskih udruženja, jer njihova
pravila moraju biti transparentna, objektivno opravdana, nužna, proporcionalna, te moraju
omogućiti dovoljnu razinu uključenosti za one na koje se ta pravila odnose.596 Zaključno, EU
u pogledu sporta primjenjuje politiku negativne integracije, uz nužnost uzimanja u obzir

594
European Parliament Resolution on sport in the Community, ad C, OJ C 127/142, 14.5.1984.
595
Parrish, Sport law and policy…, op. cit., str. 1.
596
Siekmann, et al, Professional sport in the internal market (Project No IP/A/IMCO7ST72005-2005),
2005., str. 54.

113
specifičnosti sporta i određenih izuzetaka koji ne predstavljaju povredu europskog prava
(poput zabrane višestrukog vlasništva nogometnih klubova, ograničenja razdoblja za transfere
igrača i dr.).597

Prvi dokument na području Unije, koji je javno proklamirao važnost sporta je bio „Izvješće
Adonnino ili Adonnino Report“ 598 iz 1985. godine kojega je izdalo Vijeće. No, navedeni je
izvještaj samo neka vrsta nastavka, sramežljivog početka potpore razvoju i značenju sporta u
Europi, naglašavajući ulogu sporta kao sredstva jačanja slike EU u očima državljana država
članica, uz poštivanje autonomije sportskih organizacija. Nakon stupanja na snagu
Jedinstvenog europskog akta 1986. godine interes Zajednice u pogledu sporta bio je usmjeren
ka širim socijalnim, obrazovnim i kulturnim poljima, te se tu pojavljuju prvi interesi ka
razvoju europske sportske politike. Rezolucija Europskog parlamenta iz 1989. godine599 je
također, uz prvobitne ciljeve smanjenja nereda na sportskim priredbama, zloporabe droga i
poticanja sporta za poboljšanje zdravlja građana, kao jedan od ciljeva svojevrsnog akcijskog
plana poticala Komisiju da svojom aktivnošću utječe na „razmjene sportaša i trenera putem
raznih programa Zajednice… odnosno da će program Europa 1992 utjecati na sportski svijet
među ostalim i slobodom kretanja sportaša i trenera, koja se ima ostvariti po savjetovanju s
odgovarajućim sportskim tijelima“. Ovdje se prema autoru, naziru počeci ostvarenja ideje
slobode kretanja sportaša i upravo ovo predstavlja svojevrsno ishodište glavnoj hipotezi
ovoga rada. Više od 20 godina je prošlo od začetka ideje slobode kretanja sportaša, no prema
autorovu mišljenju, navedena sloboda je još uvijek barem pravno više „proklamirana“, a
manje zbiljska.

Značenje sporta ogleda se i u njegovoj izuzetno važnoj ulozi u povećanju zaposlenosti kao
jednog o glavnih ciljeva EU i danas. To je naglašeno Bijelom knjigom o razvoju,

597
Meier, Emergence, dynamics and impact of European sport policy, u Gardiner, Parrish, Siekmann (Ur.),
EU, Sport, Law and Policy…, str. 29.
598
COM (84) 446, Final, Adonnino Report, „A People's Europe“, Bulletin European Communities, 6-1985,
Supplement 7/85. Adonnino Vijeće (Adonnino Commitee) je jedno od dva ad hoc vijeća koje je ustanovljeno radi
jačanja ideje europskih integracija i ekonomske povezanosti, odnosno jačanja slike EU u očima njenih građana
(neki od prijedloga su bili održavanje biciklističkih ili maratonskih utrka kroz nekoliko država članica,
ostvarenje momčadi koje bi u nekim sportovima predstavljale EZ, prilikom sportskih susreta momčadi su pored
simbola svoje države trebale nositi i simbol EZ-a itd.). Jedinstveni europski akt je upravo nastao iz djelatnosti ta
dva vijeća. Vidi Parrish, Sports law and policy…, op. cit., str. 162.
599
European Parliament Resolution on sport in the Community and a People's Europe, ad 3(d), 4., OJ C
69/142, 20.3.1989.

114
kompetitivnosti i zapošljavanju600 iz 1993. godine, gdje se sport među ostalim granama
izričito spominje kao pokretač povećanja zaposlenosti, a od država članica zahtijeva se
poduzimanje potrebnih mjera za razvoj novih mogućnosti zapošljavanja, putem korištenja
javno-privatnog partnerstva na svim razinama, uključujući i u sportu. Nakon Izvješća
Adonnino, još jedan Izvještaj od važnosti za sport  je Larive Izvještaj iz 1994. godine, koji je
rezultirao Rezolucijom Europskog parlamenta o Zajednici i sportu.601 Prema njemu, sportu
se trebalo dati veće značenje, poglavito zbog njegova učinka u ostvarenju procesa europskih
integracija, kao i učinka u ostvarenju jedinstvenog tržišta. Europski parlament prvi puta je
pozvao na „izbacivanje zapreka slobodi sudjelovanja građana Zajednice (danas Unije) u
sportu, poput „pravila za strance (engl. foreigners rules)“ kao i na ukidanje svih oblika
diskriminacije temeljene na državljanstvu“.602

Uslijedila je još jedna Rezolucija Europskog parlamenta 1997. godine, nakon što je odluka u
predmetu Bosman ugledala svjetlo dana, na koju se sama rezolucija i poziva, a naglašava da
„EU mora priznati specifičnu prirodu sporta i nezavisnost sportskog pokreta, uz shvaćanje da
ekonomska aktivnost koju pruža profesionalni sport ne može biti isključena iz prava
Zajednice“. Zanimljivo je svakako i Izvješće Dorris Pack iz 1997. godine, kojim je naglašen
značaj sporta na europsko društvo i samu privredu, te su podvučene sličnosti između sporta i
kulture.603 Ipak, kako ćemo kasnije vidjeti, navedenu usporedbu je odbacio ES u odluci
Bosman.604
II. SNAŽNIJI OBOL MEĐUSOBNOG ODNOSA SPORTA I
EUROPSKOG PRAVA (1997.-2009.)

Do stupanja na snagu Lisabonskog ugovora, u primarnom pravu EU nije bilo regulirano
pitanje sporta, no ipak je postojala neka vrsta pravnog okvira. Naime, postojao je kroz
mnogobrojne odluke, rezolucije, Bijelu knjigu o sportu i druge akte tzv. izravni pristup sportu,

600
COM (93) 700 final, White Paper on growth, competitivness and employment. The challenges and ways
forward into the 21 st century, 5.12.1993.
601
European Parliament Resolution on the European Community and Sport, OJ [1994] C 205/486,
6.5.1994. Navedena je Rezolucija nastala na temelju Izvješća Europskog parlamenta o EU i sportu, te pratećeg
Mišljenja Vijeća; European Parliament Report of Larive, on the European Union and Sport, PE DOC A3-
0326/94, 27.4.1994; Annex to the Report on the European Union and Sport: Opinion of the Committee, PE DOC
A3-0326/94, 14.10.1993. Riječ je o grupi izvještaja pod naslovima: „Sport i Zajednica“, „Vandalizam i nasilje u
sportu“, „Žene u sportu“, „Sport u Europskoj zajednici i Europa ljudi (People's Europe)“.
602
European Parliament Resolution on the European Community and sport, ad 5, 6., OJ C 205, 25.7.1994.
603
Vidi Parrish, Sports law and policy…, op. cit., str. 167.
604
Odluka Bosman, op. cit., t. 78.

115
kao i onaj neizravni, prije svega kroz odluke ES i Europske komisije u pogledu zabrane
diskriminacije, ostvarenja gospodarskih sloboda kretanja, te zaštite tržišnog natjecanja.605

Nakon prethodno navedenih rezolucija, ono što je uslijedilo bilo je značajnije. Naime, kao
dodatak Ugovora iz Amsterdama 1997. godine, postojala je Deklaracija o Sportu,606 koja
iako nije imala pravnu snagu, ipak je imala značaj političke javnopravne deklaracije, a to je
predstavljalo svojevrstan temelj razvoja europske sportske politike. Deklaracija je naglasila
socijalni značaj sporta, osobito značenje u stvaranju identiteta i spajanju ljudi. Također,
posebna je važnost dana karakteristikama amaterskog sporta. Može se reći da je navedena
Deklaracija, nakon što je odluka Bosman dobrano potresla svijet sporta, na mala vrata
pokušala nametnuti tzv. „specijalni status sporta“ jer je tražila od tijela Unije da poslušaju
sportska udruženja kada se radi o važnim pitanjima po sport. Dakle, traži se svojevrsni dijalog,
a tražilo se i da se da specijalno značenje karakteristikama sporta, iako amaterskog. No, prema
mišljenju autora, ovdje se mudro, preko amaterskog sporta, nastoji ostvariti „specijalni status
sporta“, a sve zbog velikog pritiska sportskih udruženja i saveza.

Sljedeći akt je bio radni materijal Europske komisije pod naslovom Razvoj i perspektive
djelovanja Zajednice u području sporta iz 1998. godine.607 Navedenim su aktom priznate
obrazovna, zdravstvena, socijalna, kulturna i rekreacijska uloga sporta. Ključno je da „iako
sport ispunjava važnu ekonomsku ulogu, opće isključenje sporta iz europskog prava nije
dopušteno, te da sport nije isključivo ekonomska aktivnost već i dio europskog identiteta“.
Godine 1998. je svijetlo dana ugledao savjetodavni dokument Europski model sporta608, o
kojemu je već prethodno bilo riječi i u kojemu je opisana organizacija i struktura sporta u
Europi u obliku piramidalne konstrukcije na čijem se vrhu nalaze regionalna udruženja poput

605
Vidi opširnije u Van den Bogaert, Vermeersch, Sport and EC Treaty: a tale of uneasy bedfellows?,
European Law Review, vol. 31. (2006.), str. 821.-840.
606
The
Declaration
on
Sport,
dostupno
na:
http://europa.eu.int/eurlex/lex/en/
treaties/dat/11997D/htm/11997D.html, (2.11.2011.).
Napominje se da prilikom stvaranja nacrta Ugovora iz Amsterdama su postojale težnje da se unutar
teksta uvrsti u čl. 3. UEZ-a u pogledu aktivnosti EU unutar liste i „sport“, te da se u čl. 151. UEZ-a koji govori o
kulturnom poretku također uvrsti sport, kako bi se naglasio njegov društveno-kulturni značaj. No, navedeni
prijedlog nije prošao, te je sport dobio svoje mjesto „tek“ u Deklaraciji o sportu. Vidi Parrish, Sport law and
policy…, op. cit., str. 175.
607
European Commission Staff working paper, The Development and Prospects for Community Action in
the Field of Sport, dostupno na: http://ec.europa.eu/sport/library/doc/a/doc252_en.pdf, (5.2.2010.); navedeni je
akt naglasio razlikovanje europskog i američkog modela sporta, naime u Europi sport vode u pravilu
neprofesionalni i neplaćeni volonteri, dok u SAD-u je sport strogo povezan s gospodarstvom.
608
The
European
Sport
Model,
dostupno
na:
http://www.sport-in-europe.com/SIU/
HTML/PDFFiles/EuropeanModelofSport.pdf, (5.2.2010.).

116
UEFA-e609,  ili globalna poput FIFA-e610 ili FIBA-e611. U svibnju 1999. godine održana je u
Grčkoj  prva konferencija EU o sportu s tri radne grupe: „Europski model sporta, uključujući
društvenu dimenziju sporta“, „Odnos sporta i televizije“, te „Borba protiv dopinga u sportu“.
U radnoj grupi koja se bavila Europskim modelom sporta, najznačajniji zaključci bili su da se
mora zaštititi autonomija sporta od svakog političkog i ekonomskog utjecaja, ostvarujući
svojevrsnu ravnotežu; naglašeno je da treba zaštititi postojeću federalnu strukturu sporta;
nužnost veće zaštite mladih sportaša; ostvarenje jednakih mogućnosti u sportu i ostvarenje
integracije osoba s posebnim potrebama te, konačno, podupiranje regionalnog sporta
poglavito država u razvoju i država Istočne Europe.612

Potom je uslijedio Izvještaj Komisije upućen Europskom Vijeću, poznatiji kao Izvještaj iz
Helsinkija o sportu,613 iz 1999. godine. Predloženo je da sport mora biti sposoban usvojiti
novi gospodarski okvir u kojemu se mora razvijati, a da u isto vrijeme ne izgubi svoj identitet
i autonomiju, koje podupire ulogu koju ima u socijalnom, kulturnom, zdravstvenom i
ekonomskom području. Također je rečeno da Zajednica, sada Unija, mora osigurati da
inicijative pokrenute od vlasti država članica ili sportskih udruženja budu u skladu s pravom
Zajednice, uključujući pravo tržišnog natjecanja, kao i da poštuju poglavito načela unutarnjeg
tržišta (slobodu kretanja radnika, slobodu poslovnog nastana i slobodu pružanja usluga).
Navedeni je Izvještaj došao u osjetljivom trenutku za europski sport, jer je postajala sve veća
želja „velikih i financijski moćnijih“ nogometnih klubova da se izdvoje u određenu zatvorenu
ligu u kojoj će oni sami diktirati pravila, prije svega raspodjele prihoda, a upravo je taj
Izvještaj dao svojevrsni poticaj Europskom modelu sporta koji se temelji upravo na načelu
promicanja i ispadanja iz liga, što ga razlikuje od američkog modela.614 U navedenom je aktu
istaknuto da postoji potreba za novim pristupom sportu kako na Europskoj razini tako i na
razini država članica, u skladu s Ugovorom, naročito s načelom supsidijarnosti i autonomije
sportskih udruga. Istaknuto je 4 vrste pravila. Prva su ona pravila koja potpadaju pod
europsko pravo, jer kada je sport povezan s ekonomskom aktivnosti potpada pod europsko
pravo, no pravila o tržišnom natjecanju u pogledu sporta moraju se primijeniti na način da se
uzme u obzir „specifični karakter sporta“. Druga su pravila koja ne potpadaju pod spektar

609
Udruženje europskih nogometnih saveza (engl. Union of European Football Associations).
610
Međunarodno udruženje nogometnih saveza (fra. Fédération Internationale de Football Association).
611
Međunarodno udruženje za košarku (fra. Fédération Internationale de Basketball).
612
Parrish, Sports law and policy…, op. cit., str. 184.
613
Izvještaj iz Helsinkija, op. cit., ad. 4.
614
Weatherill, The Helsinki Report on sport, European Law Review, vol. 25. (2000.) br. 3., str. 282.-293.,
str. 285.

117
europskog prava, a to su ona bez kojih sport nebi postojao i koja su nužna za funkcioniranje
sporta, čija uloga nije utjecati na tržišno natjecanje, tzv. pravila igre (engl. „rules of the
game“). Treću grupu pravila čine ona, koja su u načelu zabranjena pravilima tržišnog
natjecanja, riječ je o ograničavajućim pravilima u ekonomskoj aktivnosti sporta (ograničenja
o paralelnom uvozu sportskih proizvoda, pravila o prodaji ulaznica, koja diskriminiraju osobe
koje ne žive na području gdje se ulaznice prodaju, sustav međunarodnih transfera koji se
temelji na proizvoljno određenim naknadama za razvoj igrača i sl.). Posljednju grupu pravila
čine ona pravila koja su isključena od pravila tržišnog natjecanja. Prema mišljenju Komisije, a
sukladno odluci Bosman, radilo bi se o mogućim sporazumima između profesionalnih
klubova, odnosno odlukama nacionalnih saveza, a koji žele održati ravnotežu između klubova
očuvanjem određenog stupnja jednakosti u mogućnostima te poticanju okupljanja i razvoja
mladih igrača; kao i mogući sustav transfera ili standardnih ugovora kod kojega bi naknade za
transfer bile temeljene na stvarnim troškovima treniranja i razvoja; kratkoročni ugovori o
sponzorstvu temeljeni na javnom natječaju, ne bi prema Komisiji, bili u sukobu s europskim
pravom. Komisija je istaknula da „temeljne slobode zajamčene Ugovorima nisu općenito u
sukobu s pravilima i regulatornim odredbama sportskih udruženja, ukoliko su takve mjere
objektivno opravdane, ne diskiminirajuće, nužne i proporcionalne“, 615  te je očito da je
Komisija pustila „otvorena vrata“ sportskim savezima i udruženjima da usklade svoja pravila
s europskim pravom, no to, kako ćemo vidjeti ni do danas nije u potpunosti učinjeno.
Europski parlament u svojoj Rezoluciji o Izvještaju iz Helsinkija iz 2000. godine616 također
naglašava da se specifični karakter sporta mora uzeti u obzir unatoč tomu što je profesionalni
sport posao „biznis“ i da se pravila tržišnog natjecanja i četiriju sloboda iz Ugovora
primjenjuju na komercijalni aspekt sporta.

U listopadu 2000. godine u Lilleu je održana konferencija (IX. Europski sportski forum)617
na kojoj ju sudjelovali mnogi predstavnici država članica, država koje tek trebaju postati
članicama EU kao i predstavnici europskih sportskih udruženja. Na navedenoj je konferenciji
naglašeno da pravna pravila treba primjenjivati na sportske klubove kada dolazi do
ekonomske dimenzije, jer mnogi klubovi sada postaju mediji svijeta zabave. Također, je

615
Izvještaj iz Helsinkija, op. cit., str. 9.
616
COM (1999) 644, Resolution of the European Parliament on the Commission Report to the European
Council with a view to safeguarding current sports structures and maintaining the social function of sport within
the Community framework (The Helsinki Report on Sport), of 7.9.2000., vidi u Siekmann, Soek, The European
Union and Sport: Legal and Policy Documents, op. cit., str. 55.-60.
617
IX European Sports Forum, Lille 26-27 October 2000, dostupno na: http://ec.europa.eu/
sport/library/consultation-and-co-operation_en.htm, (3.2.2011.).

118
naglašeno da se pozdravlja pristup u Izvještaju iz Helsinkija, u kojem Komisija mijenja svoj
pristup i sport ne shvaća više samo kao ekonomsku aktivnost. Temeljena na Izvještaju iz
Helsinkija, te Konferecije u Lilleu kao dodatak odluke Predsjedništva Europskog Vijeća u
Nici 2000. godine, donesena je Deklaracija o specifičnim karakteristikama sporta i njegovoj
socijalnoj ulozi u Europi, koji trebaju biti uzeti u obzir prilikom primjene zajedničke
politike, odnosno Deklaracija iz Nice o sportu.618 Navedena Deklaracija iz Nice, koja poziva
na Izvještaj iz Helsinkija,619 a na kojemu se i temelji, prema mišljenju Parrisha predstavlja tzv.
novi pristup sportu, pristup koji u primjeni europskog prava na sport naglašava nužnost
ravnoteže komercijalizacije s društvenim, kulturnim i obrazovnim kvalitetama sporta. 620
Deklaracija je naglasila da sportska udruženja i države članice imaju središnju odgovornost u
vođenju sportskih poslova, te je nadodala da iako Zajednica nema izravnih ovlasti u okviru
odredaba Ugovora, treba uzeti u obzir socijalnu, obrazovnu i kulturnu funkciju koja pripada
sportu te ga učiniti specijalnim na način da pravila etike i solidarnosti nužna za očuvanje
njegova socijalnog značaja budu poštovana i podupirana. Navedenim se je aktom nastojalo
dati razliku između čisto sportskih situacija koje nisu obuhvaćene poljem primjene Ugovora
te čisto komercijalnih situacija koje u potpunosti potpadaju pod polje primjene prava
Zajednice, sada Unije. 621 Treba poticati, prema mišljenju Vijeća, dijalog s pripadnicima
sportskog pokreta u pogledu sustava transfera sportaša, kako bi se specifičnost sporta
usuglasila s pravom Unije. Navedenom je Deklaracijom izričito priznato pravo autonomije,
odnosno pravo sportskih tijela na organiziranje i promicanje njihovih odgovarajućih sportova,
osobito s obzirom na specifična sportska pravila, te je naglašeno načelo supsidijarnosti jer su
u nadležnosti država članica mnoga pitanja utvrđena Deklaracijom, a sportska uduženja
uživaju svoju autonomnost. Opet se naglasak stavlja na posebnu prirodu sporta. Navedeno je
zanimljivo sa stajališta sudske prakse ES-a, poglavito odluke Meca-Medina, o kojoj će više
biti riječi kasnije, u kojoj su pravila o antidopingu analizirana u svjetlu pravila tržišnog

618
Presidency Conclusions of the Nice European Council meeting, Annex IV: Declaration on the specific
characteristics of sport and its social function in Europe, of which account should be taken in implementing
common policies, 7.-9.12.2000., dostupno na: http://www.europarl.europa.eu/summits/nice2_en.htm#an4,
(20.4.2011.). Zanimljivo je usporediti i zamijetiti sveobuhvatniju i složeniju ulogu sporta u EU, naime
Deklaracija iz Amsterdama o sportu je imala svega 58 riječi, dok Deklaracija iz Nice je bila daleko složenija s
više od 1.000 riječi o sportu i EU, vidi Parrish, Sports law and policy…, op. cit., str. 19.
619
Deklaracija o sportu iz Amsterdama, Izvještaj iz Helsinkija i Deklaracija o sportu iz Nice, nemaju
pravnu snagu, već pripadaju u tzv. meko pravo, iako se ES na navedene akte poziva u svojoj judikaturi, što im
daje veliku težinu, no na Sud nisu utjecale navedene deklaracije, ali na te iste deklaracije utjecala je judikatura
ES-a. Ipak, na iste se izvore Sud nije pozvao prilikom donošenja odluke Meca-Medina, a to je stoga što je
drugostupanjska odluka odbacila dotadašnji koncept „čisto sportskih pravila (laws of the game – lex ludica)“ u
odnosu na pravo EU. Vidi Siekmann, The Specificity of Sport: Sporting Exceptions in EU Law, rukopis nije
objavljen, dat autoru uz dopuštenje prije objave, str. 5.
620
Parrish, Sports law and policy…, op. cit., str. 150.
621
Ibid, str. 18.

119
natjecanja EU. U pogledu ekonomskog konteksta prema sportu, analizirana su samo pitanja
financiranja klubova i prodaja televizijskih prava. Sukus Izvještaja iz Helsinkija temelji se na
konceptu partnerstva na triju razinama makro-razini (europskih institucija), mezo-razni
(države članice) i mikro-razini (subnacionalne grupe i ne državni subjekti) kako bi se ostvario
strukturalniji i koordinirani pristup sportu.622

Kakav je utjecaj prava EU na sport de lege ferenda možda najbolje ilustrira Zajednička izjava
njemačkog i engleskog premijera Schrödera i Blaira u pogledu Sustava transfera iz rujna
2000. godine, u kojoj su oni istaknuli da je „profesionalni nogomet ponos obiju država i da
tako treba ostati. Postojeći sustav transfera nije dobar, no radikalne reforme mogu imati
negativnog utjecaja na strukturu europskog nogometa, poglavito preživljavanje malih
klubova. Zajedničko rješenje mora biti u interesu kako igrača, kao radnika, tako i klubova i
udruženja. Nadamo se da će Komisija u pogledu pregovaranja oko sporazuma o sustavu
transfera uzeti u obzir specifičnu situaciju koja postoji u profesionalnom nogometu“.623 Prema
Izjavi ministara sporta država članica EU iz 2001. godine,624 treba poticati otvoreni dijalog o
socijalnim, obrazovnim i kulturnim vrijednostima sporta, kako bi se jamčila specifičnost
sporta u Europi na svim razinama.  Nakon Izvještaja iz Helsinkija, Konferencije o europskom
sportu, te osobito Deklaracije iz Nice, prema Blanpainu očito je da je došlo do pobjede
specifične prirode sporta u odnosu na europsko pravo, sportski element ima prvenstvo, a
europsko pravo je postalo prema njegovu mišljenju izuzetak.625 No, navedeno moža ipak nije
tako, jer odluka Meca Medina, je opet dala veće značenje europskom pravu, te utvrdila da
nema „čisto sportskih pravila“, već se svaki predmet mora razmatrati za sebe. U svibnju 2006.
godine donijet je Nezavisni prikaz europskog sporta ili Arnaut izvješće.626 Kako je već u

622
Ibid, str. 189.
623
Borja, The New Governance of Football: What role for the EU?, u EU, Sport, Law and Policy, op. cit.,
str. 125.
624
Statement by the Sports Ministers of the European Union Member states pertainig to sport safety, the
fight against doping and the specific function of sport within the context of Community integration, 12.11.2001.,
vidi u Siekmann, Soek, The European Union and sport: legal and policy documents, op. cit., str. 64.
625
Blanpain, The Legal Status of Sportsmen…, op. cit., str. 38.
626
Arnaut, Independent European Sport Review, UK Presidency of EU, 2006., dostupno na:
http://www.independentfootballreview.com/, (10.5.2010.). Arnaut je bio bivši portugalski ministar vanjskih
poslova. Na inicijativu Ministarstva sporta UK i financirano od strane UEFA-e, nastalo je navedeno Izvješće.
Detaljnije o Izvješću u: Miettinen, The „Independent European Sport Review“: A Critical Overview,
International Sports Law Journal, vol. 6. (2006.) br. 3-4., str. 57.-62.; Već sama činjenica da je predmetno
Izvješće financirano od strane UEFA-e, značajno dovodi u pitanje njegovu „nezavisnost“. Kao pandan
navedenom Izvješću, izdano je Izvješće Wathelet (Wathelet Report: Sport Governance and EU Legal Order:
Present and Future), Prof. dr. Melchiora Watheleta, podržano od strane gotovo svih najznačajnijih pravnih
stručnjaka sportskog prava: Prof. dr. Stephena Weatherilla, Prof. dr. Rogera Blanpaina, Prof. dr. Richarda
Parrisha, Prof. dr. Klausa Viewega. Vidi: Wathelet Report; International Sports Law Journal, vol. 7. (2007.) br.
3-4., str. 3.-11.

120
uvodu istaknuto „navedeno je Izvješće neovisno od nogometnih vlasti ali je financirano od
strane UEFA-e, s potrebom da se uzme u obzir UEFA-in strateški dokument „Vizija
Europe“,627 jasno je da je navedeno Izvješće pristrano. Izvještaj se može podijeliti u četiri
dijela: prvi dio, govori o konceptu specifičnosti sporta; drugi dio sadrži tzv. zabrinjavajuće
trendove profesionalnog sporta u Europi; treći dio predlaže pravne instrumente kojima bi
trebali riješiti probleme istaknute u drugom dijelu; te, konačno, u završnom dijelu nalazi se set
preporuka upućen institucijama EU i sportskim udruženjima. Tako se predlaže uvođenje
skupnog izuzeća (engl. block exemption) u pogledu sporta spram prava tržišnog natjecanja,628
odnosno ukoliko to nije moguće, jasne smjernice za primjenu prava tržišnog natjecanja EU
spram sporta, a što je nužno i u pogledu jasnih smjernica koja sportska pravila potpadaju pod
polje primjene prava slobode kretanja, a koja su isključena; stvaranje Europske sportske
agencije koja bi nadzirala implementiranje Izvješća; priznavanje prava upravljanja
nogometom od strane institucija EU spram UEFA-i.629 Naglašena je nužnost da se putem
doktrine podijeljenih ovlasti uvede demokratičnost u rad monopolističkih vladajućih tijela
sportskih udruženja te nužnost jače suradnje sa svim sudionicima sportskog pokreta
uključujući predstavnike sportaša te navijače, a načelo solidarnosti treba ojačati.630 Unatoč
tomu što navedeno Izvješće traži od FIFA-e, UEFA-e i nacionalnih saveza izmjene svojih
struktura kako bi postali više demokratičniji, ipak se teško oteti dojmu da se navedeno
izvješće priklanja argumentima sportskih udruženja. Treba istaknuti da je ono doprinijelo
raspravi o odnosu sporta i EU,631 te da je napravilo izvrsni posao u identificiranju problema s
kojima se europski sport susreće kao rezultat veće globalizacije i masivnije komercijalizacije
profesionalnog sporta, pogotovo zbog velike količine novaca koji je prisutan u navedenom
području gospodarstva.632

Prije stupanja na snagu Lisabonskog ugovora, dok je sudbina Ustava EU, a potom i
Lisabonskog ugovora bila upitna, Europski parlament u ožujku 2007. godine je usvojio
Rezoluciju Europskog parlamenta o budućnosti profesionalnog nogometa u Europi.633

627
Arnaut Izvješće, op. cit., str. 4.
628
Treba istaknuti da je Europska komisija u svojoj Bijeloj knjizi o sportu, izjavila da ne razmatra pitanje
skupnog izuzeća u pogledu sporta, pa se navedeni prijedlog ne treba više razmatrati.Vidi Bijela knjiga o sportu,
op. cit.
629
Arnaut Izvješće, op. cit., str. 96., 108., 126.
630
Ibid, op. cit., str. 58.
631
Borja, The New Governance of Football: What role for the EU?, op. cit., str. 129.
632
Borja, The Independent European Sport Review: Half Full or Half Empty?, Entertainment and Sport
Law Journal, vol. 4. (2007.) br. 3., t. 21.
633
European
Parliament
Resolution
of
29
March
2007,
2006/2130
(INI),
dostupno
na:
http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?type=TA&reference=P6-TA-2007-0100&language=EN

121
Naglašena je važnost Europskog nogometnog modela s odnosom amaterskog i profesionalnog
nogometa, značaj piramidalne strukture sporta u Europi, podržan je rad iz Arnaut-Izvješća,
izražena je nada da se u budućnosti profesionalni nogomet neće razmatrati po načelu od
slučaja do slučaja već da će se utvrditi pravna sigurnost. Navedena Rezolucija je bolje
uravnotežena od Arnaut-Izvješća, naglašen je društveno-kulturni aspekt sporta, koji ga
razlikuje od drugih ekonomskih djelatnosti, 634  naglašavajući da je ekonomija sporta
subjektom europskog prava. 635 Istaknuto je podržavanje temeljnog načela da ekonomski
aspekt profesionalnog sporta potpada pod okrilje europskog prava, uzimajući u obzir
posebnost sporta utvrđenu Deklaracijom iz Nice, te smatra u tom kontekstu da su restriktivni
učinci sportskih pravila sukladni s pravom EU, pod uvjetom da navedeno pravilo slijedi
legitimne ciljeve sukladne prirodi i svrsi sporta te da su njegovi restriktivni učinci svojstveni
težnji ka tom cilju, i da su proporcionalni.636 Pozvana je Komisija da donese smjernice kako
primijeniti navedena načela, a europski i nacionalni savezi i udruženja na dijalog kako bi se
postigao formalni okvir. Također, pozvana je Komisija da zajedno s Parlamentom, državama
članicama te europskim i nacionalnim savezima, uključi načela i preporuke navedene u
predmetnoj Rezoluciji u Bijeloj knjizi o sportu koja je kasnije, u srpnju 2007. godine i
donesena. Bitno je istaknuti da su pozvane UEFA i FIFA da u svoje statute unesu, a to je
kasnije i učinjeno, pravo svakog sportaša na pristup sudu, i što ne smije imati nikakve
disciplinarne ili kakve druge posljedice po sportaša, kao i da se priznaje pravo na samo-
reguliranje sportskih saveza koje je sadržano i opravdano Europskim sportskim modelom, uz
nužno poštivanje načela proporcionalnosti. Zanimljivo da se u navedenoj Rezoluciji pozvalo
na predmet Charleroi,637 u kojem nikada na koncu nije donesena odluka, vjerujući da bi
navedeni predmet ozbiljno umanjio sposobnost malih i srednjih nogometnih saveza da
sudjeluju u međunarodnim natjecanjima, kao i da bi ugrozilo važna ulaganja od strane
nacionalnih saveza u nogometnu bazu. Smatra se da bi klubovi trebali prepuštati svoje igrače
državnim reprezentacijama bez potraživanja ikakve naknade za tako što, te se potiču FIFA i
UEFA da zajedno s europskim klubovima i ligama utvrde uvjete koji se imaju primijeniti na
igrače koji su ozlijeđeni za vrijeme igranja za reprezentaciju, po sustavu kolektivnog
osiguranja. Autor je mišljenja, da su ovakvo zadiranje Parlamenta u sudski predmet i očit

(15.08.2010.). Nastala je iz Nacrta belgijskog parlamentarca Ive Beleta, a kao Izvješće Vijeća za kulturu i
obrazovanje, pa se često navedena rezolucija naziva i Belet-Izvješće, prema svojem autoru.
634
Borja, The New Governance of Football: What role for the EU?, op. cit., str. 130.
635
Rezolucija Parlamenta 2007, op. cit., t. 6.
636
Loc. cit.
637
Odluka C-243/06 SA Sporting du Pays de Charleroi, G-14 Groupment des clubs de football européens v
Fédération internationale de football association (FIFA), nije objavljena.

122
pritisak na ES za svaku osudu. Kakav bi bio ishod navedenog predmeta nismo saznali jer je
tužba povučena. Naglašeno je da bi profesionalni nogometaši, njihovi sindikalni predstavnici
te klubovi i lige trebali biti bolje povezani u vođenju nogometa u okviru socijalnog dijaloga.
Naglašena je socijalna, kulturna i obrazovna uloga nogometa, te je „istaknuta jasna podrška
mjerama UEFA-e za poticanje obrazovanja mladih igrača zahtjevima o najmanjem broju
„igrača usavršavanih u domaćoj sredini“ (engl. home-grown) u momčadima profesionalnih
klubova, kao i postavljanjem ograničenja o broju igrača u momčadi, s uvjerenjem da su takve
mjere proporcionalne, te se pozivaju profesionalni klubovi da striktno primijene navedena
pravila. Nužno je poduzeti dodatne mjere kako navedeno pravilo o „home-grown“ igračima
ne bi dovelo do trgovanja djecom, sklapanjem ugovora s djecom mlađom od 16 godina, kao i
da se djeci pruži obrazovanje i usavršavanje, izvan treniranja i sportskog razvoja.“ 638
Posebno, što je bitno za ovaj rad, Parlament je naglasio da je „svjestan potrebe efikasnije
implementacije radnopravnog zakonodavstva u svim državama članicama kako bi se
osiguralo da profesionalni igrači ostvaruju prava koja im pripadaju zajedno s obvezama koje
su dužni ispunjavati u odnosu na svojeg poslodavca.“639

Iako navedena rezolucija nije sadržavala formalni zahtjev za izmjenu Ugovora, izrazila je
želju da primjena prava Zajednice (sada prava EU) spram profesionalnog nogometa ne remeti
njegove socijalne i kulturne svrhe razvojem prikladnog pravnog okvira koji bi u potpunosti
poštivao temeljna načela specifičnosti profesionalnog nogometa, autonomije njegovih tijela i
sastavnica. Sport ne može djelovati pod istim uvjetima kao druga područja gospodarstva, jer
klubovi mogu opstati jedino zahvaljujući uravnoteženom sportskom nadmetanju, a osim toga
naglašena je i želja da se  izbjegnu situacije u kojima bi sud svojim odlukama ili načelom „od
slučaja do slučaja“ utjecao na budućnost profesionalnog nogometa.640 Valja ovdje istaknuti da
je prema mišljenju Europskog parlamenta, u slučaju kada bi ES odlučivao o pravilu UEFA-e
o nužnosti da svaka momčad ima određeni broj igrača „razvijenih na području te
države“ poznatije kao pravilo o „home grown players“, o kojem će se nešto više reći kasnije,
isti utvrdio da bi ono bilo sukladno bivšem članku 12. UEZ-a o zabrani diskriminacije. Autor
nije istoga mišljenja, te je navedeno jedna od glavnih teza doktorske disertacije.

638
Rezolucija Europskog parlamenta, 2007., t. 34.-37.
639
Rezolucija Europskog parlamenta, 2007., t. 47.
640
Zylberstein, The Specificity of Sport: A Concept Under Threat, str. 95.-106., str. 105. u Blanpain (Ur.),
The Future of Sports Law…, op. cit.

123
III. BIJELA KNJIGA O SPORTU

U srpnju 2007. godine Europska je komisija donijela Bijelu knjigu o sportu (engl. White
paper on sport) koja predstavlja prvi značajniji strateški dokument tijela EU u pogledu sporta,
a važnost je tim veća što Komisija godišnje izda dvije do tri „bijele knjige“, što ukazuje na
snažnu „političku podršku“. 641  Navedeni je dokument donesen pod velikim pritiskom
sportskih udruženja, poglavito UEFA-e, koja su pod svaku cijenu nastojala propagirati
isključenost sporta od polja primjene prava EU.642 Ipak, Bijela knjiga o sportu nije osmišljena
kao akt koji predstavlja temelj za zakonodavni prijedlog, već kako bi se istaknulo trenutno
stanje odnosa Komisije spram sporta.643 Prema Weatherillu, navedeni dokument predstavlja
dobar prikaz sudske prakse EU u pogledu sporta, iako postoji pristrano tumačenje presude
Meca-Medina, te predstavlja dobru analizu „boljeg reguliranja“ odnosa EU i sporta. 644
Istaknuto je da je sport rastući ekonomski i socijalni fenomen koji daje značajan doprinos u
strateškim ciljevima EU: solidarnosti i prosperitetu; promiče aktivni doprinos građana EU
društvu i tako pomaže postizanju aktivnog državljanstva; a temelji se na Akcijskom planu
Pierre de Coubertain.645

Bijela knjiga se bavi trima područjima važnim za EU. Prvo područje čini socijalna uloga
sporta: istaknut je podatak da prema istraživanju Eurobarometra iz 2004. godine 60% građana
EU bavi se sportom u više od 700.000 sportskih klubova; fizičkom se aktivnošću utječe na
povećanje razine zdravlja građana EU, te je nužna snažnija suradnja između zdravstvenog,
obrazovnog i sportskog sektora na razini država članica, što Komisija zdušno potiče;
naglašena je potreba snaženijeg zalaganja u borbi protiv dopinga; nužno je naglasiti ulogu
sporta u obrazovanju i usavršavanju, što treba biti potaknuto Programom cjeloživotnog učenja;
važno je omogućiti profesionalnim sportašima uključivanje u tržište rada po okončanju

641
Postojale su dvojbe da li navedenom problemu sporta i EU pristupiti putem dokumenta poput Bijele
knjige ili, kako je predloženo Arnaut-Izvješćem, putem specifičnih zakonodavnih prijedloga. U konačnici odluka
je pala na Bijelu knjigu jer se željelo pristupiti sportu sveobuhvatnijim pristupom. Parrish, Miettinen, The
Sporting Exception…, op. cit., str. 43.
642
Koliki je bio otpor promjeni pravila od strane UEFA-e, najbolje ilustrira izjava sadašnjeg Predsjednika
Michela Platinija iz 2007. godine, povodom donošenja Bijele Knjige o sportu: „Ne možete ubiti filozofiju
nogometa koja traje 150 godina, društvenu djelatnost, zbog člana Komisije koji se nikada nije bavio sportom, i
to zbog jednostavnog prava da je sportaš radnik. To je sport, to nije proizvod. Dio je našeg života… Ukoliko EU
utvrdi da je to proizvod, to je kraj našeg sporta.“; Michel Platini: EU labour movement rules threten football,
The
Finacial
Times,
21.5.2007.,
dostupno:
http://www.ft.com/cms/s/0/f2959070-0737-11dc-93e1-
000b5df10621.html#axzz1bDThUTIR, (28.9.2011.).
643
Parrish, Miettinen, The Sporting Exception…, op. cit., str. 43.
644
Weatherill, The White Paper on Sport as an Exercise in „Better Regulation“, str. 101.-114. u Gardiner,
Parrish, Siekmann (Ur.), EU, Sport, Law, and Policy,… op. cit., str. 113
645
Bijela knjiga o sportu, op. cit., str. 2. i 3.

124
profesionalne karijere, što se može ostvariti ulaganjima u najranijoj dobi u razvoj mladih
sportaša na sportskom planu, ali i ulaganjem u visokokvalitetne centre za razvoj i obrazovanje
sportaša; promicanje volontiranja i aktivnog državljanstva putem sporta; korištenje potencijala
sporta za socijalnu inkluziju, integraciju i jednake mogućnosti (mladi, osobe s posebnim
potrebama, slabije imučne osobe i dr.) uz korištenje Otvorenih metoda koordinacije za
socijalnu zaštitu i socijalnu inkluziju; osnaživanje prevencije i borbe protiv rasizma i nasilja;
naglašena je uloga sporta u međunarodnim odnosima s drugim državama; podupiranje
održivog razvitka ljudskog okoliša putem sporta.646 Drugo područje od interesa za EU u
pogledu sporta jest ekonomska dimenzija sporta. Prema autorovu mišljenju, iako je navedena
na drugom mjestu, teško se oteti utisku da navedeno područje zapravo predstavlja glavno
područje interesa. Naime, sport je dinamični i brzo rastući sektor koji može doprinijeti
Lisabonskim ciljevima rasta i otvaranja novih radnih mjesta jer, kako ukazuje studija izrađena
2006. godine za vrijeme austrijskog predsjedanja EU, 2004. godine sport je činio 3,7 % BDP-
a EU, te je zapošljavao gotovo 5,5% radne snage; važan je značaj prava intelektualnog
vlasništva; naglašena je nužnost postojanja Europske statističke metode za mjerenje
ekonomskog utjecaja sporta; nameće se kao nužnost uvođenje pravila u pogledu ulaganja
javnih novčanih sredstava u sport, kao i boljeg poreznog opterećenja sporta.647 Treće područje
interesa čini sama organizacija sporta. Ponovno je naglašena važnost europskog modela
sporta, no Komisija je naglasila da je neralno pokušati definirati jedinstveni model sporta u
Europi; priznata je autonomija sportskih organizacija i predstavničkih struktura (poput
nacionalnih liga); dijalog sa sportskim organizacijama naglašen je kao bitan, kao i da se
mnoga pitanja mogu riješiti autonomnim pravilima, ali uz nužno poštivanje prava EU;
istaknuto je da je sport subjektom prava Unije u slučaju ekonomske aktivnosti, a to se odnosi
na pravila o tržišnom natjecanju, unutarnjem tržištu, zabranu diskriminacije temeljenu na
državljanstvu, odredbe o građanstvu EU, kao i na jednakost muškaraca i žena u pogledu
zaposlenja, no naglašena je specifičnost sporta, koja prema Komisiji proizlazi iz sudske
prakse ES-a i odluka Komisije uz nužno poštivanje načela proporcionalnosti, spomenuta je
odluka Meca-Medina kojom je odbačena teza o „čisto sportskim pravilima“; naglašena je
važnost gospodarske slobode kretanja i borbe protiv diskriminacije temeljene na državljanstvu
u svim sportovima (naglašena su ograničenja i proporcionalna ograničenja slobode kretanja
priznata od strane ES-a u pogledu: prava na izbor državljana određene države za igranje u
nacionalnim reprezentacijama, nužnost ograničenja broja natjecatelja u natjecanju te

646
Ibid, str. 3.-11.
647
Ibid, str. 11.-12.

125
utvrđivanje krajnjeg roka za ostvarivanje transfera igrača u momčadskim sportovima); sva
pravila koja se odnose na transfere moraju biti sukladna europskom pravu; nužnost uređenja
pravila o igračevim zastupnicima; važnost zaštite maloljetnika; spomenuti su korupcija, pranje
novaca i ostala financijska kaznena djela; sustav licenciranja klubova; odnos sa medijima,
pogotovo televizijom s naglaskom na prodaju televizijskih prava prijenosa uz nužnost
poštivanja solidarnosti među klubovima.648

Naglašavajući da je sport subjektom EU prava, priznate su dvije dimenzije specifičnosti
sporta: tradicionalna pravila igre i legitimni ciljevi osiguranja neizvjesnosti i natjecateljske
ravnoteže s jedne strane, te specifičnost strukture sporta (autonomija sportskih organizacija,
piramidalna struktura natjecanja, mehanizam solidarnosti, načelo jednog saveza po sportu i
dr.).649 Također, Komisija je naglasila nužnost konstantnog dijaloga sa sportskim partnerima,
suradnje s državama članicama u pogledu razvoja sporta te pogotovo pitanje socijalnog
dijaloga na europskoj razini kako bi se ojačali radni odnosi i uvjeti rada u području sporta.650
U tom pogledu, kako proizlazi iz Akcijskog plana Pierre de Coubertin „Komisija će
poduzimati mjere kako bi se ostvario efikasniji strukturni dijalog o sportu u EU, uključujući
organizaciju godišnjeg okupljanja u vidu Europskog sportskog foruma s tematskim
raspravama upućenim poglavito sudionicima Europskog sporta“.651 Ovdje treba naglasiti da
je Bijela knjiga o sportu potvrdila načelo supsidijarnosti, autonomije sportskih organizacija
kao i postojanje pravnog okvira EU prava u pogledu sporta. Navedena Bijela knjiga nije
slučajno donesena upravo 2007. godine. Naime,  prethodili su joj Arnaut izvješće i Rezolucija
Europskog parlamenta o budućnosti europskog profesionalnog nogometa iz 2007. godine.
Bijela knjiga je bila vođena velikim očekivanjima sudionika sportskog svijeta, koji su željeli
svoje stavove uključiti u politički akt EU, uključujući i potrebu za boljom promocijom sporta
i postizanjem veće pravne sigurnosti.652 Razočarenje Bijelom knjigom o sportu653 od strane
sportskih udruženja zapravo nije osnovano, jer je Komisija navedenim dokumentom samo

648
Ibid, str. 12. – 17.
649
Parrish, Miettinen, The Sporting Exception…, op. cit., str. 44.
650
Bijela knjiga o sportu, op. cit., str. 18. – 19.
651
Akcijski plan Pierre de Coubertain, mjera 29., Bijela knjiga o sportu, op. cit.
652
Siekmann, The Specificity of Sport: Sporting Exceptions in EU Law, op. cit., str. 7.
653
Zajednička Deklaracija MOO-a i FIFA-e u pogledu Bijele knjige o sportu: „Much Left to be done“,
11.7.2007., dostupno na: http://www.olympic.org/news?articleid=54916, (10.7.2011.): „Istaknuli su da je
struktura Bijele knjige potpuno u suprotnosti s olimpijskim pokretom, da niječe regulatorne ovlasti
međunarodnih saveza, podijelu ovlasti između njih i europskih saveza… Kao svjetska sportska organizacija
uključeni smo u borbu za pošteno sportsko natjecanje, promicanje sportaša i usavršavanje mladih talenata,
očuvanju ravnoteže između natjecanja i zaštite integriteta svakog sporta posebno. To su osnovni elementi
Europskog sportskog modela, te bi željeli da Komisija bude na našoj strani u zaštiti tog modela ne samo za
budući razvoj sporta, već i za dobrobit europskog društva općenito.“

126
potvrdila praksu ES-a iz odluke Meca-Medina ustvrdivši da primjena testa proporcionalnosti
na predmete sporta zahtijeva uzimanje u obzir konkretnih okolnosti svakog slučaja (engl.
case-by-case), te navedeno onemogućuje donošenje općih smjernica i pravila za primjenu
europskog prava na sport.654 Navedeni je dokument, predložio nekoliko instrumenata koji bi
trebali pomoći u rješavanju pitanja sporta u okviru europskog prava, poput studija,
istraživanja, poticanja jačeg dijaloga partnera, preporuke itd., dakle pomoću tzv. „soft
law“ pristupa nastojalo se regulirati pitanje sporta, jer zakonodavnih ovlasti iz Ugovora, za
tako nešto nije niti bilo.
IV. SPORT I LISABONSKI UGOVOR – NOVA DIMENZIJA

Za vrijeme Slovenskog predsjedanja Vijećem 2008. godine, predsjednici nacionalnih
olimpijskih odbora država članica, predstavnici Izvršnih vijeća olimpijskih odbora, te
predstavnik Europske komisije za sport dali su zajedničku izjavu, koja je kao takva
prihvaćena, te je 2008. godina proglašena „Europskom godinom međukulturalnog
dijaloga“ s obzirom na činjenicu da sport i fizička aktivnost predstavljaju izvrsno sredstvo
promicanja obrazovanja, zdravlja i mira, kao i temeljnih društvenih vrijednosti poput
momčadskog duha, pravednog natjecanja, suradnje, tolerancije i solidarnosti.655 Iste godine, u
travnju Vijeće regija EU je u pogledu Bijele knjige o sportu, utvrdilo da „sport predstavlja
važan instrument za promicanje integracije svih socijalnih grupa, jer promiče sposobnosti
pojedinaca, te pojedine temeljne vrijednosti, poput korektnosti, tolerancije i solidarnosti.“656
Konačno u svibnju iste godine, i Europski je parlament dao svoje viđenje Bijele knjige o
sportu, te je naglasio da „sport predstavlja sastavni dio kulture i europskog intentiteta, služi
kao važan instrument promicanja interkulturalnog dijaloga, predstavlja izniman doprinos
razvoju i promicanju važnih socijalnih, kuturnih i obrazovnih vrijednosti… te je zatraženo od
Europske komisije da uzme u obzir specifičnost sporta ne uzimajući u obzir pristup rješavanja
pitanja sporta prema načelu od slučaja do slučaja, već da je nužna snažnija pravna sigurnost

654
Parrish, Miettinen, The Sporting Exception…, op. cit., str. 44.
655
Joint Declaration on social significance and dialogue in sport, 17.3.2008., dostupno na:
http://www.eu2008.si/en/News_and_Documents/download_docs/March/0316_EYC_sport/050Declaration.pdf,
(11.8.2011.). Treba istaknuti da je 2003. godine odlukom Europskog Parlamenta i Vijeća utvrđena 2004. godina
kao Europska godina obrazovanja putem sporta; Decision 291/2003 of the European Parliament and the Council
establishing the European Year of Education Through Sport 2004, OJ L 43/1 2003.
656
Opinion of the Committee of the Regions on „The White Paper on Sport“, OJ C 105/40, 25.4.2008.

127
u pogledu primjene normi europskog prava u pogledu sporta; naglasivši nužnost održavanja
studija i seminara u pogledu primjene acquisa communautairea na sport i dr.“. 657

 Od 1. prosinca 2009. godine, u odnosu sporta i prava EU, dogodio se značajan pomak
stupanjem na snagu Lisabonskog ugovora.658 Naime, člankom 6. UFEU-a po prvi je put
uređeno pitanje sporta u okviru nadležnosti tijela EU,659 te je sport uz obrazovanje, stručno
osposobljavanje i pitanje mladih osoba uvršten u područje u kojemu EU ima nadležnost
poduzimanja mjera u svrhu podupiranja, koordiniranja i dopunjavanja mjera država članica.660
Valja naglasiti sadržaj članka 165. UFEU-a (bivši članak 149. UEZ-a) koji sada izričito
spominje sport i naglašava da će „Unija pridonijeti promociji europskih sportskih pitanja,
uzimajući u obzir poseban karakter sporta, njegove strukture temeljene na dobrovoljnoj
aktivnosti, te njegove socijalne i obrazovne uloge“. 661 No, i ako vrlo bitan napredak u
području odnosa sporta i europskog prava, Unija još uvijek nema ovlasti harmonizacije
organizacije sporta u Europi, te je uređenje navedenoga u nadležnosti država članica i
sportskih udruženja,662 a Europa će zahvaljujući Lisabonskom ugovoru imati pravni temelj za
ulogu podupiranja država članica u socijalnim, obrazovnim i kulturnim aspektima sporta.663
No, ako analiziramo sudsku praksu ES-a, jasnim se nameće da bez obzira što se neko
područje nalazi u nadležnosti država članica, odnosno u konkretnom slučaju sporta u
nadležnosti sportskih udruženja, „ostvarivanje temeljnih sloboda zajamčenih Ugovorom, bez
obzira na činjenicu da je određeno područje u nadležnosti država članica, zahtijeva se od
država članica da prilagode svoje sustave. To ne znači da se na taj način umanjuju suverena
prava u tom području“.664 Ipak, kako smatraju Parrish i Miettinen, uvrštenje konstrukcije

657
European Parliament Resolution on the White Paper on Sport, 8.5.2008., A6-0149/2008 / P6_TA-
PROV(2008)0198.
658
Postoje kritike zašto čl. 165. UFEU-a ne sadrži horizontalnu integracijsku odredbu, kakvu primjerice
sadrži odredba o zaštiti potrošača. Navedeno ne bi stvaralo temelj za „sportski izuzetak“ ili „bianco imunitet
sporta“ već za „sportsko opravdanje“ odnosno zaštitu jedinstva sporta općenito. Mestre, Sport in the European
Constitution, vol. 5. (2005.) br. 1-2, International Sports Law Journal, str. 83.-84.
659
Europsko je Vijeće po stupanju na snagu Lisabonskog ugovora 2010. godine pitanje sporta uvrstilo u
područje interesa: Obrazovanje, mladi, kultura i sport.; European Council: List of Council Configurations,
16.9.2010.,
EUCO
22/10,
PRESSE
243,
dostupno
na:http://www.consilium.europa.eu/uedocs/
cms_data/docs/pressdata/en/ec/116549.pdf, (7.11.2011.).
 660
UFEU, op. cit., čl. 6(e).
661
Kako tvrde Parrish i Miettinen navedeno je bitno jer se sada izbjegavaju posljedice poput one koje je
imala odluka ES-a, C-106/96, UK v Commission, ECR [1998] I-2729, u kojem zbog toga što nije postojala
pravna osnovanost promicanja europskih sportskih pitanja je dovedeno u pitanje legalnost proračunskih izdataka
za sport. Parrish, Miettinen: The Sporting Exception…, op. cit., str. 39.
662
Colucci, Sport in the EU Treaty, str. 23., u Blanpain (Ur.), The Future of Sport Law in the European
Union, op. cit.
663
Ibid, str. 35.
664
Odluka C-372/04, ex parte Watts,  ECR [2006] I-4325, t. 121.

128
„specifične prirode sporta“ u primarno pravo EU imati će zasigurno značaj utjecanja na
pravno rezoniranje Suda i Komisije u predmetima koji se dotiču sporta, a kojima će se
navedene institucije baviti u budućnosti. 665  Ovdje treba naglasiti da je u okviru DG-a
Europske komisije za obrazovanje i kulturu ustrojen posebni Odjel za sport, koji će zasigurno
u budućnosti odigrati veliku ulogu u razvoju europskog sportskog prava, naravno u okviru
svojih ovlasti.666 Specifičnost sporta, sada i inkorporirana u primarno pravo EU, tj. osnivačke
ugovore, naglašava se već desetljećima kako u djelima najvećih pravnih stručnjaka europskog
prava i drugih grana prava, nezavisnim ekspertizama,667 tako i priopćenjima raznih sportskih
udruženja od onih na globalnoj (FIFA) ili regionalnoj razini (UEFA), do nacionalnih
sportskih saveza. Tako je, recimo, Komisija otvoreno ustvrdila da novčana sredstva koja
lokalne zajednice u Francuskoj ulažu u profesionalne klubove koji imaju trening centre za
mladež predstavljaju vladine subvencije upućene obrazovanju i tjelovježbi, ali da ne
predstavljaju državne poticaje u svijetlu čl. 101. UFEU-a, 668 koji bi onda bili suprotni pravu
EU. Bivši povjerenik Europske komisije nadležan za tržišno natjecanje Monti, o navedenom
kao i o usklađenosti pravila FIFA-e o transferima nogometaša s pravom EU koja je Europska
Komisija razmatrala, istaknuo je sljedeće: „sada je jasno da su pravila EU i nacionalna prava
primjenjiva na nogomet, i nikome ne smije promaći da je EU sposobna shvatiti poseban
status sporta, poglavito njegov socijalni, integracijski i kulturni značaj“.669 Ovime se jasno
naglašava težnja, ne samo sportskih udruženja, već i nekih političkih tijela Unije, da se sportu
da poseban status, no ES o navedenom nije bio tako jasan poput Europske Komisije.

Još jedan akt treba ovdje spomenuti, a to je svakako Radni dokument Europske komisije -
„Bijela knjiga o sportu 2 ili Bijela knjiga o sportu plus“ (The White Paper on sport plus)670
iz 2011. godine. Komisija navedenim aktom priznaje načelo autonomije sportskih struktura
kao temeljno načelo organizacije sporta, kao i ovlast država članica u uređenju navedenog
pitanja, poštujući načelo supsidijarnosti. Slično kao Bijela knjiga o sportu, ovaj dokument
razrađuje društvenu ulogu sporta (borba protiv dopinga; obrazovanje, razvoj i kvalifikacije u

665
Parrish, Miettinen: The Sporting Exception…, op. cit. str. 39.
666
Opširnije vidi: http://ec.europa.eu/sport/who-we-are/the-sport-unit-and-its-mission_en.htm (25.11.2011.)
667
Vidi npr. Arnaut Izvješće, op. cit.
668
European Commision, Decision of 25 April 2001, Case No. 118/2000, OJ C 333/1, 2001.
669
Commission Press Release: Commission closes investigation into FIFA regulations on international
football transfers, IP/02/824, 5.7.2002. dostupno na: http://europa.eu/rapid/pressReleasesAction.do?reference=
IP/02/824&format=HTML&aged=1&language=EN&guiLanguage=en, (10.5.2010.).
670
Prema Siekmann, The Specificity of Sport: Sporting Exceptions in EU Law, op. cit., str. 6.;
COM(2011)12 final, Communication from the Commission to the European Parliament, the Council, the
European Economic and Social Committee and the Committee of the Regions „Developing the European
Dimension in Sport“, 18.1.2011., (dalje: Bijela knjiga o sportu 2).

129
sportu, poglavito nužnost obrazovanja mladih igrača za vrijeme njihova sportskog razvoja;
prevencija i borba protiv nasilja i netolerancije; jačanje zdravlja putem sporta; socijalna
inkluzija u i putem sporta); ekonomsku dimenziju (s naglaskom na kolektivnu prodaju
televizijskih prava kao dobar primjer financijske solidarnosti i mehanizma raspodjele, te iako
ograničava tržišno natjecanje sukladno čl. 101. UFEU-a, ono može ukoliko ispunjava kriterije,
biti opravdano kao izuzetak) i organizacijsku strukturu sporta (promicanje dobrog vladanja u
sportu, specifična priroda sporta, sloboda kretanja i državljanstvo sportaša, pravila o
transferima i zastupnicima igrača, integritet sportskih natjecanja putem pravila o licenciranju
klubova i borbe protiv namještanja utakmica te europski socijalni dijalog u sportskom
sektoru), kao i suradnju s trećim državama  međunarodnim organizacijama. U navedenom se
aktu poziva na čl. 165. UFEU-a, na odredbe ugovora o zabrani diskriminacije iz čl. 18. i 21.
UFEU-a, na odredbe o slobodi kretanja radnika iz čl. 45. UFEU-a, kao i na odluku
Bernard,671 nakon što prva progovara i poziva se na čl. 165. UFEU-a u pogledu sporta.
Također se poziva na socijalnu i obrazovnu funkciju sporta, kao i na njegovu specijalnu
prirodu, što onda čini sport „posebnim, tj. specifičnim“ u odnosu na ostala područja
gospodarstva. 672 Naglašeno je da, sukladno odredbama ugovora o zabrani diskriminacije
temeljene na državljanstvu i odredbama o slobodi kretanja, zajedno s čl. 165. UFEU-a koji od
EU traži razvijanje europskog modela sporta putem tzv. mekog prava,  proizlazi da se opće
pravilo o zabrani diskriminacije odnosi na profesionalne sportaše, koje štite u pravilu odredbe
o slobodi kretanja radnika i amaterske sportaše, koje štite odredbe o slobodi kretanja građana
Unije.673 Zanimljivo da je „Bijela knjiga o sportu 2“ opet naglasila da iz sudske prakse ES-a
proizlazi da izuzetak općeg načela zabrane diskriminacije, a to su pravila koja isključuju
strane igrače od igranja određenih utakmica, a odnosi se na prirodu i kontekst takvih utakmica
koje su čistog sportskog interesa (utakmice reprezentacija), no taj izuzetak mora ostati
ograničen na isključivo svoj subjekt primjene i na njega se ne može pozivati kako bi se
postigla isključenost ukupnosti sportskih aktivnosti iz polja primjene prava EU.674 Među
ostalim, potvrđeno je da prema mišljenju Komisije pravila „home-grown players“ nisu
suprotna pravu EU, kao i da su sukladna sudskoj praksi ES-a. Ugovori koji su zaključeni s
trećim državama, imaju učinak da zakonito zaposleni državljani tih trećih država ne mogu biti

671
Odluka, C-325/08, Olympique Lyonnais SASP v Olivier Bernard, Newcastle United FC, ECR [2008] I-
4139.
672
SEC (2011) 66/4, Commission Staff Working Document „Sport and free movement“, Accompanying
document to the Communication from the Commission to the European Parliament, the Council, the European
Economic and Social Committee and the Committee of the Regions „Developing the European Dimension in
Sport“, 18.1.2011, str. 6.
673
Bijela knjiga o sportu 2, op. cit. str. 2.
674
Ibid, str. 4.

130
diskriminirani u pogledu uvjeta rada, naknade plaće i otkaza, te da ne smiju postojati
ograničenja u pogledu njih da nastupe za svoj klub u utakmici, no to ne znači da imaju pravo
uživanja slobode kretanja unutar EU.675

Posljednji akt tzv. mekog prava koji se tiče sporta je Rezolucija Europskog parlamenta o
Europskoj dimenziji sporta iz 2012. godine. 676  Istaknuta je nužnost primjene načela
specifičnosti sporta u odlukama ES-a i Komisije, koje načelo izvire iz skupa i ukupnosti
pojedinog sportaša, što sport razlikuje od drugih grana gospodarstva. Sport mora biti
subjektom europskog prava gdje je to nužno i prikladno primjenom načela „od slučaja do
slučaja“, a Komisija je pozvana da izda smjernice o primjeni europskog prava na sport kako
bi se otklonile postojeće nejasnoće. Također se potiču države na obrazovanje i usavršavanje
sportaša, njihovu integraciju u tržište rada po okončanju sportskih karijera, kao i da države
poduzmu mjere da sportaši koji profesionalno žive od bavljenja sportom u korištenju
socijalnih prestacija budu izjednačeni s radnicima. Dana je potpora socijalnom dijalogu u
sportu, te pravilu o „home-grown“ igračima. Zanimljivo je da se ponovno pojavio prijedlog
sportskim savezima da na dresovima reprezentacija igrači nose zastavu EU, kako bi se ojačala
povezanost europskih naroda, što je bilo predloženo još u Adonnino-Izvješću iz 1985. godine.

Bitno je, i to treba naglasiti, da je unatoč tomu što je tek po stupanju na snagu Lisabonskog
ugovora sport dobio svoje mjesto u pravnom okviru europskog prava, nije za očekivati da će
to dovesti do velikih promjena u izravnom pristupu EU ka sportu.677 Razvoj je više evolutivne,

675
Bijela knjga o sportu 2, op. cit. str. 6., Vidi infra odluke: C-438/00, Deutscher Handballbund eV v
Maros Kolpak, ECR [2003] I-4135, C-265/03,  Igor Simutenkov v Ministerio de Educación y Cultura and Real
Federación Española de Fútbol, ECR [2005] I-2579 i C-152/08, Real Sociedad de Fútbol SAD and Nihat
Kahveci v Consejo Superior de Deportes and Real Federación Española de Fútbol, ECR [2008] I-6291.
676
European Parliament resolution of 2 February 2012 on the European dimension in sport,
(2011/2087/INI), dostupno na: http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?pubRef=-//EP//TEXT+TA+P7-
TA-2012-0025+0+DOC+XML+V0//EN, (20.3.2012.). Navedena se Rezolucija nastavlja na Rezolucija Vijeća i
predstavnika Vlada država članica o radnom planu EU u pogledu sporta za razdoblje 2011.-2014. (Resolution of
the Council and of the Representatives of the Governments of the Member States, meeting within the Concil, on
a European Union Work Plan for Sport for 2011-2014, OJ C 162, 2011.), koja je potvrdila ciljeve Bijele knjige o
sportu, među ostalima ostvarenje „slobode kretanja sportaša i njihovo državljanstvo“, kao i „socijalni dijalog u
sportu“ kao prioritete u navedenom razdoblju; kao i na Izvješće Komisije o Razvoju Europske dimenzije u
sportu iz 2011. godine (COM(2011)12 final, Communication from the Commission to the European Parliament,
the Council, the European Economic and Social Committee and the Committee of the Regions, Developing the
European Dimension in Sport) koje je priznalo načelo autonomije sportskih organizacija kao njihovo temeljno
pravo, pravo država članica na određene ovlasti u tom području poštujući načelo supsidijarnosti, poticanje
socijalne uključenosti, razvoja i obrazovanja putem sporta, potvrđeno je pravo slobode kretanja sportaša i
njihovo državljanstvo kao iznimno važno za EU, nužnost analize sustava transfera nakon 2001. godine, te
poticanje socijalnog dijaloga u sportu.
677
Vermeersch, The Future EU Sports Policy: Hollow Words on Hollowed Ground?, International Sports
Law Journal, vol. 9. (2009.), br. 3.-4., str. 3.-7., str. 6.

131
nego revolucionarne prirode, a sukladno čl. 165. UFEU-a Vijeće će djelujući prema
kvalificiranoj proceduri većinskog odlučivanja, odnosno Parlament procedurom ordinarne
legislative (engl. co-decision) usvajati inicijativne mjere s ciljem doprinosa „europskim
sportskim pitanjima“.678 To slijedi iz samoga primarnog prava EU, jer Vijeće u pogledu
sporta može donositi samo preporuke, a harmonizacija pravnih sustava država članica je u
pogledu navedenog zabranjena.679

U pogledu svega toga, unatoč mnogobrojnim kritikama sportskih udruženja spram djelovanju
europskih institucija, pogotovo u pogledu Bijele knjige o sportu, autor se u potpunosti slaže s
Coluccijem u tomu da odluke Europskih institucija ne predstavljaju napad na sportska
udruženja, već smjeraju isključivo da osiguraju proporcionalnost u njihovu djelovanju,
ravnotežu u sportskom sektoru, dok nastoje očuvati jednakost u mogućnostima, neizvjesnost
sportskih ishoda, kao i poticanje u okupljanju i usavršavanju mladih igrača.680
§ 2 Odredbe primarnog prava Europske unije koje
se odnose na sport

Kao što je prethodno rečeno, do stupanja na snagu Lisabonskog ugovora, sport nije imao
svoje mjesto u primarnom pravu EU. Naime, sport je kroz sadržaj odredbi osnivačkih ugovora
ipak bio pod njihovim neizravnim utjecajem. Tako je npr. čl. 5(1). UEZ-a utvrđivao da „EU
djeluje u okviru ograničenja ovlasti681 koje su joj povjerene temeljem UEZ-a i zadaća koje su
joj povodom toga dodijeljene“, a ostale ovlasti pripadaju nadležnosti država članica EU.
Bivši čl. 3. UEZ-a koji je uređivao pitanje nadležnosti EU nije spominjao sport, a što je
značilo da na EU nisu prenesene ovlasti da razvija sportsku politiku u okviru EU, no bez
obzira na to ipak se sadržaj nadležnosti neizravno ticao i sporta. Naime, kao što je već
prethodno navedeno, čl. 12. UEZ-a (sada čl. 18. UFEU-a) koji „zabranjuje svaki oblik
diskriminacije temeljem državljanstva“, kao i čl. 39. UEZ-a (sada čl. 45. UFEU-a) koji
uređuje pitanje slobode kretanja radnika, čl. 43. UEZ-a (sada čl. 49. UFEU-a) koji uređuje
slobodu poslovnog nastana, čl. 49. UEZ-a (sada čl. 56. UFEU-a) koji uređuje slobodu
pružanja usluga, te čl. 81. – 89. UEZ-a (sada čl. 101. – 109. UFEU-a) koji uređuju pitanje

678
Bačić, Bačić, Lisabonski ugovor i novi start Europskog sportskog prava, Zbornik Pravnog fakulteta u
Splitu, vol. 48. (2011.) br. 4., str. 681.-702., str. 689. i 670.
679
Vermeersch, The Future EU Sports Policy…, op. cit. str. 6.
680
Colucci, Sports Law in Italy, op. cit., str. 21.
681
Područje nadležnosti EU uređeno je sada čl. 2.-7. UFEU.

132
tržišnog natjecanja neizravno su se primjenjivali na sport, kao što proizlazi i iz judikature ES-
a, a i dalje se odnose na sport i nakon Lisabonskog ugovora.

Nakon stupanja na snagu Lisabonskog ugovora, sport se izričito spominje u čl. 165. UFEU-
a,682 koji u st. 1. utvrđuje „Unija pridonosi promicanju pitanja europskog sporta, uzimajući u
obzir specifičnu prirodu sporta, njegovu strukturu temeljenu na dobrovoljnoj djelatnosti, te
njegovu društvenu i odgojnu ulogu“. Stavak 2. pak utvrđuje da: „Djelatnost Unije je
usmjerena na: razvoj Europske dimenzije sporta, promicanjem pravednosti i otvorenosti u
sportskom natjecanju i suradnji između tijela odgovornih za sport, i zaštitom fizičkog i
moralnog integriteta sportaša i sportašica, posebno najmlađih sportaša i sportašica“.
Suradnja sportskih tijela (udruženja, saveza) i institucija EU već je na snazi i prije stupanja na
snagu navedenog članka, jer je socijalni dijalog, o kojemu će više riječi biti kasnije, zaživio,
pogotovo u području kolektivnih pregovaranja o profesionalnim nogometašima kao
najeksponiranije grupe sportaša. Stupanjem na snagu ovoga stavka samo je dan jači poticaj
tomu dijalogu. U stavku 3. pak je utvrđeno da „Unija i države članice potiču suradnju s
trećim državama i nadležnim međunarodnim organizacijama u području obrazovanja i sporta,
posebice s Vijećem Europe.“ Zaključno st. 4. ovlašćuje institucije EU na donošenje poticajnih
mjera i preporuka, isključujući bilo kakvu harmonizaciju zakona i uredbi država članica. Sada
Unija ima „otvorene ruke“ za ulaganje u sport, što je do sada većinom činila kroz
„obrazovanje“. Očekivati je, prema mišljenju autora, da će sada ukoliko Unija nastavi s
ulaganjem  razvoj i promicanje sporta, iako će to vjerojatno opet biti kroz „razvoj mladih“,
nastojati preciznije urediti „pravila igre“. UEFA je dala svoje očitovanje u pogledu čl. 165.
UFEU-a. 683  UEFA je u navedenom očitovanju pozvala Europsku komisiju da razjasni
primjenu acquis communautairea na sport, primjerice razrađujući smjernice iz Bijele knjige o
sportu kojima bi se nastojalo riješiti problem o postojećoj pravnoj nesigurnosti i stvorilo
stabilnije okruženje za sport, kao i Europski parlament, Europsku komisiju i Vijeće EU, te
države članice da potvrde svoju potporu Europskom sportskom modelu, kao i da priznaju
sportskim udruženjima širu javnu interesnu ulogu, a da se pravo EU primijeni na sport na

682
Treba istaknuti da nije postojao konsenzus u pogledu postojanja članka o sportu u osnivačkim
ugovorima. Podupiratelji te ideje su bile Francuska, Španjolska, Italija, Portugal, Belgija i Grčka, dok su protiv
bile Švedska, Danska, Finska i UK. Odlučujuću ulogu odigrala je Njemačka svojim glasom. Barani, The
regulation of sport in the European Union: courts and markets, str. 107.-131., str. 126., u Bogusz, Cygan,
Szyszczak (Ur.), The regulation of sport…, op. cit.
683
UEFA's position on Article 165 of the Lisabon Treaty, dostupno na:, http://www.uefa.com/
MultimediaFiles/Download/uefaorg/EuropeanUnion/01/57/91/67/1579167_DOWNLOAD.pdf, (27.7.2011.).

133
način da ne prejudicira sposobnost sportskih udruženja svojih legitimnih i statutarnih ovlasti,
uključujući stvaranje pravila i primjena sankcija.684

Kako tvrde Parrish, Borja García, Miettinen i Siekmann, čl. 165. UFEU-a ima ograničujući
utjecaj na sport, pogotovo u pogledu primjene pravila unutarnjeg tržišta jer nema horizontalnu
odredbu, a što je sve u skladu s judikaturom ES-a u pogledu sporta. Nedostatak horizontalne
odredbe ne nameće obvezu uzimanja u obzir sportskih pitanja prilikom uređivanja politika u
drugim područjim, ali i ne onemogućuje isto.685 Navedeno je potkrijepljeno i posljednjom
odlukom iz 2010. godine u predmetu Bernard u kojemu se Sud pozvao na čl. 165. UFEU-a
koji po prvi put izričito spominje sport, no njegovo je rezoniranje na tragu dosadašnje sudske
prakse i odluka Komisije u pogledu „specifičnosti prirode sporta“. Prema Craigu i de Búrci,
iako u ovom području EU ne može harmonizirati pravo, može donositi pravno obvezujuće
akte na temelju odredbi specifičnih za ova područja.686

Članak 165. st. 4. UFEU-a kaže „mjerama koje potiču, isključeno je pravo na harmonizaciju
zakona ili pravila država članica“ u području sporta. Navedeno podosta podsjeća na predmet
Tabacco Advertising u kojemu se, unatoč izričitoj zabrani harmonizacije zakona i pravila u
kontekstu, postavilo pitanje da li se zbog pitanja javnog zdravlja može zabraniti oglašavanje
duhanskih proizvoda. ES je utvrdio da pitanje javnog zdravlja može predstavljati odlučni
čimbenik u usklađivanju zakonodavstava temeljenog na općoj ovlasti harmonizacije
unutarnjeg tržišta, unatoč zabrani harmonizirajućih mjera u području javnog zdravlja.687 Kako
smatraju Parrish i dr. teško je vjerovati da će odredba čl. 165. UFEU u potpunosti
onemogućiti harmonizaciju zakonodavstva koje ima učinak na sport, jer postoji mogućnost
konvergencije zakonodavstava putem drugih pravnih osnova. Smatraju da bi čl. 46. UFEU-a,
kojim se daje ovlast EU da putem direktiva i uredbi utvrđuju mjere kojima se ostvaruje
sloboda kretanja radnika, mogao služiti kao pravni osnov za donošenje zakonodavstva koje bi
omogućilo slobodu kretanja zaposlenih sportaša.688 Weatherill s druge strane, analizirajući
sadržaj čl. 165. UFEU-a ističe načelo pravednosti (engl. fairness) i otvorenosti (engl.
openness), te naglašava da će sportska udruženja kroz ova dva načela zasigurno nastojati

684
Ibid,  t. 1.1., 1.2. i 1.3.
685
Parrish, Borja, García Miettinen, Siekmann, Study: The Lisbon Treaty and EU Sports Policy,  2010.
686
Craig, de Búrca, EU Law…, 2011.,  op. cit., 87.
687
 Odluka, C-380/03, Germany v European Parliament and Council (Tobacco Advertising), ECR [2006]
I-11573, t. 92.
688
Parrish, Borja, García Miettinen, Siekmann, Study: The Lisbon Treaty and EU Sports Policy, op. cit., str.
26.-27., 61.-62.

134
provući što je širi mogući izuzetak za primjenu europskog prava na sport, ali konačan odgovor
interpretaciji čl. 165. UFEU-a dati će nam institucije EU, poglavito ES.689

Sportska udruženja predlagala su, zajedno i s nekim državama članicama još i prije nacrta
Ustavnog ugovora, odnosno sada čl. 165. UFEU-a da se posebnim Protokolom omoguće
određeni izuzeci sportu.690 Navedeni prijedlog nije usvojen, no sada je ipak sport dobio svoje
mjesto u samom tekstu Ugovora. Iako je riječ o aktima sekundarnog prava EU, ovdje treba
istaknuti da ima autora, poput Gardinera i Welcha, koji smatraju da bi EU direktivama mogla
urediti određena pitanja, poput sustava transfera.691 Autor smatra da navedeno nema pravnog
temelja iz primarnog prava EU, te je sukladno čl. 165. UFEU-a, za sada dok ne dođe do
izmjene Ugovora, nemoguće očekivati direktivu u pogledu sporta. Moguće je, i o tomu će biti
više riječi kasnije, da do direktive dođe, ali tek po provođenju postupka socijalnog dijaloga na
razini EU u koji moraju biti uključeni predstavnici radnika (sportaša) i predstavnici
poslodavaca (klubova), te ukoliko se zadovolji postupak iz Ugovora, njihov sporazum može
rezultirati direktivom.

Ovdje se skreće pozornost na još neke odredbe iz osnivačkih ugovora, koje nisu česte u
razmatranjima odnosa sporta i EU prava, ali koje ga se tiču. Naime, odredbe sadržane u čl.
136.-139. UEZ-a (sada čl. 151.-155. UFEU-a) koje uređuju pitanja socijalne politike također
se tiču sportskog prava jer se odnose na pitanje socijalnog dijaloga i kolektivnog pregovaranja,
instituta koji u europskim državama su prisutni u sportu jer su sportaši radnici u pravom
smislu te riječi, sudionici socijalnog dijaloga. Kada govorimo o odnosu sporta i europskog
prava, analizom primarnog i sekundarnog prava EU, te pogotovo judikature ES-a, o kojoj će
se u nastavku detaljnije razlagati, potrebno je naglasiti tri razine njihova međusobna odnosa.
Sportska pravila i praksa u odnosu na europsko pravo mogu biti grupirani u četiri grupe: Prva,
pravila koja ne potpadaju pod materijalno polje primjene europskog prava – pravila čisto
sportskog interesa (pravila koja se tiču utakmica nacionalnih reprezentacija, iako je teško
reći da iste nemaju ekonomskog utjecaja pa njihov status u ovoj grupi upitan. Ovdje svakako
spadaju i pravila bez ili s određenim, sekundarnim i marginalnim ekonomskim učinkom
pravila igre – npr. broj igrača, veličina igrališta itd.). Drugu grupu čine pravila koja potpadaju

689
Weatherill, Fairness, Openness and Specific Nature of Sport: Does the Lisbon Treaty Change EU Sports
Law, International Sports Law Journal, vol. 10. (2010.) br. 3-4, str. 11.-17., str. 16. i 17.
690
Parrish, Sports law and policy…, op. cit., str. 214.
691
Gardiner, Welch, The Contractual Dynamics of Team Stability Versus Player Mobility: Who Rules
„The Beautiful Game“, Entertainment and Sport Journal, vol. 5. (2007.) br. 1., t. 60.

135
pod polje primjene prava EU, ali ne predstavljaju ograničenje gospodarskim slobodama na
način da odvraćaju ili onemogućuju državljane države članice da napusti svoju državu
porijekla kako bi ostvario svoja prava slobode kretanja, te ne predstavljaju prepreku
gospodarskim slobodama i utječu na pristup radnika tržištu rada. Tu spadaju pravila koja su
svojstvena sportu poput pravila o ograničavanju broja natjecatelja u nacionalnim i
međunarodnim natjecanjima (Deliege), kao i pravila o dopingu (Meca-Medina). Treću grupu
čine pravila koja predstavljaju prepreku gospodarskim slobodama, ali su opravdana jer
slijede legitimne ciljeve i ispunjavaju test proporcionalnosti. To su potreba poticanja
usavršavanja i razvoja mladih igrača (odluke Bosman, Bernard), održavanje određene razine
sportske i financijske ravnoteže među klubovima (odluke Bosman, Bernard), potreba
osiguranja pravednosti natjecanja i nepredvidivosti rezultata (odluka Lehtonen). Posljednja su
pravila koja su suprotna europskom pravu i ne mogu biti opravdana, poput „pravila
3+2“ iz odluke Bosman.692
§ 3 SUDSKA PRAKSA EUROPSKOG SUDA
U PODRUČJU SPORTA

Kako će se u nastavku objasniti, ES je bio za specifičnost sporta, ali ne na način da sport bude
isključen iz polja primjene europskog prava. Nije moguće, prema mišljenju Suda, isključiti u
potpunosti sport iz pravila unutarnjeg tržišta i proklamiranih sloboda. Danas takvo mišljenje
dijele gotovo svi subjekti, od Europske komisije do sportskih udruženja, no u početku to nije
bio slučaj. Svi ti subjekti pokušavaju pronaći pravi model kojim će se zadovoljiti težnje za
očuvanjem specifičnosti sporta s jedne strane i očuvanjem načela i sloboda unutarnjeg tržišta s
druge strane, jer bi davanje bilo kakvih povlastica sportu moglo biti vrlo opasno za očuvanje
integriteta unutarnjeg tržišta i dovelo bi u pitanje njegovu opstojnost. Ipak, kako kaže
Weatherill, Sud je primjenjivao europsko pravo u odnosu na sport, ali ga nije primjenjivao
kao da je riječ o bilo kojem drugom gospodarskom sektoru, te u odnosu na sport valja
primijeniti ambiciozniji, kreativniji i realističniji pristup koji zahtijeva značajno ulaganje
sredstava u stvaranje međuovisnoti i isprepletenosti zahtjeva europskog prava i težnji
sportskog svijeta.693

692
Van den Bogaert, Cuyvers, Parrish, Miettinen, Soek, Siekmann, Study on the Equal Treatment of Non-
nationals in Individual Sports Competitions, 2010., str. 227.-231.
693
Weatherill, Bosman Changed Everything: The Rise of EC Sports Law, u The Past and Future of EU
Law, op. cit.,  str. 482.

136
Kada se pred ES pojavi predmet koji sadrži sportski element, Sud prvo utvrđuje da li je riječ o
ekonomskoj aktivnosti kako bi potpadalo pod polje primjene europskog prava. Kada se utvrdi
da je riječ o ekonomskoj aktivnosti, analizira se da li navedena pravila ili praksa predstavljaju
kršenje odgovarajućih odredbi europskog prava. Ako se utvrdi da je tomu tako, Sud analizira
da li navedene restriktivne mjere mogu biti opravdane. Tako je bilo do predmeta Meca-
Medina. Ipak, u tom je predmetu ES je istaknuo da iako postoje neka pravila koja su po svojoj
prirodi neekonomska i ne potpadaju pod slobodu kretanja (npr. pravila protiv dopinga), to
ipak ne znači da ne mogu kršiti odredbe o slobodi tržišnog natjecanja. Svaki se predmet treba
analizirati od slučaja do slučaja.
I. SUDSKA PRAKSA EUROPSKOG SUDA U POGLEDU DISKRIMINACIJE NA
TEMELJU DRŽAVLJANSTVA
1. Odluka C-36/74, Walrave i Koch

Prvi slučaj koji se pojavio pred ES-om, koji je bio svojevrsni uvod u problematičnost
definiranja sporta i sportaša u području EU bio je Walrave i Koch694 iz 1974. godine, u
kojemu je ES naglasio da je sport subjekt prava Unije samo i u slučaju ako predstavlja
ekonomsku aktivnost u svijetlu članka 2. UEZ, a kada takva aktivnost ima karakter plaćenog
zaposlenja odnosno plaćenih poduzetih usluga, navedeno potpada pod odredbe čl. 48.-51.
UEZ-a (sada čl. 45.-49. UFEU-a), odnosno čl. 59.-66. UEZ-a (sada čl. 56.-62. UFEU-a).
Konstrukcijom da je „sport subjekt prava Unije samo u slučaju ako predstavlja ekonomsku
aktivnost“ stvorena je sintagma „sportskog izuzetka“, „engl. sporting exception“, koje znači
da pravilo isključivo sportske prirode izlaze iz okvira primjene europskog prava.

Da li se odredbe iz Ugovora primjenjuju i na pojedince (sportska udruženja) iako oni ne
predstavljaju državnu vlast i mogu li se na njih pozivati pojedinci pred nacionalnim sudom?
Odgovor na ovo pitanje je ponudio ES upravo u ovome predmetu, gdje je istaknuo da „se

694
Odluka Walrave i Koch, op. cit., t. 4., 5.; U ovome predmetu radilo se o tomu da su dva nizozemska
državljanina Bruno Walrave i Noppie Koch pobijala pred ES pravila o natjecanju za svjetska biciklistička
prvenstva, organizirana od strane Svjetskog biciklističkog saveza, koja su propisivala da pratitelj bicikliste –
trener (engl. pacemaker), što su oni bili, iza kojega mora voziti biciklist (engl. stayer), mora biti istog
državljanstva kao i biciklist. Naime 1973. godine izmijenjena su pravila te se zahtijevalo isto državljanstvo i za
pratitelja i za biciklista, a do tada su mogli biti različitog državljanstva, s obrazloženjem da su svjetska prvenstva
u toj disciplini natjecanja reprezentacija država. Inače, pratitelj nosi posebno odijelo i vozi na motoru uz
biciklista ili malo ispred njega stvarajući svojevrsni vakum koji biciklisti pomaže u ostvarivanju boljih i bržih
vremena. ES je odlučio da je na na nacionalnom sudu utvditi da li par pratitelj - biciklist čine reprezentaciju
(nacionalni tim) pa je u tome slučaju dopuštena diskriminacija temeljena na državljanstvu ili je riječ o
„običnom“ paru sportaša. Vidi Parrish, Sports law and policy…, op. cit., str. 86.

137
zabrana takvog oblika diskriminacije ne odnosi samo na javne vlasti već je proširena i na
pravila svake prirode koja na kolektivni način uređuju pitanje plaćenog  zaposlenja i
pružanje usluga“. 695  Dakle, bez obzira na pravnu prirodu samog odnosa, pravila o
nediskriminaciji pokrivaju pod jednakim uvjetima svaki rad ili uslugu, te ista neobvezuju
samo tijela javne vlasti već se odnose na sva pravila koja na kolektivni način reguliraju
plaćeno zaposlenje i pružanje usluga koja donose autonomna udruženja i organizacije koja ne
potpadaju pod javno pravo. U tom slučaju u pogledu slobode traženja zaposlenja i pružanja
usluga, te u kontekstu sporta primjenjuje se europsko pravo.696 Na taj način prema autoru,
navedena pravila koja proizlaze iz Ugovora, ali i druga koja čine korpus europskog prava,
odnose se bez iznimke na svake nacionalne sportske saveze, kao i na regionalne sportske
organizacije (poput UEFA-e), ali i na pojedinačne klubove. Slijedom toga pojedinac (sportaš)
može pred nacionalnim sudom pobijati svaki akt ili odredbu sportskog tijela koja je u
suprotnosti s odredbama europskog prava. Osim toga, pravila o slobodi kretanja primjenjuju
se i na slučajeve kada se rad obavlja izvan EU ako je pravni odnos zaposlenja zasnovan
unutar EU,697 a argumentum a contrario primjenjuju se i ako je pravni odnos zasnovan izvan
EU, ali se učinak mjera osjeti unutar EU. U navedenom se predmetu postavilo pitanje
usklađenosti s pravom EU pravila koja određuju da pratitelj mora biti istog državljanstva kao i
biciklist kada se natječu u svjetskom biciklističkom prvenstvu. Sud je istaknuo da se zabrana
diskriminacije ne odnosi na pravila koja se odnose na sastavljanje državnih reprezentacija,698
jer se tu radi o čisto sportskom interesu „engl. purely sporting interest“ i samim time ne
postoji ekonomska aktivnost, ali navedeno ograničenje mora biti umjereno isključivo na
vlastitu odgovarajuću svrhu.699 Zaključno, možemo reći da se operativni dio presude sastoji
od dva odvojena pogleda spram sporta. Prvi je razlikovanje između ekonomskog aspekta
sporta, koji je predmetom primjene europskog prava, te neekonomska djelatnost, uključujući
neekonomski sport koji ne predstavlja ekonomsku aktivnost u smislu čl. 2. UEZ-a; te drugi
pogled, ograničenje zabrane diskriminacije u slučaju kada određena aktivnost potpada pod
polje primjene čl. 12., 39. i 49. UEZ-a „ne utječe na sastavljanje sportskih momčadi,

695
Odluka Walrave i Koch,  op. cit., t. 17.
696
Papaloukas, The Sporting Exemption Principle in the European Court of Justice's Case Law,
International Sports Law Journal, Vol. 9. (2009.) br. 3.-4., str. 7.-11., str. 8.
697
Odluka Walrave i Koch, op. cit.,  t. 28.
698
Kako opravdano tvrde Parrish i Miettinen, ovdje nije riječ o djelatnosti koja kao takva nije ekonomske
prirode, već o motivima koji u pogledu sastavljanja nacionalnih reprezentacija, nisu ekonomske prirode već od
čisto sportskog interesa. Parrish, Miettinen, The Sporting Exception…, op. cit., str. 82.
699
Odluka Walrave i Koch, op. cit., t. 7.-9.

138
poglavito nacionalnih reprezentacija, sastavljanje kojih je pitanje čisto sportskog interesa bez
ikakve ekonomske aktivnosti“.700

No, ostavljeno je nacionalnom sudu, po prijedlogu Nezavisnog odvjetnika Warnera, da utvrdi
prirodu djelatnosti u pitanju, odnosno da li se radi o takmičenju između momčadi u koje se
sastoje od jednog člana na motoru (pratitelj) i jednoga na biciklu, ili je riječ o individualnom
natjecanju među biciklistima, koje prate osobe na motoru. Parrish i Miettinen su mišljenja da
upravo zato što je Sud slijedio mišljenje Nezavisnog odvjetnika, niti danas nije jasan spektar
područja primjene „sportskog izuzetka“, a korisnije bi bilo, radi stvaranja prava, da je ES dao
svoje mišljenje.701 Argumenata ima i za jednu i za drugu stranu, naime važnost pratitelja
iznimna je kada se analizira da daje detaljne upute biciklisti, prekriva njegov vidokrug te
obojica moraju raditi zajedno kako bi ostvarili optimalni rezultat, obojica na koncu bivaju
nagrađeni za rezultat, pa bi bilo logično da čine momčad, no s druge strane riječ je o
biciklističkom, a ne moto-natjecanju, ukupna bodovna lista sadrži samo imena biciklista
itd.702  Stoga, teško je dati konačan sud o navedenom, a odgovor nije nikada dat jer su tužitelji
zbog pritisaka sportskog udruženja povukli svoju tužbu. Naime, svjetski biciklistički savez je
tužiteljima zaprijetio brisanjem njihove discipline iz popisa biciklističkih natjecanja ukoliko
ustraju s provođenjem postupka pred nacionalnim sudom.
2. Odluka C-13/76, Donà v Mantero

Drugi važan predmet koji je također govorio o diskriminaciji jest predmet Donà v Mantero iz
1976. godine. 703 U ovome je predmetu Sud istaknuo da svaka nacionalna odredba koja

700
Parrish, Miettinen, The Sporting Exception…, op. cit., str. 75.
701
Ibid, str. 75.
702
Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 360. i 361.
703
Odluka C-13/76, Gaetano Donà v Mario Mantero, ECR [1976] 1333; U navedenom predmetu spor se
vodio između dva talijanska državljana u pogledu usklađenosti pravila Talijanskog nogometnog saveza s čl. 7.,
48. i 59. UEZ-a, jer su navedena pravila propisivala da samo igrači koji su registrirani pri navedenom savezu
mogu sudjelovati u utakmicama kao profesionalni ili poluprofesionalni igrači. Također su se pozvali i na Uredbu
br. 1612/68 o slobodi kretanja radnika na području Zajednice. Sud je ustvrdio da su takva pravila suprotna pravu
Zajednice, osim kada je riječ o pravilima koja su čisto sportske prirode poput igranja za reprezentaciju.
Postoji verzija događaja koja je zasigurno vrlo zanimljiva i prema kojoj je čitav događaj iskonstruiran
kako bi se utvrdilo da li su nacionalna sportska pravila u suprotnosti s europskim pravom i to zbog pravničke
radoznalosti, jer je Mantero bio pravnik, odnosno da su ga na to potaknuli neki od klubova Serie A. Naime,
Mario Mantero je bio odvjetnik i predsjednik niželigaša Rovigo Calcio, te je zamolio svojeg prijatelja Gaetana
Donu, službenika u Briselu, da stavi oglas u lokalne novine kojim će pozvati igrače da dođu igrati u talijanski
klub. Nakon što je Donà isto učinio, odbio mu je platiti trošak oglasa (u protuvrijednosti od 20€) s
obrazloženjem da talijanski nogometni savez zabranjuje zapošljavanje stranih igrača. Sudski je predmet vodio
sudac Bruno Padoan, prijatelj jednog od člana upravnog odbora kluba Rovigo Calcio, te je isti ES-u uputio
zahtjev za pretodnim pitanjem. Vidi Croci, Porro, Russo, Italy: Least of the great leagues?, str.115.-133., str. 119.

139
ograničava djelatnosti koje ulaze u polje primjene Ugovora u pogledu slobode kretanja
radnika i slobode pružanja usluga državljanima jedne države članice nije sukladna europskom
pravu.704 Sud je također potvrdio praksu iz odluke Walrave i Koch, te je ustvrdio da je
aktivnost profesionalnih i poluprofesionalnih nogometaša koji se nalaze u radnom odnosu za
koji su plaćeni, odnosno pružaju uslugu za koju su plaćeni, obuhvaćena „ekonomskom
aktivnošću sporta“ koji potpada pod odredbe prava danas Unije, te da takvi igrači kao
državljani države članice uživaju u svakoj drugoj državi članici slobodu kretanja radnika i
slobodu pružanja usluga, uz iznimku postojanja pravila koja nisu „ekonomske prirode“ i koje
su isključivo od sportskog interesa (poput pravila koja isključuju strane državljane od
sudjelovanja u određenim utakmicama uslijed razloga koji nisu ekonomske prirode), koja se
odnose na osobitu prirodu i kontekst takvih utakmica pa su slijedom toga od čistog sportskog
interesa (primjerice utakmice reprezentacija različitih država). 705  Nezavisni odvjetnik
Trabucchi u svojem je mišljenju detaljnije razvio mogućnost sportskog izuzetka koji se
odnosio na veći broj kategorija u odnosu na samo postojeće pitanje diskriminacije na temelju
državljanstva u pogledu nacionalnih reprezentacija, te je predložio da i ekonomske djelatnosti
i motivi mogu također biti opravdani sportskim temeljima, no Sud se opredijelio za
restriktivniji pristup.706 Naime, Nezavisni je odvjetnik Trabucchi ustvrdio da sastavljanje
sportskih momčadi koje se natječu u nacionalnim prvenstvima mogu potpasti pod „čisto
sportski interes“ koji opravdava ograničenja u pogledu potpisivanja i sudjelovanja stranih
igrača u službenim prvenstvenim utakmicama kako bi se osiguralo da pobjednička momčad u
nacionalnom prvenstvu bude predstavnik države čiji je prvak, te dakle naglašava povezanost
između državnog prvaka i predstavljanja države u međunarodnom natjecanju.707 Nadalje,
istaknuo je da „čak i sportska djelatnost koja se temelji na gospodarskim elementima može
potpasti izvan primjene temeljnih pravila Ugovora o zabrani diskriminacije u određenim
slučajevima u kojima su nacionalna ograničenja temeljena na čisto sportskim shvaćanjima
pod uvjetom da su takva ograničenja prikladna i proporcionalna ishodu kojem se teži“.708

Kako je utvrdio Nezavisni odvjetnik Lenz u predmetu Bosman, „dok je u predmetu Walrave i
Koch  pitanje sastavljanja momčadi u natjecanju još uvijek isključeno od zabrane, u predmetu

i 130. u Niemann, Borja García, Grant (Ur.), The transformation of European football, Towards the
Europeanisation of the national game, 2011.
704
Odluka Donà v Mantero, op. cit., t. 11.
705
Odluka Donà v Mantero, op. cit , t. 12.-15.
706
Parrish, Miettinen, Sporting Exception…, op. cit., str. 85.
707
Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Trabucchia u predmetu Donà v Mantero, op. cit., str, 1344 prvi stupac.
708
Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Trabucchia u predmetu Donà v Mantero, op. cit., str, 1344 drugi
stupac.

140
Donà Sud je ograničio izuzetak na isključenje stranih igrača od određenih utakmica“.709 Ova
odluka je pokušala preispitati doseg sportskog izuzetka, ali na način koji je krajnje, prema
mišljenju Bastianona i Nascibenea dvojben, jer se s jedne strane ES nije razjasnio koji su ne-
ekonomski motivi svojstveni karakteru i specifičnosti onih pravila kojima bi se moglo
isključiti strane državljane, dok se s druge strane samo spominju državne reprezentacije bez
da se bilo što spominje o načinu na koji se sastavljaju iste.710 U navedenom se predmetu ES
također pozvao na svoju sudsku praksu iz predmeta Van Duyn711 i Van Binsbergen712 iz 1974.
godine, kojima je utvrđeno da čl. 48., te čl. 59(1). i čl. 60(3). UEZ-a imaju izravni učinak na
pravni poredak država članica, te pojedincima pružaju prava koja nacionalni sudovi moraju
štiti.

Stav iz predmeta Walrave i Koch o sportu koji potpada pod spektar prava EU u slučaju
ekonomske aktivnosti, ES je potvrdio u ostalim predmetima koji su bili povezani odnosom
sporta i EU.713 Zapravo je i ES ovakvim definiranjem i ograničavanjem objekta europskog
prava dao svoj obol svojevrsnom posebnom statusu sporta, odnosno u jednom njegovu dijelu.
Naime, analogijom se zaključuje da pitanja koja nisu obuhvaćena „ekonomskom
aktivnošću“ ne potpadaju pod europsko pravo, te samim time ne mogu biti regulirana istim.
Takva bi pravila, poznata kao pravila igre (engl. „rules of the game“) bila ona o broju igrača
koji sudjeluju u određenoj utakmici; pravila o uzrasnim kategorijama sportaša od onih
najmlađih, preko juniora, do seniora, te u konačnici veterana, koji pak nisu profesionalni
sportaši; pravila o različitim natjecanjima za žene i muškarce itd. ES je u predmetu Meca-
Medina714, kako ćemo kasnije vidjeti, korigirao svoje shvaćanje navedenog problema te je
odbacio teoriju o postojanju „čisto sportskih pravila, koja onda apriori izlaze iz djelokruga
UEZ-a, odnosno njegovih članaka 81. i 82. UEZ-a“, te nadodaje da, a što je vrlo bitno, svako
se sportsko pravilo mora analizirati od slučaja do slučaja (engl. case-by-case) kako bi se
utvrdilo da li je u svijetlu čl. 101. i 102. UFEU.

709
Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Lenza u predmetu Bosman, op. cit., t. 5.
710
Bastianon, Nascimbene, Lo sport e il diritto dell'Unione europea, op. cit., str. 312.
711
Odluka C-41/74, Van Duyn  v Home Office, ECR [1974] 1337.
712
Odluka C-33/74, Van Binsbergen  v Bestuur van de Bedrijfsvereniging ECR [1974] 1299.
713
Vidi primjerice odluke, Donà v Mantero, op. cit, t.12.; Bosman, op. cit., t. 73.; C-51/96 and C-191/97
(spojene predmete) Christelle Deliège v Ligue Francophone de Judo et Disciplines ASBL and Others, ECR
[2000] I-2549, t. 41.; Lehtonen, op. cit., t. 32.
714
Odluka C 519/04, Meca-Medina and Majcen v Commission, ECR [2006] I-6991, t. 22.

141

II. SUDSKA PRAKSA EUROPSKOG SUDA U POGLEDU SLOBODE
KRETANJA RADNIKA GRAĐANA EUROPSKE UNIJE

Kroz praksu ES-a slobodno se može zaključiti da su nogometaši priznati kao radnici u svijetlu
europskog prava, te imaju pravo uživati ostvarenje svojeg prava slobode kretanja radnika, kao
i pravila o tržišnom natjecanju.715 Navedeno je iznimno bitno s aspekta postavljene hipoteze,
pogotovo kada se ima na umu različito reguliranje radnopravnog statusa sportaša u državama
članicama.
1. Odluka C-222/86, Heylens

Prvi slučaj koji se ticao slobode kretanja osoba, odnosno radnika i sporta bio je malo poznati
predmet Heylens iz 1987. godine.716 U svijetu sporta ima mnogo subjekata, jer osim klubova i
samih sportaša, tu su još i klupski liječnici, fizioterapeuti, klupski skauti te naravno treneri. U
ovome se predmetu radilo o belgijskom treneru koji je trenirao francuski klub na temelju
belgijske diplome koja nije bila u odgovarajućem postupku izjednačena s francuskom. Kako
nije posjedovao francusku diplomu, protiv njega je pokrenut kazneni postupak pred
francuskim sudom. Sud u svojoj odluci nije izričito spomenuo sport, što je činio u drugim
predmetima poput Walrave i Koch, odnosno Donà, te je raspravljao isključivo o pravu na
slobodu kretanja, u ovome slučaju, sportskog trenera, kao i priznanju njegove diplome i pravu
na zaposlenje koje mu je bilo onemogućeno postupanjem nadležnih francuskih tijela koja mu
nisu priznala jednakost diplome za obavljanje posla trenera.

ES je istaknuo da države članice moraju poduzeti sve potrebne mjere kako bi omogućile
ispunjenje obveza koje proizlaze iz Ugovora, a sloboda kretanja radnika jedno je od temeljnih

715
Blackshaw,  The Professional Athlete – Employee or Enterpreneur?, International Sports Law Journal,
vol. 6. (2006.) br. 3.-4., str. 91.-95., str. 92.
716
Odluka C-222/86, Union nationale des entraîneurs et cadres techniques professionnels du football
(Unectef) v Georges Heylens and others, ECR [1987] 4097.; U ovome se predmetu radilo o prethodnom pitanju
francuskog suda u kaznenom postupku po privatnoj tužbi Nacionalnog sindikalnog udruženja trenera i
profesionalnih tehničkih kadrova u nogometu protiv Georgesa Heylens, nogometnog trenera s belgijskim
državljanstvom koji je radio u Francuskoj, te odgovornih službenih osoba u nogometnom klubu Lille, koji su ga
zaposlili. Postupak se vodio zbog povrede francuskog zakona o organiziranju i promicanju fizičkih i sportskih
aktivnosti, te kaznenog zakonika u pogledu nezakonitog prisvajanja titule. Da bi radio kao trener, morao je
posjedovati francusku diplomu ili inozemnu diplomu priznatu od strane nadležnog francuskog tijela, što nije
posjedovao jer mu je zahtjev za priznavanjem belgijske diplome odbijen od strane nadležnog tijela. Napominje
se da tada nije postojalo sekundarno zakonodavstvo EU (Direktiva) koja bi uređivala navedeno pitanje.

142
prava. U slučaju nedostatka harmonizacije uvjeta za pristup određenom zaposlenju, države
članice su ovlaštene propisati znanje i vještine koje su potrebne za obavljanje određenog
zaposlenja, kao i nastanak diploma koje dokazuju da imatelj posjeduje potrebne vještine.717

2. Odluka C-415/93, Bosman
a) UVOD

Slučaj koji je najviše prašine podigao u svijetlu odnosa sportaša - sporta -  europskog prava718
jest predmet Bosman. 719  Navedena je odluka zapravo doprinijela stvaranju podsustava
sportskog poretka u EU, a navedenom odlukom je ES pokazao pobjedu ekonomske definicije
sporta, naspram društveno-kulturnoj definiciji koja ishodište nalazi u Adonnino-Izvještaju.720
U svijetu nogometa presuda u ovome predmetu je, može se slobodno reći, učinila revoluciju,
te prema Blanpainu predstavlja „predivan primjer doprinosa europskog prava zaštiti ljudskih

717
Odluka Heylens, op. cit., t. 8.-10.
718
Zašto je navedena odluka podigla toliko prašine, možda je najbolje prikazao Ilešič kada je istaknuo dva
razloga: Prvi je bio da se ta odluka izravno ticala dobrano ustanovljenih pravila sportskih udruga koja su se ticala
naknada za transfere profesionalnih sportaša, kao i nacionalnih kvota; a drugi je razlog ležao u činjenici da je
tom odlukom zaključena rasprava o tezi da autonomna sportska pravila izlaze izvan okvira općih načela prava,
vidi Ilešič, Pravo Evropske skupnosti in položaj poklicnih športnikov-analiza primera „Bosman“, Pravna praksa,
br. 379. (1997.) str. 15.
719
Odluka Bosman, op. cit.; U navedenom predmetu se radilo o belgijskom nogometašu Jean-Marc
Bosmanu koji je tvrdio da su ga pravila belgijskog nogometnog saveza, te pravila FIFA-e i UEFA-e onemogućile
u transferu u francuski klub, US Dunkerque. Naime, nakon što mu je klub FC Liège nešto prije isteka ugovora
ponudilo smanjanje plaće na minimum predviđen propisima za profesionalne belgijske nogometaše, igrač je
odbio navedenu ponudu. Klub ga je stavio na listu za transfer i za njegove je usluge bio zainteresiran francuski
drugoligaš US Dunkerque. Klubovi su se dogovorili oko naknade za transfer, no belgijski nogometni savez nije
izdao certifikat za transfer jer FC Liège nije imao jamstva da će francuski drugoligaš platiti naknadu za transfer.
Bosman je podnio tužbu pred prvostupanjskim sudom u Liegeu 8.8.1990. godine protiv svojeg poslodavca, kluba
FC Liège-a, UEFA-e i Belgijskog nogometnog saveza.
Nacionalni Žalbeni sud se obratio ES-u s prethodnim pitanjem: Treba li odredbe čl. 39. čl. 81. i čl. 82.
Rimskog ugovora od 25.3.1957. godine tumačiti na način da: 1) zabranjuju nogometnom klubu da potražuje i
primi određeni novčani iznos uslijed zaposlenja jednog od njegovih igrača po isteku njegova ugovora u drugi
klub?; 2) zabranjuju nacionalnim i međunarodnim sportskim udruženjima ili savezima da u svojim pravilima
ograniče mogućnost nastupanja u natjecanjima koja oni organiziraju stranim igračima iz Europske zajednice?

Odgovor na postavljena pitanja ES je bio slijedeći:
1) Članak 48. UEZ-a (sada čl. 45. UFEU-a) isključuje od primjene pravila propisana od strane sportskih
udruženja, temeljem kojih profesionalni sportaš koji je državljanin jedne od država članica, ne može, po
isteku svojega ugovora s klubom, biti zaposlen kod kluba druge države članice sve dok posljednji klub
ne plati prvotnom naknadu za transfer, trening i razvoj.
2) Članak 48. UEZ-a isključuje od primjene pravila propisana od strane sportskih udruženja temeljem
kojih, u susretima natjecanja koje ona organiziraju, nogometni klubovi mogu koristiti samo ograničeni
broj profesionalnih igrača koji su državljani druge države članice.
3) Na izravni učinak čl. 48. UEZ-a ne može se pozivati u pogledu naknada za transfer, usavršavanje i
razvoj koje su već plaćene, ili postoji dužnost njihova plaćanja temeljem obveza nastalih prije datuma
same odluke, osim u slučaju podnošenja odgovarajućih  tužbi i pokretanja postupka sukladno
primjenjivom nacionalnom pravu prije toga datuma.
720
Parrish, Sports law and policy…, op. cit., str. 76. i 166.

143
prava i ljudskog dostojanstva“. 721  Kako kaže Weatherill, ovom odlukom ES je pokazao da se
prava građana Unije uzimaju ozbiljno u sustavu europskog prava.722  Međutim žalosno je, da
je Jean-Marc Bosman žrtvovao svoju karijeru i privatni život, a od svega toga je malo dobio,
dok od njegove dugotrajne pravne borbe korist danas imaju svi sportaši, ne samo nogometaši,
diljem svijeta. Najbolji sportaši, poglavito nogometaši diljem svijeta svoja visoka primanja
zapravo duguju Bosmanu, jer sada u pravilu ono što su nekada klubovi plaćali drugim
klubovima, pripadne igračima koji su nakon te odluke u mnogo boljem položaju no što su bili,
iako je to daleko od onoga što bi trebalo biti.723 Otpor sportskih udruženja te država članica je
bio izniman, pa je tako Njemačka vlada smatrala da navedena odluka dira u  pravo slobode
udruživanja i autonomije724 uređenja pravila od strane sportskih udruženja, koje je kao takvo
zajamčeno u svim nacionalnim zakonodavstvima, te je također naglašena nužnost poštivanja
načela supsidijarnosti kojim je intervencija javne vlasti, a svakako i same Unije, usmjerena
samo na ono što je strogo nužno.725 Sud je priznao načelo slobode udruživanja, utvrđeno čl.
11. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, priznato od strane
Jedinstvenog europskog akta, kao i samog UEU-a, kao jedno od temeljnih prava, no ne kao
bezuvjetno i neograničeno.726 Sud je istaknuo da, u smislu primjene prava EU na slobodu
kretanja radnika, za poslodavca nije nužno da bude poduzetnik,727 već sve što se traži jest
postojanje ili namjera da se stvori, radni odnos.728

Također valja naglasiti da je Sud naglasio i činjenicu da nema mogućnosti da ukupnost
sportskih aktivnosti, dakle čitav sportski svijet, bude isključen iz polja primjene europskog

721
Blanpain, European labour law, 2008., str. 299.
722
Weatherill, Bosman Changed Everything: The Rise of EC Sports Law, str. 480.-487., str. 486., u
Maduro, Azoulai (Ur.), The Past and the Future of EU Law, 2010.
723
Jean-Marc Bosman je nakon okončanja sudskog postupka koji je trajao nešto više od 5 godina i u
kojemu mu je dosuđeno oko 400.000 €, što je većinom pripalo odvjetnicima, okončao karijeru s 31 godinom, a
velikih je problema imao u pronalaženju bilo kojeg kluba za kojeg bi mogao zaigrati. Razveo se od supruge i
živio je s roditeljima. Nakon operacije kuka nikad više nije zaigrao nogomet, te je pao u depresiju i odao se
alkoholu., The Time World, The Sad Saga of the Man Who Made Soccers Stars Rich, 16.2.2011., dostupno na:
http://www.time.com/time/world/article/0,8599,2049502,00.html (6.7.2011.).
724
Nezavisni odvjetnik Lenz tvrdi da „se ne može zanijekati da sportska udruženja imaju pravo i dužnost
propisivati pravila za provođenje i organizaciju sporta, te da ta aktivnost spada pod autonomiju udruženja, kao
njeno temeljno pravo“, Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Lenza, odluka Bosman, op. cit., t. 216. Štoviše
Nezavisni odvjetnik Cosmas, je pak tvrdio da „iako je načelo slobode udruživanja zaštićeno pravom Zajednice,
to ne ide toliko daleko da isključuje određenu djelatnost iz sklopa primjene Ugovora, iz razloga što navedeno
pitanje se ne tiče izravno uživanja navedene slobode“. Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Cosmasa, u predmetu
Deliège, op. cit., t. 27.
725
Odluka Bosman, op. cit., t. 72.
726
Odluka Bosman, op. cit., t. 79. i 80.
727
O pojmu poduzetnika vidi opširnije u: Pošćić, Zaštita potrošača i politika tržišnog natjecanja, doktorska
disertacija, 2008., str. 68.-71.
728
Blanpain, European Labour Law, op. cit., str. 300.

144
prava, već samo određeni izuzeci poput igranja za državne reprezentacije,729 o čemu će biti
riječi kasnije. U ovoj odluci ES je primijenio istu pravnu logiku za čl. 45. i 49. UFEU-a, koja
postoji još od predmeta Cassis de Dijon730 (koji se odnosio na slobodu kretanja roba i slobodu
pružanja usluga), gdje je riječ o odredbi koja ne obuhvaća samo mjere koje prave razlike
između državljana različitih država članica već i ograničenja u pogledu zaposlenja i
poslovnog nastana koje se primjenjuju jednako na sve, a da bi takve odredbe bile zakonite,
moraju zadovoljiti Gebhard formulu.731

U predmetu Bosman analizirana su dva pitanja odnosa sporta i sportskih pravila s europskim
pravom, pravila o transferima igrača te pravila o nacionalnim kvotama, točnije „3+2 pravilo“.
Preglednosti radi ističe se da sukladno odluci ES, u pogledu učinka presude ratione temporis,
možemo reći da kada je riječ o nacionalnim kvotama da proizvodi učinak ex tunc, a u odnosu
na pravila o transferima, ex nunc.
b) PRAVILA O TRANSFERIMA IGRAČA

Navedenom odlukom ukinuta su pravila nogometnih saveza kojima se igračima po isteku
ugovora onemogućavalo promijeniti klub ukoliko novi klub ne bi isplatio naknadu za transfer
starom klubu.732 Naime, klub može igrača koristiti u službenoj utakmici samo ukoliko je
ostvario igračevu registraciju pri matičnom nacionalnom savezu kojemu klub pripada, a
igrača novi klub ne može registrirati bez „igračeva kartona“ kojeg posjeduje njegov
„bivši“ poslodavac, koji bez uplate naknade za transfer igrača neće izdati tzv. „ispisnicu“.733
Skreće se pozornost, da iako se odluka odnosila na slučajeve međunarodnog transfera, i
plaćanja odštete po prestanku ugovora igrača za prijelaz iz jedne u drugu državu članicu EEA-

729
Odluka Bosman, op. cit., t. 76.
730
Odluka C-120/78, Cassis de Dijon, ECR [1979] 649.
731
Chalmers, Davies, Monti, European Union Law, op. cit., str. 842.
732
No, navedena odluka nije bila od utjecaja u slučaju kada je igrač odlazio iz kluba u EU u neku treću
državu, npr. u  SAD ili Aziju, jer je FIFA još bila zadržala ta pravila i promijenila ih je tek kasnije.
733
Ovdje treba istaknuti da takva praksa nije bila u svim nacionalnim savezima, pa je tako u Engleskoj i
Njemačkoj još 1978. godine igrač mogao po isteku ugovora prijeći u drugi klub bez pristanka svojeg dotadašnjeg
poslodavca, a eventualnu naknadu je utvrđivalo nadležno arbitražno tijelo. Meier, The Regulation of the Market
for Professional Soccer Players, International Sports Law Journal, Vol. 4. (2004.) br. 3.-4., str. 4.-13., str. 7. U
Francuskoj primjerice odluka Bosman nije imala velike pravne učinke u pogledu izmjena pravila o transferu, jer
su pravila izmijenjena još davne 1969. godine sporazumom francuske Lige i sindikata profesionalnih igrača, pa
su igrači kojima je istekao ugovor mogli zaključiti novi ugovor bez obveze plaćanja naknade njihovu
dotadašnjem klubu. Slijedom toga, nakon odluke Bosman dogodio se paradoks da je Francuska liga od lige koja
je najotvorenija stranim igračima, postala najmanje otvorena jer su se ostala tržišta liberalizirala, a dogodio se
pak egzodus francuskih igrača u druge lige. Tako je 2007./08. godine u Francuskoj igralo 33.4% stranih igrača,
dok je taj broj u Njemačkoj bio 46.5%, u u Španjolskoj 36.8%, u Italiji 36.5%, te 59.5% u Engleskoj. Ranc,
Sonntag, France: A case of UEFAisation?, str. 97.-114., str. 103. i 104., u Niemann, Borja, Grant (Ur.), The
transformation of European football…, op. cit.

145
a, navedena se odluka Suda imala provesti i za pravila nacionalnih saveza za transfere unutar
iste države.734 Sud je utvrdio da pravila o obvezi plaćanja naknade za transfer po isteku
ugovora predstavljaju prepreku slobodi kretanja radnika jer ograničavaju sportaše u
obavljanju njihove ekonomske aktivnosti u drugoj državi članici, odnosno onemogućavaju ih
ili odvraćaju od napuštanja svojih klubova po isteku ugovora, a činjenica da su Pravila
UEFA-e o transferima izmijenjena 1990. godine735 na način da je utvrđeno da obveza plaćanja
naknade ne smije utjecati na pravo igrača da zaigra za novi klub i nije od značenja za samu
odluku Suda jer u suštini ne mijenja previše pošto je novi klub i dalje u obvezi plaćanja
navedene naknade, pod prijetnjom sankacija ukoliko ne ispuni svoju obvezu.736 Kako se
navedena pravila primjenjuju na transfere između klubova koji pripadaju različitim
nacionalnim savezima u okviru iste države članice, te su slična onim pravilima koja reguliraju
transfere između klubova iz istog nacionalnog saveza, ona izravno pogađaju igračevo pravo
pristupa tržištu rada u drugim državama članicama i na taj način onemogućavaju slobodu
kretanja radnika utvrđenu čl. 39. UEZ-a, te se ne mogu usporediti s prodajnim metodama
(engl. selling arrangments) za robe koja su odlukom Keck utvrđene da su izvan polja
primjene čl. 28. UEZ-a (jer se primjenjuju na sve trgovce unutar nacionalnog područja, te da
oni na isti način utječu, po pravu i činjenicama na trgovinu domaćih i uvoznih proizvoda).737
No, u ovome predmetu Sud nije želio proširiti Keck formulu na slobodu kretanja radnika, te je
primijenio judikaturu iz predmeta Alpine Investments 738 koji se ticao ograničenja unutar
države domaćina koje utječe na tržište u drugoj državi članici.

U pogledu opravdanja Sud je istaknuo da navedena pravila nisu zadovoljila uvjete načela
proporcionalnosti, pa stoga ne mogu biti opravdana.739 Sud je priznao da je cilj održavanja
ravnoteže između klubova očuvanjem određene razine jednakosti i neizvjesnosti u pogledu

734
Blanpain, The Legal Status of Sportsmen…, op. cit., str. 13.
735
Sud nije bio impresioniran čisto teorijskim promjenama u sustavu transfera, jer činjenica da plaćanje
naknade za transfer novog kluba starome igračevu klubu ne smije utjecati na pravo igrača na bavljenje njegovom
aktivnošću, de facto ostaje mrtvo slovo na papiru, jer osim što novi klub koji ne plati navedenu naknadu biva
suspendiran, pa samim time i taj igrač ne može igrati službene utakmice, što predstavlja bit njegova bavljenja
sportom, isto odvraća klubove od posezanja za igračima kada znaju da će morati platiti naknadu za igrača
kojemu je ugovor istekao, a na taj način je igrač ograničen i onemogućen u ostvarivanju svojega prava na rad i
mogućnosti sudjelovanja na tržištu rada. Vidi Van den Bogaert, Practical Regulation…, op.  cit., str. 193.
736
Odluka Bosman, op. cit., t. 98.-102.
737
Odluka C-267/91 i 268/91 (spojeni predmeti), Criminal proceedings against Bernard Keck and Daniel
Mithouard , ECR [1993] I-6097, t. 16. Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 186.
738
Odluka C-384/93, Alpine Investments BV v Minister van Financiën, ECR [1995] I-1141.; Odluka
Bosman, op. cit., t. 102. i 103.
739
Odluka Bosman, op. cit., t. 104. koristi Gebhard formulu (t. 37.): Moraju slijediti legitiman cilj sukladan
Ugovoru, moraju biti opravdani važnim razlozima u javnom interesu, te moraju osigurati postizanje cilja u
pitanju bez da idu izvan onoga što je nužno za osvarivanje te svrhe.

146
ishoda, kao i poticanje okupljanja i usavršavanja mladih igrača, u načelu legitiman cilj, u
pogledu društevnog značenja sportskih djelatnosti, posebno nogometa u Zajednici.740 No,
pravila o transferima nisu prikladno sredstvo za održanje financijske i natjecateljske ravnoteže
u svijetu nogometa jer navedena pravila ne odvraćaju bogatije klubove od dovođenja
ponajboljih igrača, niti utječu na činjenicu utjecaja financijskih čimbenika na natjecateljski
sport. 741 Nadalje, Sud prihvaća činjenicu da primanje naknade za transfere može poticati
klubove da traže i ulažu u mlade igrače, no kako se ne može sa sigurnošću predvidjeti
sportska budućnost mladih igrača, kao i poradi činjenice da samo ograničeni broj takvih
igrača ostvari profesionalnu karijeru, navedeni iznosi naknada nesigurni su i ne predstavljaju
stvarni trošak kluba u pogledu treniranja i stvaranja budućih profesionalnih igrača kao i onih
koji nikada neće zaigrati profesionalno, a navedene naknade ne mogu biti odlučujući
čimbenik za ulaganje u mlade igrače niti prikladno sredstvo financiranja takvih djelatnosti.742
Sud je utvrdio da se navedeni ciljevi, koji su svakako legitimni, mogu ostvariti jednako
efikasno drugim sredstvima, koja ne onemogućavaju slobodu kretanja radnika, pozivajući se
na mišljenje Nezavisnog odvjetnika Lenza.743 Naime, Nezavisni odvjetnik Lenz u svojem je
mišljenju ponudio dvije mogućnosti: prva, da se kolektivnim ugovorima utvrde ograničenja
plaća koje klubovi plaćaju igračima744, kako je predložio i sam Bosman, a druga je mogućnost
da se novčana sredstva dobivena financiranjem klubova, primjerice od prodaje ulaznica i
televizijskih i marketinških prava, podijele i ostalim klubovima,745 što svakako isključuje bilo
koje oblike državnih subvencija.746 Ostali navodi opravdanja navedenih pravila poput onih da
su nužna radi očuvanja svjetske organizacije nogometa, Sud je također odbio jer je u
predmetu riječ o pravilima unutar Zajednice, a ne na odnose između država članica i trećih
država, kao i navod da su pravila nužna radi naknade troškova koje su klubovi imali prilikom
plaćanja naknada drugim klubovima, jer ista ne mogu biti opravdana.747

740
Odluka Bosman, op. cit., t. 106.
741
Odluka Bosman, op. cit., t. 107.
742
Odluka Bosman, op. cit., t. 108. i 109.
743
Odluka Bosman, op. cit., t. 110.
744
Slično primjerice postoji u američkoj NBA, poznato pod nazivom „ograničenje plaća“ (engl. „salary
cap“), a znači da u jednoj godini svi klubovi mogu potrošiti samo određeni iznos sredstava na plaće, a koji je
iznos unaprijed utvrđen. No, s druge strane postavlja se pitanje usklađenosti takvih pravila s pravom tržišnog
natjecanja u EU.
745
Kako je već ranije rečeno, sport počiva na svojim specifičnim načelima. Niti jedan klub ne može opstati
sam za sebe već je ovisan o ostalim klubovima u natjecanju kako bi se samo natjecanje moglo odvijati, što
zasigurno razlikuje sport od ostalih gospodarskih djelatnosti. Tako primjerice UEFA na koncu svake sezone Lige
prvaka svim klubovima, ovisno o konačnom uspjehu, dodijeli određeni iznos novčanih sredstava od ukupno
ostvarene prodaje marketinških i televizijskih prava, povrh prethodno plaćenih iznosa za uspjeh i sudjelovanje u
samom natjecanju.
746
Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Lenza u predmetu Bosman, op. cit., t. 226. i 227.
747
Odluka Bosman, op. cit., t. 111.-113.

147

U pogledu legitimnosti ciljeva, Weatherill smatra, suprotno tvrdnjama Nezavisnog odvjetnika
Lenza, da je ekonomija nogometa posebna – specijalna kada je riječ o održavanju
natjecateljske ravnoteže među sportskim klubovima, ali je manje specijalna kada je riječ o
kompenziranju odnosno poticanju ulaganja u usavršavanje mladih igrača jer je u suprotnom
riječ o ograničavanju individualnih radničkih prava slobode kretanja, pogotovo ako se ima u
vidu da ulaganje u usavršavanje mladog radnika koje čini sportski klub ne bi se trebalo
razlikovati u svojoj suštini od ulaganja koje vrši bilo koji poslodavac koji također ulaže u
mlade radnike koji se kod njega usavršavaju.748
c) PRAVILA O NACIONALNIM KVOTAMA

Predmetnom odlukom raspravljena su i pravila FIFA-e o ograničenju broja igrača koji dolaze
iz drugih država tzv. nacionalne kvote (engl. nationality clauses), 749  tj. FIFA „pravilo
3+2“ proglašeno je protivnim europskom pravu.750 Kako tvrdi Van den Bogaert, najveću
zaslugu za to, osim naravno Bosmanu, pripada i Nezavisnom odvjetniku Lenzu. 751 Navedena
pravila sportskih udruženja prema tumačenju ES-a ograničavaju pravo državljana drugih
država članica da sudjeluju, kao profesionalni igrači u nogometnim susretima.752 Sud se

748
Weatherill, Sports under EC Commpetition and US Antitrust Law, op. cit.,  str. 137.-138.
749
Zanimljiv je podatak da su nacionalne kvote u Španjolskoj utvrđene kolektivnim ugovorom zaključenim
između nogometne lige i predstavnika igrača, a 1962. godine je povodom iznimno lošeg rezultata na svjetskom
prvenstvu uvedena potpuna zabrana igranja stranih igrača, koja je bila na snazi do 1972. godine. Borja, Olmeda,
González, Spain: Parochialism or innovation?, str. 134.-151., str. 137. u Niemann, Borja, Grant (Ur.), The
transformation of European football,op. cit.
750
Prva odluka pred nacionalnim sudovima u kojima je primijenjena judikatura ES-a iz predmeta Bosman,
je bila pred španjolskim sudom u Santanderu – predmet Olsson, u kojemu je nacionalni sudac primijenio načela
iz predmetne odluke ES i utvrdio neusklađenost pravila španjolskog rukometnog saveza koja su ograničavala
broj stranih igrača, uključujući i državljane država članica EU, na tri igrača. Ono što je također zanimljivo jest,
da prema pravilima sportskih saveza u Španjolskoj rukometaši nisu profesionalci. No, španjolski je sudac ipak
odlučio primijeniti judikaturu ES, te je istaknuo da činjenica da pravila nacionalnog saveza određenu sportsku
disciplinu definiraju neprofesionalnom djelatnošću, nema učinka u pogledu pravnog sustava, te ne obvezuje
odgovarajuća sudska tijela, a povrh svega prema španjolskom pravu smatraju se profesionalcima svi oni sportaši,
koji u okviru i pod vodstvom jednog sportskog društva, na trajni i naplatni način vrše sportsku djelatnost. Ipak,
skreće se pozornost da ES ne zahtijeva trajnost obavljanja rada, kao uvijet definiranja određene osobe radnikom
u smislu čl. 45. UFEU, već može biti riječi o radu u nepunom radnom vremenu i radu od svega nekoliko mjeseci,
a ne o trajnom radu kako to definira španjolsko pravo, vidi odluka ES u kojoj se radilo o pripravniku, C-27/91,
Union de Recouvrement des Cotisations de Sécurité Sociale et d'Allocations Familiales de la Savoie (URSSAF) v
Hostellerie Le Manoir SARL, ECR [1991] I-5531, kao i da se ne pravi razlika da li je riječ o profesionalnom ili
neprofesionalnom sportašu, ako ispunjava uvjete za radnika u smislu europskog prava vidi opširnije u Bastianon,
Nascimbene, Lo sport e il diritto dell'Unione Europea, op. cit., str. 338.-339.
751
Van den Bogaert, Bosman: The Genesis of European Sports Law, op. cit., str. 490.
752
Napominje se da nisu sve države na jednaki način primijenile nacionalne klauzule „pravila 3+2“ FIFA
odnosno UEFA pravila. Naime, Francuska i Njemačka su tu petoricu igrača razmatrala na temelju njihova
državljanstva koje nije francusko odnosno njemačko, dok su Španjolska i Italija razmatrala tzv. sportsko
državljanstvo, odnosno igrače koji ne mogu nastupiti za reprezetaciju Španjoske odnosno Italije, što je razlika.
Naime u prvom slučaju govorimo o izravnoj diskriminaciji na temelju državljanstva, dok u drugom slučaju

148
pozvao na odredbu čl. 39(2). UEZ-a i čl. 4. Uredbe 1612/68 koja je implementirala navedenu
odredbu, te je istaknuo da nije pravno relevantno da se navedene odredbe ne odnose na
zapošljavanje takvih igrača, u pogledu čega nema ograničenja, već na činjenicu što
ograničava broj igrača koje klub može koristiti u službenim utakmicama.753

Kako je sudjelovanje u takvim utakmicama osnovna svrha aktivnosti profesionalnog sportaša,
pravilo koje ograničava sudjelovanje očito ograničava i priliku za zaposlenje igrača u
pitanju.754 Tužene strane te neke države članice nastojale su opravdati navedena pravila na
temelju ne-ekonomskih razloga, odnosno na temelju čisto sportskih razloga. 755  Sud je
istaknuo, potvrdivši praksu iz predmeta Donà, da odredbe europskog prava koje se odnose na
slobodu kretanja radnika i usluga ne sprječavaju donošenje i primjenu pravila i prakse koja

govorimo o neizravnoj diskriminaciji. Nije uvijek lako utvrditi da li se radi o izravnoj ili neizravnoj
driskiminaciji, te se do odluke Bosman, smatralo da se slučaj izravne diskriminacije može opravdati isključivo na
temelju čl. 39 (3). UEZ-a, dok nakon ove odluke se može smatrati da se i pitanja izravne diskriminacije mogu
opravdati doktrinom imperativnih preduvjeta (engl. imperative requirements) u općem interesu. Van den Bogaert,
Practical Regulation…, op. cit., str. 368.-371. Slično je bilo i u Belgiji, u kojoj je od 1960. godine uvedeno
„belgijsko sportsko državljanstvo“ koje je igraču nakon 4 godine boravka davalo pravo igranja u kvoti belgijskih
državljana, uz nemogućnost igranja za reprezentaciju. Lanfranchi, Taylor, Moving with the ball – The Migration
of Professional Footballers, op. cit., str. 11. Nakon odluke Bosman, primjerice Austrija je išla dalje s
liberalizacijom od onoga što je bilo nužno. Naime, nadležno je austrijsko ministarstvo 1996. godine donijelo
odluku da pet državljana trećih država mogu igrati za klub, a još se dalje otišlo 1998. godine kada su državljani
trećih država koji su duže vrijeme boravili na području Austrije (ili su imali status pripravnika) bili u potpunosti
izjednačeni s Austrijancima. Tri godine kasnije broj državljana trećih država je još povećan, na najviše 7, a takvo
je pravilo bilo na snazi do 2003. godine. Brand, Niemann, Spitaler, Austria: Historical and modern processes, str.
171.-186., str. 175., u Niemann, Borja, Grant (Ur.), The transformation of European football…, op. cit.
753
Odluka Bosman, op. cit., t. 117.- 119.
754
Odluka Bosman, op. cit., t. 120.
755
Prvo je istaknuto da su navedena pravila nužna radi održavanja tradicionalne veze kluba sa svojom
državom, što omogućuje publici da se identificira sa svojim najdražim klubom, te osigurava da klubovi koji se
natječu u međunarodnim susretima učinkovito predstavljaju svoju državu. Drugo, navedena su pravila nužna za
stvaranje „bazena“ igrača s državljanstvom te države, kako bi za reprezentaciju te države igrali najkvalitetniji
igrači na svim mjestima u momčadi. Treće, navedeno pravilo služi održavanju natjecateljske ravnoteže među
klubovima, jer onemogućava najbogatije klubove da angažiraju najkvalitetnije igrače. Zaključno, UEFA je
istaknula da je navedeno „3+2 pravilo“ razrađeno u suradnji s Europskom komisijom, a osmišljeno je da bude u
skladu s razvojem politike Zajednice. Na navedene argumente Sud je dao sljedeći odgovor. Prvo, veza
nogometnog kluba s državom članicom u kojoj je osnovan, ne može se smatrati ništa više svojstvena sportskoj
aktivnosti od veze s gradom ili regijom, ili u slučaju UK , s područjem koji pokrivaju četiri saveza, a povrh toga
ne postoji pravilo koje bi primjerice ograničavalo igrače iz jednog grada ili regije da nastupe za drugi grad ili
regiju. Također, ne može se reći da se navijači poistovjećuju s domaćim igračima, jer se navijači u prvom redu
poistovjećuju s klubom, a česti su slučajevi da se navijači poistovjećuju i sa stranim igračima u pogledu
međunarodnih natjecanja, sudjelovanje je ograničeno na klubove koji su polučili određeni rezultat u svojoj
državi, bez obzira na državljanstvo igrača navedenog kluba. Drugo, u pogledu reprezentacija Sud naglašava da
za uspjeh reprezentacije nije nužno da igrači koji za nju nastupaju budu igrači koji igraju u navedenoj državi, a
povrh toga i sama pravila sportskih udruženja nalažu klubovima da strane igrače puste da nastupaju za svoju
reprezentaciju. Također, otvaranjem tržišta rada za državljane drugih država članica smanjuju se mogućnosti
zaposlenja državljana te države u toj istoj državi, ali se tim istim  državljanima otvara mogućnost zaposlenja u
nekoj drugoj državi.  Treće, obrazloženje da navedeno pravilo onemogućava bogate klubove u dovođenju
najboljih igrača, ne sprječava te iste klubove da dovedu najbolje igrače te iste države da nastupaju za taj klub.
Zaključno, u pogledu odobrenja Komisije, Sud naglašava da osim u pogledu kada su te ovlasti izričito
dodijeljene Komisiji, Komisija ne smije davati jamstva o sukladnosti određene prakse s Ugovorom, a ni u kojem
slučaju nema ovlast odobriti praksu koja je suprotna Ugovoru.; Odluka Bosman, op. cit., t. 122.-126., te 130.-136.

149
isključuje igranje stranih igrača na određenim utakmicama zbog razloga koji nisu ekonomske
prirode, koji se odnose na posebnu prirodu i kontekst takvih utakmica, te su isključivo
sportskog interesa, poput, npr. utakmica reprezentacija država članica.756

Kako ispravno tvrdi Van den Bogaert, teško je reći da su danas utakmice reprezentacija od
čisto sportskog značaja kada igrajući za reprezentaciju vrijednost-cijena igrača raste, na
temelju igranja za istu mogu dobiti radnu dozvolu u npr. Engleskoj, a nacionalni savezi
dobivaju velike premije za sudjelovanje na svjetskim i europskim natjecanjima.757 Ovaj je
primjer koristio i Nezavisni odvjetnik Trabucchi u opravdavanju nacionalnih klauzula, te je
istaknuo da „ne postoji ništa što bi spriječilo shvaćanje da čisto sportski interes može
opravdati nametanje ograničenja u zaključivanju ugovora sa stranim igračima odnosno u
njihovu sudjelovanju u službenim prvenstvenim utakmicama kako bi se osiguralo da
pobjednička momčad koja će predstavljati državu bude ona koja je prvak; a ovaj je uvijet
razumniji ako se uzme u obzir da državu u međunarodnim natjecanjima predstavlja onaj klub
koji je prvak“.758 Autor se ne slaže s navedenim mišljenjem, pogotovo iz današnje perspektive
kada npr. u UEFA-inoj Ligi prvaka igraju po četiri predstavnika najkvalitetnijih europskih
liga, dakle ne samo nacionalni prvaci, pa je sintagma predstavljanja države zastarjela. Ipak,
nije shvaćanje Nezavisnog odvjetnika Trabucchia izolirano, čak je CAS u jednoj svojoj odluci
iz 1993. godine utvrdio da „sudjelovanje igrača u utakmicama nacionalnog prvenstva
predstavlja ekonomsku aktivnost, dok igranje u europskim klupskim natjecanjima ne
predstavlja takvu aktivnost“. 759 Ipak, u odluci Bosman, Sud je u pogledu nacionalnih klauzula
istaknuo „da se iste ne odnose na specifične susrete između momčadi koje predstavljaju svoju
državu, već se odnose na sve utakmice između klubova pa dakle na bit djelatnosti
profesionalnih sportaša“, te stoga onemogućuje svaki učinak čl. 39. UEZ-a.760 Uspoređivanje
teksta iz t. 127. i 128. odluke Bosman, gdje u jednom slučaju upotrebljava izraz reprezentacije
„engl. national team“, a u drugom momčadi koje predstavljaju državu „engl. teams

756
Odluka Bosman, op. cit., t. 127.
757
Van den Bogaer, Practical Regulation…, op. cit., str. 342.
758
Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Trabucchi u predmetu Donà, op. cit., t. 1344.
759
Odluka CAS, B. v FIBA, 25.3.1993., CAS Reports 1986.-1998., str. 287.; U navedenom se predmetu
radilo o profesionalnom košarkašu koji je posjedovao državljanstvo SAD-a i Kraljevine Belgije. U sezoni
1990./91. igrao je za jedan švicarski klub, a sljedeće sezone za jedan francuski. U oba slučaja u zahtjevu za
licencu je naveo da ima državljanstvo SAD-a. Nakon toga otišao je igrati za jedan belgijski klub i podnio je
zahtjev za registraciju kao belgijski državljanin. FIBA i belgijski savez odbili su takav zahtjev s obrazloženjem
da je sukladno FIBA pravilima državljanin SAD-a, te da ukoliko želi biti registriran kao belgijski državljanin da
mora čekati protek veremena od 3 godine.
760
Odluka Bosman, op. cit., t. 128.

150
representing their countries“, ne treba prema mišljenju autora razmatrati u svijetlu ove odluke
CAS-a, jer ipak, unatoč sve većem utjecaju dobiti, a možebitnom sve snažnijem slabljenju
čisto sportskog interesa, ipak igranje za reprezentaciju predstavlja sportski interes (sportski
izuzetak), i izvan je polja primjene europskog prava. Van den Bogaert tumači tekst odluke
Bosman na način da tvrdi da je Sud osudio navedene nacionalne klauzule jer se odnose na sve
službene utakmice među klubovima, pa stoga na bit djelatnosti profesionalnih sportaša, te
argumentum a contrario, ukoliko se nacionalne odredbe ne bi odnosile na sve službene
susrete, već recimo samo na klubove u međunarodnim susretima, možda bi bile sukladne čl.
45. UFEU-a.761 Da navedeni argument ipak ne stoji, kazuje i odluka Deliège, u kojoj je Sud
istaknuo da „međunarodno sportsko natjecanje visoke razine – poput međunarodnog judo
turnira A kategorije, na kojemu mogu nastupiti samo određeni sportaši koji su za tu svrhu
određeni od strane saveza kojega su članovi, bez obzira na njihovo državljanstvo, ne može se
smatrati događaj između reprezentacija država, koji bi bio izvan polja primjene prava
Zajednice“.762 Slijedom toga i natjecanje među klubovima na europskoj razini ne predstavlja
izuzetak od primjene prava EU. Također i u odluci Meca Medina,763 Sud se samo pozvao na t.
8. odluke Walrave i Koch „da se zabrana diskriminacije ne odnosi na sastavljanje momčadi,
poglavito reprezentacija, čije sastavljanje je čisto pitanje sportskog interesa“. Nakon odluke
Bosman, Sud više nije koristio konstrukciju „momčadi koje predstavljaju državu“, pa stoga
možemo navedeno pitanje smatrati riješenim, barem za sad.

Zaključno, autor misli da u slučaju kada je riječ o sportašima kojima je igranje utakmica
sastavni dio njihove ekonomske aktivnosti jer za to bivaju plaćeni, a to su svakako utakmice
nacionalnih prvenstava i utakmice kup-natjecanja, ali i europski i međunarodni susreti (poput
interkontinentalnih prvenstava), ne smiju postojati nacionalne odredbe koje bi diskriminirale
radnike, sportaše iz država članica odnosno u određenim slučajevima državljane trećih država.
U pogledu tvrdnje ES-a u predmetu Bosman764 da ukidanje pravila o nacionalnim kvotama
neće umanjiti mogućnosti za lokalne igrače kao i „bazen“ igrača koji bi mogli igrati za
nacionalne reprezentacije jer će se isti igrači moći zaposliti u klubu druge države članice,
Weatherill pobija ističući da u nogometu integracija tržišta rada neće stvoriti nova radna
mjesta jer se broj klubova neće promijeniti. No ukidanje kvota uvelike povećava mogućnost
da se smanji broj igrača koji bi mogli igrati za određenu reprezentaciju, a to je vjerojatno

761
Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 346.
762
Odluka Deliège,, op. cit., t. 44.
763
Odluka Meca Medina, op. cit., t. 25.
764
Odluka Bosman, op. cit., t. 134.

151
cijena koju državne reprezentacije moraju platiti radi poboljšanja tržišta rada i usklađivanja s
europskim pravom.765 Sud je naglasio da se ova pravila primjenjuju na sve klupske utakmice i
stoga na suštinu djelatnosti profesionalnih sportaša, i da ne mogu biti u skladu s čl. 39. UEZ-a
u protivnom bi odredbe o slobodi kretanja radnika bile lišene praktične svrhe, a načela
slobode pristupa radu, što Ugovor jamči svim radnicima u EU, obezvrijeđenim.766
d) IZRAVNI UČINAK ČL. 45. UFEU U ODNOSU NA SPORTSKA UDRUŽENJA

U predmetu Bosman se među ostalim pitanjima postavilo pitanje izravnog horizontalnog
učinka čl. 45. UFEU-a koje se još otvorilo u predmetu Walrave i Koch, iako se navedeno
pitanje javljalo i u drugim predmetima,767 upravo zbog problematičnosti samih sportskih
udruženja
kao
organizacija
privatnog
karaktera,
premda
im
je
zapravo
status
kvazijavnopravni768 jer ista udruženja djeluju kao tijelo posljednje instance unutar svojega
područja i imaju ovlasti poput država. Kao što je već istaknuto, tek je 2000. godine u
predmetu Angonese769 Sud priznao čl. 45. UFEU horizontalni izravni učinak, što je imalo
velikoga utjecaja na reguliranje i ostvarivanje slobode kretanja radnika, u ovome slučaju
sportaša. U predmetu Bosman ES je potvrdio praksu iz predmeta Walrave i Koch.770 Kada
govorimo o predmetu Bosman, ističe se da su FIFA i UEFA nastojale zadržati stav da se samo
države članice mogu pozivati na opravdanje ograničenja na temelju javne sigurnosti, javnog
zdravlja i javnog poretka, što je Sud odbio i izričito naglasio da „ne postoji ništa što bi
spriječilo pojedinca da se pozove na opravdanja na temelju javne sigurnosti, javnog zdravlja
i javnog poretka, bilo da se radi o pravilima javne ili privatne prirode.“771 Također, Van den
Bogaert tvrdi da iako nije sasvim sigurno da se horizontalni izravni učinak čl. 45. UFEU-a
može primijeniti na slučaj dviju privatnih osoba u pogledu nediskriminatorne mjere, on
smatra da su nediskriminirajuća pravila kolektivnih privatnih osoba obuhvaćena čl. 43. i 49.
UEZ-a. Zaključno, smatra da pravila sportskih udruženja koja su samoregulatorna i posjeduju
ovlast javnog prava, moraju biti u skladu s odredbama o slobodi kretanja osoba i usluga, bilo
da su diskriminatorna ili ne, bilo da je riječ o sportašima koji su radnici ili samozaposlene
osobe, kao i da diskriminatorna pravila nametnuta zaposlenim sportašima od strane privatnih

765
Weatherill, On overlapping legal orders: what is the „purely sporting“ rule?, str. 48.-73., str. 66. u
Bogusz, Cygan, Jan, Szyszczak, (Ur.): The regulation of sport …, op. cit.
766
Odluka Bosman, op. cit., t. 128., 129.
767
Odluka C-251/83, Haug-Adrion v Frankfurter Versiherungs-AG, ECR [1984] I-4277, gdje se nazire
spremnost Suda u davanju izravnog učinka čl. 45. UFEU-a.
768
Van den  Bogaert, Practical Regulation…op. cit., str. 25.
769
Odluka  Angonese, op. cit.
770
Odluka Walrave i Koch, op. cit., t. 17.
771
Odluka Bosman, op. cit., t. 86.

152
pravnih osoba, primjerice u pogledu klubova, također potpadaju pod polje primjene čl. 45.
UFEU-a.772

Treba naglasiti da su se u navedenom predmetu ne samo sportska udruženja borila svim
sredstvima da „zaštite“ svoja pravila od EU prava, već su im svesrdnu pomoć pružale i države
članice. To samo govori, koliko je značenje sporta. Naime, sportska su se udruženja i države
članice borile da sport bude isključen ili da bude što je god moguće manje obuhvaćen i
ograničen europskim pravom, pa su tvrdile da sport ne potpada pod ekonomsku aktivnost,773
ili su pak tražili „određenu razinu fleksibilnosti zbog specifičnog karaktera sporta“.774 Slično
je bilo i u predmetu Deliège, u kojemu su tuženi tvrdili da judo predstavlja rekreacijsku
aktivnost, pa stoga nema ekonomski karakter.
e) ZAKLJUČNA RAZMATRANJA

Države članice i sportska tijela tvrdila su da navedeno pravilo o ograničenju broja igrača koji
nisu nacionalnosti države u okviru koje se matični klubovi natječu, nemaju konkretne veze s
navedenim predmetom i hipotetske su naravi, te da ih Sud zbog toga ne smije uzeti u
razmatranje. Nezavisni odvjetnik Lenz je istaknuo „da je Sud ovlašten, ali ni po čemu nije
dužan, odbaciti navedeno pitanje kao nedopušteno“, te je pozvao Sud da navedeno pitanje
„uzme u razmatranje, jer bi inače i dalje ostalo u ovlasti sportskih udruženja“.775 Odgovor
ES-a glasio je da „pitanja merituma stvari, gledana u cijelini, nisu hipotetska, te da je
nacionalni sud Sudu dostavio jasne navode potkrepljene odgovarajućim činjenicama, pravila
u pitanju i temelje za koje je smatrao da su potrebni za dodošenje konačne odluke“.776
Navedeno je potkrijepljeno i time što je nacionalni sud smatrao da primjena nacionalnih
klauzula može onemogućiti Bosmanovu karijeru jer mu ograničava mogućnost da bude
zaposlen ili da nastupa za klub druge države članice.777 ES takvu priliku nije propustio i
zahvaljujući tomu danas nema „nacionalnih ograničenja“ u nogometu kakva su do tada
postojala, iako kako smatra autor, uvođenje pravila o igračima usavršavanim u domaćoj
sredini („home-grown players“) pokazuje da navedeno pitanje još nije u potpunosti rješeno.

772
Van den  Bogaert, Practical Regulation…op. cit., str. 29.
773
Tako su na primjer u predmetu Bosman, tvrdili predstavnici Njemačke vlade, vidi odluka Bosman, op.
cit., t. 72, dok su predstavnici Belgijske vlade tvrdili da ekonomsku aktivnost u biti vrše samo najjači nogometni
klubovi koji djeluju kao trgovačka društva, dok se za druge klubove to ne bi moglo reći, vidi Bosman, op. cit., t.
70.
774
Tako je naime zahtijevala UEFA-a, vidi odluka Bosman, op. cit., t. 71.
775
Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Lenza u odluci Bosman, op. cit., t. 111.-117.
776
Odluka Bosman, op. cit., t. 62.
777
Odluka Bosman, op. cit., t. 64.

153
Postavlja se pitanje da li je onda u ovome slučaju Sud prešao svoje ovlasti? Kako smatraju
Barnard i Sharpston, ukoliko ES želi neko pitanje riješiti, jer ono predstavlja zanimljivo ili
bitno područje, naći će načina da o tomu odluči.778

Takva su pravila bila protivna slobodi kretanja radnika, tada čl. 39., kao i čl. 81. i 82. UEZ-a.
U navedenome je predmetu ES napravio veliki korak unaprijed,779 te unatoč tomu što je u
prijašnjim predmetima podvrgnuo testu usklađenosti diskriminatorne odredbe privatnih
udruženja s odredbama o slobodi kretanja, u navedenome je predmetu Sud uzeo u razmatranje
nediskriminatorne odredbe, odnosno pravila o transferima igrača koja, iako nisu bila izravno
diskriminirajuća ne temelju nacionalnosti, ipak su izravno utjecala na slobodu pristupa igrača
tržištu rada u drugim državama članicama i na taj način onemogućavale slobodu kretanja
radnika.780 Treba istaknuti da nakon što je utvrdio da pravila o transferima predstavljaju
kršenje čl. 39. UEZ-a, Sud nije smatrao potrebnim utvrđivati da li navedena pravila krše i
odredbe čl. 81. i 82. UEZ-a u pogledu tržišnog natjecanja,781 jer je ipak odabrao lakši put za
donošenje odluke.782 No, kako kažu Van den Bogaert i Weatherill, činjenica o pravilima u
pogledu transfera jest upravo ta da se navedena pravila primjenjuju kako u slučaju
međunarodnog transfera, dakle u slučaju prekograničnog kretanja radnika, tako i u slučaju
prijelaza igrača iz jednog kluba u drugi unutar iste države, pri čemu se onda ne bi mogla
primjenjivati pravila Ugovora o slobodi kretanja radnika, već bi možda bila primjerenija
pravila o zaštiti tržišnog natjecanja. 783  Usklađenost pravila o transferima s pravilima o
tržišnom natjecanju pobijao je mađarski nogometaš Balog, no navedeni predmet nikada nije
dočekao pravorijek ES-a, o čemu će biti riječi kasnije. Također, treba priznati da je ishod
presude Bosman bio od veće važnosti za strane igrače, kako one iz država članica EU/EEA,
tako i onih iz Afričkih,784 istočnoeuropskih i dugih zemalja, za razliku od igrača iz države
koje potječe određeni klub, jer se u početku za „domaće“ igrače još plaćala naknada za
transfere i nakon prestanka ugovora, kao i stoga što su strani igrači bili jeftiniji klubovima.

778
Barnard, Sharpston, The Changing Face of Article 177 References, Common Market Law Review, vol.
34. (1997.)  br. 5., str. 1113.-1171., str. 1144.
779
Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 26.
780
Odluka Bosman, op. cit., t. 103.
781
Odluka Bosman, op. cit., t. 138.: „Kako su obje vrste pravila (pravila o transferima i nacionalne
klauzule) na koje se odnosi pitanje nacionalnog suda potivne čl. 48. UEZ-a (sada čl. 45. UFEU-a), nije potrebno
donijeti odluku u pogledu čl. 85. i 86. UEZ-a.“
782
Drolet, Extra Time: Are the New Transfer Roles Doomed?, str. 167.-190., str. 168,  u Gardiner, Parrish,
Siekmann (Ur.), EU, Sport, Law and Policy.…, op. cit.,
783
Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 197.
784
Primjerice u belgijskom klubu Beverenu, u godini 2002./03. jedanaestorica koja su najviše igrala su bili
redom igrači iz Obale Bjelokosti, vidi Ibid, str. 221.

154
Druga posljedica presude Bosman je bila ta da su klubovi počeli sklapati dugogodišnje
ugovore s igračima kako bi izbjegli da isti napuste klub u kratkom roku bez naknade za
transfer. Lanfranchi i Taylor mišljenja su da odluka Bosman može samo djelomično
odgovoriti na pitanje velikog broja transfera nakon 1995. godine, jer valja uzeti u obzir i
druge čimbenike poput uloge zastupnika igrača, porasta nogometnih liga i ostvarivanja
mogućnosti dovođenja mladih i jeftinijih igrača iz država Istočne Europe, Afrike i Južne
Amerike.785 Kako tvrdi Van den Bogaert Bosman je prvi predmet pred ES-om u kojem je u
području slobode kretanja radnika Sud od razmatranja povrede na temelju diskriminacije
zauzeo širu analizu s fokusom na pojam ograničenja slobode kretanja, kako je prvotno već
učinio u području roba, predmeti Dassonville786 i Cassis de Dijon.787 U njima je utvrđeno da
načelo nediskriminacije igra sekundarnu ulogu, subordiniranu načelu prepreka slobodi
kretanja, dajući utjecaja na pitanje opravdanja, sve do predmeta Keck and Mithouard788 kojim
je uvedeno razlikovanje mjera koje se odnose na karakteristiku proizvoda i mjera koje se
odnose na prodajne metode, gdje istinski nediskriminirajuće prodajne metode ne potpadaju
pod odredbe čl. 28. UEZ-a, one koji su diskiminirajuće potpadaju pod odredbu navedenog
članka); 789 usluga (predmet Säger 790 u kojemu se Nezavisni odvjetnik Jacobs zalagao za
uvođenje formule iz Cassis de Dijon odluke za slobodu kretanja roba, u pogledu
nediskriminirajućih ograničenja, a navedeno je potvrdio i Sud u svojoj odluci) 791 i poslovnog
nastana (predmet Gebhard792).793 Kako smatraju Miettinen i Parrish, analogija s određenim
prodajnim metodama (engl. certain selling arrangemets) iz predmeta Keck794 može se povući
s „čisto sportskim pravilima“ iz predmeta Walrave i Koch795 za koje je Sud utvrdio da ne

785
Lanfranchi, Taylor, Moving with the ball – The Migration of Professional Footballers, 2001., str. 236.
786
Odluka, C-8/74, Procureur du Roi v Benoît and Gustave Dassonville, ECR [1974] 837, t. 5.: “sve
trgovinske mjere koje donesu države članice, koje su sposobne ometati izravno ili neizravno, stvarno ili
potencijalno trgovinu unutar Zajednice smatraju se mjerama koje imaju učinak jednakih do kvantitativnih
ograničenja”.
787
Odluka C-120/78, Rewe-Zentral AG v Bundesmonopolverwaltung für Branntwein (Cassis de Dijon),
ECR [1979] 649.
788
Odluka Keck and Mithouard, op. cit., t. 16. i 17.
789
Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 125.
790
Odluka C-76/90, Manfred Säger v Dennemeyer & Co. Ltd., ECR [1991] I-4221, Mišljenje Nezavisnog
odvjetnika Jacobsa, str. 4234. i 4235.
791
Odluka Gouda, op. cit., t. 14., te Odluka Säger, op. cit., t. 12.: „Članak 49. UEZ-a ne zahtjeva samo
isključenje diskriminacije spram pružatelja usluga na temelju njegova državljanstva, već i ukidanje svih oblika
ograničenja, iako se primjenjuju bez razlikovanja na nacionalne pružatelje usluga i one iz drugih država članica,
ukoliko ono može zabraniti ili na drugi način onemogućiti aktivnosti pružatelja usluga nastanjenog na u drugoj
državi članici u kojoj zakonito pruža slične usluge.“
792
Odluka Gebhard, op. cit.
793
Van den Bogaert, Bosman: The Genesis of European Sports Law…, op. cit., str. 491.
794
Koji se primjenjuju bez razlikovanja temeljenog na državljanstvu i bez diskriminatornog učinka u pravu
ili u činjenicama, ne predstavlja ograničenje slobode kretanja i ne potpadaju pod zabranu iz čl. 28. UEZ-a.
795
Odluka Walrave i Koch, op. cit., t. 8.

155
potpadaju pod polje primjene čl. 39. i 49. UEZ-a ili sa „svojstvenim pravilima“ za koje se
smatra da ne predstavljaju ograničenje, ali koja zahtijevaju analizu ciljeva i
proporcionalnost.796 Analogija s „čisto sportskim pravilima“ ograničena je u svojoj suštini jer
ona ne moraju biti primijenjena bez razlikovanja na sve osobe, već mogu izričito
diskriminirati na temelju državljanstva (pravila o diskriminaciji u pogledu igranja za
nacionalne reprezentacije), pa je samim time „čisto sportsko pravilo“ pogodnije za sportska
udruženja od Kecka i reguliranja nacionalnog tržišta.797 Za razliku od njih, „pravila svojstvena
organizaciji sporta“, koja sukladno praksi Suda nisu sposobna ograničavati gospodarske
slobode, subjektom su testa proporcionlanosti i zahtjevaju opravdanje s obzirom na legitimne
ciljeve798, a kao mjere iz predmeta Keck, moraju se jednako primjenjivati na sve.799

Kako smatra Van den Bogaert, u navedenom je predmetu bilo za očekivati da će Sud za
„pravilo 3+2“ FIFA-e utvrditi da je ono per se zabranjeno, osim ukoliko ne može biti
opravdano na temelju javnog poretka, javne sigurnosti i javnog zdravlja sukladno odredbi
sada čl. 45(3). UFEU-a, no Sud je išao drugim pravcem i utvrdio je da nacionalne odredbe
predstavljaju prepreku slobodi kretanja radnika i time krše odredbu čl. 45. UFEU-a umjesto
da ih proglasi izravno diskriminatornim. 800  Gebhard formulu je u odluci Bosman Sud
primijenio, iako s malom razlikom. Naime, pravilo da „predmetna mjera mora biti
nediskriminirajuća kako bi bila sposobna za objektivno opravdanje“, zamijenjeno je pravilom
„da je nužno da navedeno pravilo slijedi legitiman cilj sukladan Ugovoru“, što zapravo znači
da ništa ne isključuje izravno diskriminirajuće mjere od toga da budu opravdane imperativnim
zahtjevima u općem interesu.801 Razlog takvom specifičnom tumačenju možemo tražiti u sui
generis pristupu sportu i njegovoj specifičnosti, pogotovo kada se uzme u obzir
„diskiminatorno pravilo o igranju za nacionalne reprezentacije“ istaknuto u judikaturi ES,
štoviše prema Weatherillu riječ je o korištenju „sportskog državljanstva“ za razliku od
političkog državljanstva, te ono znači da sportaš ima državljanstvo one države za čiju
reprezentaciju može nastupiti, a po tome bi nacionalne odredbe poput „3+2 pravila“ bile

796
Odluka Deliège, op. cit., t. 64; i Odluka Meca Medina, op. cit., t. 42.
797
Miettinen, Parrish, Nationality Discrimination in Community Law: An Assessment of UEFA
Regulations Governing Player Eligibility for European Club Competitions (The Home-Grown Player Rule),
Entertainment and Sport Law Journal, vol. 5. (2007.) br. 2., t. 1.-37., t. 11.
798
Odluka Deliège, op. cit., t. 64.
799
Miettinen, Parrish, Nationality Discrimination in Community Law, op. cit., t. 11.
800
Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 154.; Odluka Bosman, op. cit., t. 121.-137.
801
Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 155.; Odluka Bosman, op. cit., t. 104.

156
neizravno diskriminatorne, pa slijedom toga bi mogle biti objektivno opravdane.802 No, kada
analizirano odluku ES-a Meca-Medina, nameće se zaključak da se dvadesetak godina nakon
Bosmana Sud ipak postupno udaljuje od specifičnosti sporta s velikim slovom „S“, te da se
sport mora uskladiti s odredbama europskog prava, no o tomu više kasnije.

Neizravno (indirektno) diskriminatorne mjere te nediskriminatorne mjere koje znatno
sprečavaju ili ometaju pristup tržištu, u načelu, krše čl. 45. UFEU-a. Međutim, ukoliko država
članica može objektivno opravdati donesenu mjeru i dokazati da su poduzete radnje
proporcionalne mjeri, tada je ista zakonita. Takvo opravdanje vidljivo je u slučaju Bosman,
gdje je država članica kao objektivno opravdanje isticala socijalnu važnost sportskih
aktivnosti u Uniji, a posebice značaj nogometa. Istaknut je bio cilj održavanja ravnoteže
između klubova, na način da se očuva određeni stupanj jednakosti i neizvjesnosti u pitanju
rezultata, te ohrabrivanje, okupljanje i usavršavanje mladih igrača, koji je cilj morao biti
prihvaćen kao zakonit. Međutim, dok je Sud u načelu prihvatio objektivno opravdanje države
članice, ipak je podupro Bosmanovu tezu kako primjena pravila o transferu igrača nije
adekvatno sredstvo zadržavanja financijske i natjecateljske ravnoteže u svijetu nogometa.
Takva pravila niti onemogućavaju najbogatije klubove od toga da osiguraju najbolje igrače za
sebe, niti sprečavaju da posjedovanje financijskih resursa predstavlja odlučujući faktor u
natjecateljskom sportu, te se na taj način značajno mijenja ravnoteža između klubova.
Također, u navedenoj je odluci ES istaknuo da su „sportske djelatnosti, a poglavito nogomet,
od iznimnog socijalnog značaja za Zajednicu, [danas Uniju], ciljevi održavanja ravnoteže
između klubova kako bi se održala određena razina jednakosti i nesigurnosti u pogledu
konačnog ishoda natjecanja, kao i u pogledu poticanja okupljanja i usavršavanja mladih
igrača, se smatraju opravdanima“. 803Ipak, uzevši u obzir test proporcionalnosti, Sud je
zaključio da „korištenje pravila o transferima nije bilo prikladno sredstvo za postizanje
financijske i natjecateljske ravnoteže, niti je bio odlučni faktor u pogledu poticanja okupljanja
i usavršavanja mladih igrača ili prikladno sredstvo financiranja takvih projekata, poglavito u
pogledu manjih klubova. Taj se cilj mogao ostvariti manje restriktivnim mjerama, a korištenje
pravila o transferima nije bilo prikladno niti za očuvanje svjetske nogometne organizacije niti
nužno da naknadi klubovima troškove koje su imali u stvaranju svojih igrača“.804

802
Weatherill, European Football Law, u Collected Courses of the Academy of European Law, 1999., str.
354.
803
Odluka Bosman, op. cit., t. 106.
804
Odluka Bosman, op. cit., t. 107.-109.

157
Navedeni socijalni značaj sporta potvrđen je i u Deklaraciji o sportu koja je činila dodatak
Završnom aktu konferencije na kojoj je usvojen Ugovor iz Amsterdama i u kojoj je naznačen
socijalni značaj sporta i pozvana su tijela EU da daju posebno značenje karakteristikama
sporta, poglavito amaterskog sporta. Ovdje treba naglasiti i činjenicu, koja se dosta često
znala uzimati u obzir prilikom pronalaženja načina da sport bude izuzet iz polja primjene
europskog prava. Tako je njemačka vlada u odluci Bosman, tvrdila da sport ima velikih
sličnosti s kulturom, te da temeljem čl. 151(1). UEZ-a, Zajednica ima ograničene ovlasti te
mora poštivati nacionalnu i regionalnu raznolikost kultura država članica.805 No, ono što je
također važno, a ticalo se i u predmetu Bosman, jest pokušaj sportskih saveza, ali i nekih
država, da se proširi „sportski izuzetak“ u pogledu europskog prava na sport, poglavito na
nogomet. Iznijete su tvrdnje da ne mogu svi klubovi biti poduzetnici (engl. undertakings) već
samo oni najmoćniji, da je teško razlikovati ekonomske i sportske aspekte u nogometu, te da
bi odluka Suda mogla dovesti u pitanje organizaciju nogometa u cijelosti. No, bez obzira na
navedene tvrdnje, Sud je ostao pri svojoj prijašnjoj sudskoj praksi.806 Naglašava se da i
kulturne djelatnosti koje imaju elemente rada ili pružanja usluga predstavljaju ekonomsku
aktivnost i samim time su podložne primjeni europskog prava.807 Weatherill je mišljenja da
suština odluke Bosman predstavlja poruku da se nogometno tržište rada mora organizirati na
isti način kao bilo koje tržište rada kako bi bilo u skladu s europskim pravom.808

Uza sve prethodno navedeno, mora se naglasiti i činjenica da je do jedne od najpoznatijih
odluka ES-a došlo zahvaljujući tvrdoglavosti, nepopustljivosti i upornosti, relativno
prosječnog nogometaša koji je odolijevao mnogobrojnim pritiscima nogometnih tijela i
organizacija, koje su mu nudile i izvansudsku nagodbu kako bi povukao svoj tužbeni zahtjev,
jer su se bojale konačnog ishoda. 809 Primjera radi, nakon odluke ES-a Walrave i Koch,
Međunarodni biciklistički savez je zaprijetio izbacivanjem iz natjecanja slijedećeg svjetskog
prvenstva discipline u kojoj su se natjecali Walrave i Koch, ukoliko oni nastave sa svojim
zahtjevima pri nacionalnom sudu, nakon odluke ES-a.810 Pritisak sportskih udruženja prema

805
Odluka Bosman, op. cit., t. 72.
806
Odluka Bosman, op. cit., t. 70.-72.
807
U tom pogledu, ES je u nekoliko navrata navedeno potvrdio primjerice u slučaju turističkih vodiča:
Odluke C-154/89, Commission v France, ECR [1991] I-659 ili C-198/89, Commission v Greece, ECR [1991] I-
727.
808
Weatherill, Sport as Culture in EC Law, str. 215.-248. u Weatherill, European Sports Law…, op. cit., str.
221.
809
Van den Bogaert, Bosman: The Genesis of European Sports Law, op. cit., str. 489.
810
Van Staveren, Sport and the Law – 18th Colloquy on European Law, 1989., str. 67., u  Van den Bogaert,
Practical Regulation …, op. cit., str. 5.

158
sportašima bio je izniman, te stoga ne začuđuje podatak da je prije odluke Bosman, prošlo
dvadeset godina od posljednje odluke pred ES-om. Zaključno, može se reći da je pravni
učinak odluke Bosman da EU više ne treba dokazivati da je sport subjekt europskog prava,
već sport treba dokazivati zašto bi trebao biti izuzet u pogledu primjene europskog prava.811
3. Odluka C-176/96, Lehtonen

U predmetu Lehtonen812 ponovno su pred ES-om analizirana pravila o transferima, no ovoga
su puta u pitanju bila razdoblja unutar kojih se transfer može provesti i njihova usklađenost s
europskim pravom. Specifičnost ovog predmeta je da se radilo o belgijskoj košarkaškoj ligi, a
pravila belgijskog saveza za igrače izvan Eurozone (dakle izvan država članica EU/EEA)813
postavljala su dulji rok za prijavu i registraciju transfera od roka za državljane Eurozone. Sud
je istaknuo da su pravila o razdobljima za transfere sposobna ograničiti slobodu kretanja
igrača koji žele nastaviti obavljati svoju djelatnost u drugoj državi članici, jer onemogućuju
belgijske klubove od korištenja igrača iz drugih država članica u utakmicama za nacionalna
prvenstva ukoliko su dovedeni nakon određenog vremenskog razdoblja.814 Pojam radnika
treba biti obuhvaćen prema širem smislu, prava Zajednice, i mora biti definiran objektivnim
kriterijima koji karakteriziraju radni odnos prema pravima i obvezama osoba u pitanju.815
Dakle, u ovome slučaju pravila belgijskog saveza nisu ulazila u radnopravni odnos kluba i
igrača, već isključivo u pravo igrača da nastupi za svoj klub, znači, riječ je o natjecateljskom

811
Parrish, Sports law and policy…, op. cit., str. 106.
812
Odluka C-176/96, Jyri Lehtonen and Castors Canada Dry Namur-Braine ASBL v Fédération royale
belge des sociétés de basket-ball ASBL (FRBSB), ECR [2000] I-2681. U ovome predmetu radilo se o finskom
košarkašu Jyri Lehtonenu koji je pri kraju sezone 1995./96., nakon što je završilo finsko prvenstvo, bio angažiran
od belgijskog kluba Castors Braine kako bi nastupio na finalnom natjecanju belgijskog prvenstva. Nakon što je
ugovor o radu prijavljen belgijskom košarkaškom savezu, klub je upozoren da, ukoliko FIBA ne izda licencu
igraču, a igrač svejedno nastupi, klub može biti kažnjen. Zanemarivši to upozorenje belgijski je klub uvrstio
igrača u momčad, te je on nastupio. Nakon toga, protivni je klub Quaregnon prijavio kršenje „FIBA pravila“ o
razdobljima transfera igrača, te je nacionalni savez poništio utakmicu i dodijelio pobjedu klubu Quaregnon s
20:0. Unatoč tomu Lehtonen je bio u sastavu i u narednoj utakmici, ali nije ulazio u igru.
Prvostupanjski sud iz Brisela obratio se zahtjevom za prethodnim pitanjem tražeći odgovor: Jesu li
pravila sportskih saveza koja zabranjuju klubu da za njega prvi put zaigra u natjecanju igrač ukoliko je isti
angažiran nakon određenog datuma, suprotno Ugovoru iz Rima (poglavito čl. 12., čl. 39., te čl. 81. i 82.) u
slučaju profesionalnog igrača koji je državljanin države članice EU, bez obzira na sportske razloge istaknute od
strane saveza kako bi opravdali navedena pravila, poglavito potrebu sprječavanja iskrivljavanja smisla natjecanja?
813
U Belgiji primjerice, za razliku od recimo Italije postojala su tri razdoblja za transfere. Prvo i najkraće
razdoblje se odnosilo na transfere unutar samog saveza, drugi nešto duži rok je bio za državljane članica EU (do
28.2.), a treći i ujedno najduži rok je bio za igrače izvan EU (31.3.). To se u prvom redu odnosilo na igrače iz
SAD-a, Rusije i država bivše Jugoslavije, jer su navedeni igrači uslijed svoje kvalitete umnogoćemu doprinosili
kvaliteti momčadi, a kako je broj takvih igrača u svakoj momčadi bio ograničen, dopuštalo se da se takvi igrači
mogu registrirati do pred sam kraj sezone, odnosno do pred tzv. „play-off“, za razliku od državljana EU za koje
je rok za registraciju bio mnogo kraći. Vidi opširnije u Bastianon, Nascimbene, Lo sport e il diritto dell'Unione
Europea, op. cit., str. 335.-337.
814
Odluka Lehtonen, op. cit., t. 49.
815
Odluka Lehtonen, op. cit., t. 45.

159
odnosu. Sud je utvrdio da je sudjelovanje u utakmicama osnovna svrha profesionalne igračeve
aktivnosti, a pravilo koje ograničava takvu aktivnost, bez obzira što ne utječu na igračevo
zapošljavanje već isključivo na pravo da nastupa za klub, samim time ograničava i igračevo
pravo na rad, pa pravilo koje zabranjuje belgijskim klubovima da koriste usluge igrača iz
drugih država članica nakon proteka određenog roka predstavlja ograničenje slobode kretanja
radnika. 816

Ipak, takvo ograničenje temeljne slobode kretanja radnika opravdano je, i to u pogledu
korištenja „razdoblja za transfere igrača“ (engl. transfer windows) jer bi „kasni transferi mogli
značajno utjecati na snagu jednog ili drugog kluba za vrijeme natjecanja, što dovodi u pitanje
sklad rezultata između klubova koji sudjeluju u natjecanju, a samim time i pravilno odvijanje
natjecanja u cijelosti, ali takve mjere moraju poštivati načelo proporcionalnosti“. 817
Navedena pravila dakle, ostvaruju legitimni cilj, a to je regularnost sportskog natjecanja.
Može se reći da navedena odluka predstavlja ograničenja polja primjene čl. 45. UFEU, kao
što je odluka Keck predstavljala ograničenje čl. 28. UEZ-a u odnosu na predmet
Dassonville.818

Zaključno, odluka je Suda glasila da „članak 48. UEZ-a (sada čl. 45. UFEU-a) isključuje od
primjene pravilo propisano u državi članici od strane sportskog udruženja kojim se
zabranjuje košarkaškom klubu da za njega nastupi igrač iz druge države članice u
natjecanjima državnog prvenstva, u slučaju kada je takav igrač ostvario transfer nakon
određenog roka, ukoliko je taj rok kraći u usporedbi s rokom za igrače izvan država članica,
osim ukoliko objektivne okolnosti koje se tiču isključivo sporta ili koje se odnose na razliku
između mjesta igrača iz saveza koji je u Eurozoni i igrača koji nije u savezu Eurozone, mogu
opravdati različitost u postupanju.“819 U ovome predmetu Sud je primijenio analizu pristupa
tržištu umjesto fokusiranja na pitanje da li je određeno pravilo diskriminatorno ili nije,
potvrđujući analitički okvir iz predmeta Bosman i Deliège, a od pristupa usklađenosti s
pravom tržišnog natjecanja Sud je u samom početku odustao zbog nedostatka činjeničnog
stanja u tom pogledu.820

816
Odluka Lehtonen, op. cit., t. 49. i 50.
817
Odluka Lehtonen, op. cit., t. 54. i 55.
818
Parrish, Sports law and policy…, op. cit., str. 104.
819
Odluka Lehtonen, op. cit., t. 60.
820
Parrish, Miettinen, The Sporting Exception…, op. cit., str. 92.

160
Navedena odluka, pokazala je da unatoč tomu da se zakonitost pravila sportskih udruženja
mogu dovesti u pitanje pred ES-om, ipak postoje područja u kojima sportska udruženja
zadržavaju autonomiju reguliranja navedenih sportskih disciplina, poput u konkretnom
slučaju razdoblja u kojim se mogu realizirati transferi sportaša i koja predstavljaju ograničenje
slobode kretanja, ali koja su opravdana sportskim razlozima. Slično je bilo i u predmetu
Deliège u pogledu selekcije sportaša za međunarodna natjecanja. Ipak, unatoč tomu, ima
autora koji smatraju da bi razdoblja za transfere valjalo ukinuti ili značajnije liberalizirati jer
isti ne predstavljaju nikakav boljitak većini klubova, igrača ili navijača.821 Također, skreće se
pozornost da se ES, kao i u predmetu Bosman,  u navedenoj odluci pozvao na Deklaraciju iz
Ugovora iz Amsterdama o društvenom značaju sporta, koja iako nema pravnog značenja,
upućuje na razmatranje i poimanje značaja sporta od strane Suda.
4. Odluka C-325/08, Bernard

U prilog nedokazanosti hipoteze o postojanju „izuzetka u pogledu sporta u odnosu na
europsko pravo“ govori i posljednji predmet oko kojega se također podignulo dosta „prašine“,
a to je predmet Bernard 822 u kojemu je ES donio odluku u ožujku 2010. godine.823 U svijetu

821
Gardiner, Welch, The Contractual Dynamics of Team Stability Versus Player Mobility: Who Rules
„The Beautiful Game“, Entertainment and Sport Journal, vol. 5. (2007.) br. 1., t. 35.
822
Odluka C-325/08, Olympique Lyonnais SASP v Olivier Bernard, Newcastle United FC, ECR [2008] I-
4139.
823
Kasacijski je sud postavio prethodno pitanje tijekom postupka u pravnoj stvari Olympique Lyonnais
SASP (‘Olympique Lyonnais’) protiv gosp. Bernarda, profesionalnog nogometaša i Newcastle United F.C.,
nogometnog kluba ustrojenom po engleskom pravu, u pogledu plaćanja naknade štete za otkaz ugovora o radu
(jednostrani raskid ugovora) temeljem članka 23. Charte du football professionnel (Professional Football
Charter) Fédération française de football (dalje: Povelja) za sezonu 1997./98., koja je zapravo kolektivni ugovor
zaključen između Lige profesionalnog nogometa (LFP - Ligue du Football Professionnel), nacionalnog saveza,
sindikata igrača, predstavnika organizacije trenera i članova stručnog stožera, i udruženja profesionalnih
nogometnih klubova (Union des Clubs Professionnel de Football - UCPF). Navedena je Povelja u Glavi III.,
poglavlje IV., uređivala je pitanje mladih igrača – talentiranih nogometnih nada (fra. ‘joueurs espoir’), tj. igrača
između 16 i 22 godine starosti, koji su imali zaključen ugovor u svojstvu stipendiste (engl. trainee) od strane
profesionalnih klubova pod čvrstim ugovornim obvezama određenog trajanja. Nakon što je mladi igrač završio
razdoblje usavršavanja (engl. training), bio je obvezan potpisati prvi profesionalni ugovor s klubom, ukoliko je
klub to od njega zahtijevao.
U pogledu toga je članak 23. Povelje utvrđivao: „po uobičajenom isteku ‘joueurs espoir’ ugovora, klub
je ovlašten od druge strane zahtijevati da potpiše ugovor kao profesionalni igrač“. Povelja nije predviđala
odštetnu shemu spram kluba koji je trenirao igrača, ukoliko bi taj igrač odbio potpisati ugovor. Tada je klub,
mogao pokrenuti sudski postupak za naknadu štete protiv mladog igrača temeljem članka L. 122-3-8 francuskog
Zakonika o radu (Code du travail) za kršenje članka 23. Povelje. Francuski je Zakonik o radu u pogledu
navedenog utvrđivao da: u slučaju da nema sporazuma među strankama, ugovor se mogao raskinuti prije isteka
roka samo u slučaju ozbiljnog kršenja ili više sile. Nemogućnost na strani radnika da ispuni svoju obvezu,
ovlašćuje poslodavca potraživati naknadu štete u iznosu štete koju je pretrpio.
Bernard je 1997. godine potpisao ‘joueurs espoir’ ugovor s klubom Olympique Lyonnais u trajanju od
tri godine, koji je stupio na snagu 1. srpnja te godine. Prije isteka ugovora Olympique mu je ponudio novi
jednogodišnji ugovor s trajanjem od 1. srpnja 2000. godine. Bernard je odbio zaključiti takav ugovor i u
kolovozu je potpisao ugovor s Newcaste United FC-om. Olympique je tužio Bernarda pred Radnim sudom u
Lyonu (Conseil de prud’hommes (Employment Tribunal)) (dalje: prvostupanjski sud), tražeći naknadu štete u

161
nogometa navedena odluka nije se bavila ničim nepoznatim do tad, sasvim suprotno, jedino se
po prvi put ostvarila mogućnost da jedna tako visoka sudska instanca poput ES, može o
navedenom pitanju reći svoje pravno stajalište. Naime, pitanje ograničenja slobode kretanja
mladih sportaša-nogometaša seže još u daleku 1949., kada je, prema gotovo identičnom
činjeničnom stanju, mladom belgijskom nogometašu Lombrettu karijera okončana, zbog istog
razloga koji je prijetio Bosmanu i Bernardu.824 Bernard je imao tu sreću da je nastankom EU i
razvojem europskog prava dana prilika mladim sportašima na izbor.825

iznosu od 53.357,16 EUR-a solidarno od njega i kluba Newcaste United FC, koji je iznos odgovarao plaći koju
bi Bernard dobio da je potpisao ugovor s Olympiqueom. Prvostupanjski je sud smatrao da je Bernard jednostrano
doveo do prestanka ugovora, tj. da je otkazao ugovor, i naložio je njemu i Newcaste United F.C.-u da plate
naknadu štete solidarno u iznosu od 22.867,35 EUR-a. Drugostupanjski je sud (The Cour d’appel, Lyon) ukinuo
tu presudu s obrazloženjem da obveza igrača da potpiše, po okončanju razdoblja njegova usavršavanja,
profesionalni ugovor s klubom koji mu je pružio treniranje, također onemogućava igrača u tomu da potpiše
ugovor s klubom iz druge države članice, a što je suprotno članku 39. UEZ-a. Olympique se na tu odluku žalio
sudu u trećem stupnju – Kasacijskom sudu (Cour de cassation) koji je zaključio da iako članak 23. Povelje
formalno ne onemogućava mladog igrača u tomu da uđe u ugovorni odnos s klubom iz druge države članice,
učinak takve odredbe jest da zaustavlja i odvraća mlade igrače od sklapanja takvih ugovora, iz razloga što
kršenje odredbe o kojoj je riječ može dovesti, po igrače, do plaćanja naknade štete.

Francusko zakonodavstvo jedino u Europi ima na ovakav način uređeno pitanje ugovora sportaša, da isti
mora potpisati svoj prvi profesionalni ugovor s klubom koji ga je trenirao. Nakon odluke Bosman, navedeno je
pravilo izmijenjeno, no ponovno je vraćeno zbog velikog broja mladih francuskih igrača koji su odlazili u druge
klubove iz država članica i na kojima su zapravo ti novi klubovi ostvarivali velike profite njihovom prodajom,
dok su francuski klubovi dobivali mrvice, primjerice slučajevi igrača Sylvestrea i Daboa koji su iz Rennesa otišli
u talijanski Internazionale za vrlo simboličan iznos, a već slijedeće su godine prodani Manchester Unitedu i
Parmi za mnogostruko veći iznos, vidi Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 246.-248.

U lipnju 2008. godine u Francuskoj je zaključen kolektivni ugovor kojim je regulirano pitanje naknade
za razvoj igrača u slučaju prelaska u drugi francuski klub po okončanju razdoblja treniranja na vrlo detaljan
način uzimajući u obzir mješavinu nekoliko čimbenika. Prvo, paušalni iznos naknade za razvoj koji se utvrđuje
ovisno o rangiranju trening centra kluba koji je usavršavao igrač, te godišnje skale određene od strane
francuskog nogometnog saveza s najvišim iznosom od 90.000 €; drugo, naknada za treniranje čiji iznos ovisi o
broju nastupa u prvoj ligi ili reprezentaciji do najvišeg iznosa od 1 milijun €; treće naknada koja se plaća u
slučaju produljenja ugovora s novim klubom ili 20% naknade od budućeg transfera u treći klub. Ovaj način
utvrđivanja naknade je primjenjiv samo u slučaju transfera unutar Francuske i ne primjenjuje se na međunarodne
transfere, ali je dokaz sustava naknade za razvoj koji stoji u ravnoteži interesa klubova koji ulažu u igrače i
slobode kretanja igrača koji se usavršavaju. Zylberstein, The Olivier Bernard Judgement: A Significant Step
Forward for the Training of Players, str. 51.-66., str. 59. i 60. u Colluci (Ur.), The Bernard Case, sports and
training compensation, 2010.

Ovdje treba skrenuti pozornost da je još 2003. godine CAS u predmetu Sissoko imao gotovo identičnu
pravnu situaciju. Naime, igrač Mohhammed Lamine Sissoko je potpisao ugovor sa španjolskim prvoligašem
Valencijom CF SAD i nije po isteku svojeg ugovora produljio ugovorni odnos sa Auxerreom, što je morao
prema francuskom kolektivnom ugovoru (Charte du Football Professionnel). CAS je utvrdio da su odredbe
kolektivnog ugovora primjenjive samo na interne situacije transfera unutar Francuske, a da se u konkretnom
slučaju primjenjuju odredbe „FIFA Pravila“ o statusu i transferu igrača. CAS 2003/0/530 AJ Auxerre v FC
Valencia & Mohammed Lamine Sissoko, t. 47.
824
Rene Lombrett, belgijski državljanin, igrao je za francuski klub, još od 1944. kao šesnaestogodišnji
amater u mlađim uzrasnim kategorijama. Uslijed pisma upućenog tajniku francuskog nogometnog saveza od
belgijskog kolege da se istraži status navedenog igrača, utvrđeno je da je navedeni igrač napustio svoj belgijski
klub Mouscron bez dozvole za transfer, što nije bilo dopušteno. Igrač je ubrzo suspendiran. Unatoč nastojanjima
da belgijski savez odustane od svojih zahtjeva, konačnu je odluku donijela FIFA. Igrač se morao vratiti u
belgijski klub, no vrlo brzo je bio primoran okončati karijeru. Vidi Lanfranchi, Taylor, Moving with the ball , op.
cit., str. 214.-216.
825
Primjerice, u Francuskoj svake godine između 300 i 400 mladih igrača različite starosti pridruži se
jednom od 32 trening-centra diljem države, a ako znamo da francuski profesionalni klubovi trebaju godišnje 75

162

Jednako kao kod Bijele knjige o sportu, i ovdje su očekivanja sportske javnosti bila velika.
Treba također istaknuti da su nova „FIFA Pravila“ o transferima i statusu igrača stupila na
snagu u srpnju 2001. godine, koja iako nisu bila na snazi u pravno relevantno vrijeme za ovaj
predmet, ipak, kako su istaknule stranke te Nezavisna odvjetnica, uređuju upravo navedeno
pitanje.826 U predmetu Bernard je zbog važnosti pitanja ulaganja u ljudski kapital odlučivalo
Veliko vijeće, a sve strane u sporu uključujući sve suce i Nezavisnu odvjetnicu, jednoglasno
su istaknuli da se navedena odluka odnosi isključivo samo na sustav ulaganja u ljudski kapital
u sportu i to poglavito nogometu,827 ne i u drugim granama gospodarstva.828 U svojoj je
odluci ES istaknuo da čl. 45. UFEU-a ne isključuje pravila koja u cilju okupljanja i
usavršavanja mladih igrača jamče naknadu klubu koji je igrača stvarao, ako na kraju razdoblja
njegova razvoja, mladi igrač potpiše profesionalni ugovor s klubom druge države članice, pod
uvjetom da su takva pravila  sposobna osigurati ostvarenje toga cilja i ne idu iznad onoga
potrebnog za osiguranje toga cilja. Dakle, navedena se pravila prije svega moraju
primjenjivati na nediskriminirajući način, moraju biti opravdana javnim interesom, moraju
biti takvog karaktera da omoguće ostvarenje postavljenog cilja i zaključno, ne smiju ići izvan
onoga što je nužno da bi se ostvario njihov cilj.829 U navedenom predmetu bilo je riječi o
perspektivnom mladom igraču koji je došao do konca svojeg razdoblja usavršavanja
(treniranja) sa svojim klubom-poslodavcem, ali nije došao do kraja svojih ugovornih obveza
spram kluba-poslodavca.830

Nezavisna odvjetnica Sharpston u svojem je mišljenju istaknula da se načelo specifičnosti
sporta uzima u obzir ne u pogledu primjene čl. 45. UFEU-a na konkretan slučaj ili u kontekstu
pitanja da li navedene mjere predstavljaju ograničenje slobode kretanja radnika, već u pogledu
pitanja da li je ograničenje slobode kretanja opravdano.831 U svojem obrazloženju ES je
istaknuo da se moraju uzeti u obzir društvene i kulturne dimenzije sporta kada razmatra da li

profesionalnih igrača, jasno je da svaki peti ili šesti mladi igrač može imati priliku iskusiti profesionalni nogomet.
Zylberstein, The Olivier Bernard Judgement…, op. cit., str. 59.
826
Hendrickx, Justification of training compensation in European football: Bosman and Bernard compared,
str. 19.-33., str. 23., u Colluci (Ur.), The Bernard Case, op. cit.
827
„Profesionalni nogomet nije samo ekonomska aktivnost u Europi, ono uživa značajnu društvenu važnost,
osobito kada se promatra povezanost između profesionalnog i amaterskog sporta, te vrijednosti i dostignuća
amaterskog sporta“, Mišljenje nezavisne odvjetnice Sharpston u predmetu Bernard, op. cit., t. 47.
828
Monte, Judgement of the Court of 16 March 2010 in the Case C 325/08: Olympique Lyonnais SASP v
Olivier Bernard and Newcastle United FC, Analysis, str. 37.-48., u Colluci (Ur.), The Bernard Case, op. cit.
829
Bastianon, Nascimbene, Lo sport e il diritto dell'Unione Europea, op. cit., str. 312.
830
Hendrickx, Justification of training compensation in European football…, op. cit., str. 21.
831
Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Sharpston, u odluci Bernard, op. cit., t. 31.

163
je mjera prikladna osigurati ostvarenje predviđenih ciljeva i ne ide izvan onoga što je nužno
za ostvarenje toga cilja.832 „Klubovi koji pružaju usavršavanje igrača mogli bi biti odvraćeni
od ulaganja u usavršavanje mladih igrača ukoliko ne bi mogli ostvariti naknadu uloženog u
tu svrhu, kada, po okončanju svojega razvoja, igrač ulazi u profesionalni ugovorni odnos s
drugim klubom; ali isključivo naknada koja je povezana sa stvarnim troškovima usavršavanja,
koje su imali klubovi, može se smatrati proporcionalnom“.833

Ono što je zanimljivo jest svakako to da je u obrazloženju navedene presude ES potvrdio
svoju dosadašnju praksu iz predmeta Bosman, Kranemann834 i ITC835, s obzirom na novo
uređenje po stupanju na snagu Lisabonskog ugovora. Naime, Sud navodi da sve odredbe koje
sadrži UFEU koje se odnose na slobodu kretanja osoba imaju svrhu olakšati građanima
potragu za zaposlenjem svake vrste unutar EU i isključuju mjere koje bi mogle državljane
jedne države članice staviti u nepovoljniji položaj kada oni žele ostvariti pravo na  ekonomsku
aktivnost na području druge države članice.836 Dalje, ES navodi da mjere koje sadrže prepreke
slobodi kretanja radnika mogu biti opravdane snažnim razlozima u javnom interesu.
Zaključno, i možda najbitnije, Sud naglašava da u razmatranju da li sustav koji ograničava
slobodu kretanja radnika ide iznad onoga što je nužno, moraju se uzeti u obzir specifične
karakteristike sporta općenito, a nogometa osobito, kao i njihov socijalni i obrazovni karakter,
a što je spomenuto i u subparagrafu članka 165(1). UFEU-a. 837 Ovakvo formuliranje i
spominjanje sporta i nogometa obradovalo je mnoge čelnike sportskih udruženja, no Sud se
samo pozvao na odredbe UFEU-a. Kolika je zapravo težina ovoga, pokazat će daljnja sudska
praksa.  Naime, u svojoj odluci Sud je istaknuo da se primjena europskog prava na sport treba
utvrđivati od slučaja do slučaja, kako je među ostalim utvrđeno i u Bijeloj knjizi o sportu838,
kao i da su države članice specifičnost sporta priznale usvajanjem Lisabonskog ugovora i
njegova čl. 165. UFEU.839 Usporedbe radi, u Italiji klub ima pravo sklopiti prvi profesionalni
ugovor sa svojim članom (koji potječe iz mlađih uzrastnih kategorija) na razdoblje od tri
godine, no prema Pellacaniju ne postoji obveza takvog sklapanja ugovora, te ukoliko igrač ne

832
Odluka Bernard, op. cit., t. 40.
833
Odluka Bernard, op. cit., t. 44.
834
Odluka C-109/04, Karl Robert Kranemann v Land Nordrhein-Westfallen,  ECR [2005] I-2421, t. 25
835
Odluka C-208/05, ITC Innovative Technology Center GmbH v Bundesagentur für Arbeit,  ECR [2007]
I-181, t. 31., 33: „ograničenje može postojati i ako se pravila primjenjuju bez obzira na državljanstvo radnika na
koje se odnose“.
836
Odluka Bernard, op. cit., t. 33.
837
Odluka Bernard, op. cit., t. 40.
838
Bijela knjiga o sportu, op. cit., str. 14.
839
Lindholm, Case law-Bermard, Common Market Law Review, vol. 47. (2011.), str. 1187.-1197., str.
1195.

164
želi prihvatiti takav ugovor, odlučuje sudac pojedinac FIFA Komore o statusu igrača, koji
redovito utvrđuje nezakonitim ugovorne opcije nacionalnog saveza koje klubovima daju
mogućnost izbora i stavljaju klubove u povoljniji položaj.840 S druge strane Colucci tvrdi da
pravila nameću obvezu mladim igračima (tal. „giovanni di serie“) da nakon određenog broja
odigranih utakmica sklope ugovore sa svojim klubom koji ima pravo s njima zaključiti prvi
profesionalni ugovor od 16. do 19. godine starosti, što je protivno odluci u predmetu
Bernard.841 Štoviše, zanimljivo je da je talijanski FIGC, primjerice, u posljednjem ovakvom
slučaju koji se pojavio o mladom igraču Pacilliju koji nije želio prihvatiti ponudu dotadašnjeg
kluba, te je želio potpisati za drugi strani klub, izrekao suspenziju. Konačnu je odluku donio
Savezni sud pravde FIGC-a u ožujku 2011. godine, te je igrača oslobodio odgovornosti, s
obrazloženjem da dva prava, kako kluba da potpiše ugovor s mladim igračem kojega je
stvarao, tako i mladog igrača s klubom u kojemu se razvijao, jesu dva odvojena prava koja se
moraju analizirati zajedno i niti jedna strana ne smije imati snažnije pravo u odnosu na drugu.
Kako je Pacilli zaključio ugovor sa švicarskim drugoligašem, a ne s profesionalnim klubom iz
Italije, nisu povrijeđena pravila talijanskog nogometnog saveza.842 Navedeno ukazuje da je
otpor slobodi kretanja sportaša-radnika i dalje vrlo prisutan, veliki problem stvara
razlikovanje sportaša profesionalaca i sportaša amatera, koji su kao takvi definirani od strane
nacionalnih saveza iako ispunjavaju elemente statusa profesionalaca, no upravo zbog takve
definicije primjerice imaju obvezu zaključivanja ugovora sa svojim klubom i nakon isteka
prvog ugovora. U odnosu na oduku ES-a u predmetu Bernard, judikatura njemačkih sudova
nije na tom tragu utvrđivanja naknade za razvoj. Pravila o naknadi za razvoj su prema
judikaturi suprotna ustavnom pravu profesionalne slobode iz čl. 12. njemačkog Ustava; te je
utvrđeno da naknada za razvoj ne predstavlja pravu naknadu za ulagano razvijanje i treniranje
igrača jer je fokus bio na vrijednosti, odnosno cijeni igrača, a ne na uloženom u razvoj igrača,
kao i da zbog nemogućnosti predviđanja sportske budućnosti igrača ista ne može biti
unaprijed utvrđena i ne može biti u paušalnom iznosu, ne smije biti nevezana za stvarne
troškove trening centara u razvoj igrača i ne smije biti usmjerena na ekonomski umjesto na

840
Pellacani, Il lavoro sportivo, u I contratti di lavoro, op. cit., str. 1441.
841
Colucci, Gli atleti italiani…, op. cit., str. 28. i 29.
842
Treba istaknuti da je o ukidanju suspenzije odlučivao Savezni sud pravde (Corte di giustizia federale)
FIGC-a, iako su tijela FIFA-e u svojim odlukama potvrdila da nogometaš Pacilli nije povrijedio pravila FIFA-e i
da bi suspenziju valjalo ukinuti. Vidi Službeno priopćenenje Saveznog suda pravde FIGC-a br. 273/CGF od
9.3.2011. dostupno: http://www.figc.it/Assets/contentresources_2/ContenutoGenerico/97.$plit/C_2_Contenuto
Generico_28252_StrilloComunicatoUfficiale_lstAllegati_Allegato_0_upfAllegato.pdf, (28.12.2011.). Vidi u
Colucci, Gli atleti italiani…, op. cit., str. 30. i 31.

165
idealistični interes.843 Dakle, iz njemačke judikature možemo zaključiti da naknada za razvoje
ne smije biti utvrđena u paušalnom iznosu i mora počivati na idealističnim a ne na
ekonomskim interesima.

Ono što je važno i što se može zaključiti iz odluke ES-a jest da je navedenom odlukom
potvrđena praksa iz odluke Bosman da je okupljanje i razvoj mladih igrača legitiman cilj u
općem interesu, a navedeno se može ostvariti shemama naknade za razvoj igrača, koje se
odnose na stvaran trošak razvoja igrača uz pomoć „igračeva faktora“, tj. ukupan se trošak
mora pomnožiti s faktorom koji predstavlja broj igrača koji se mora trenirati da bi se razvio
jedan profesionalni igrač.844 Stoga je Sud odbio prijedlog Nezavisne odvjetnice Sharpston,
koja se zalagala za dva načina izračuna naknade za razvoj igrača: jedan koji se temelji na
ukupnom trošku treniranja koji se odnosi na sve igrače koje klub trenira kako bi
„stvorio“ jednog igrača koji ima tržišnu vrijednost, i drugi individualni model troška
treniranja koji se odnosi na uloženo u jednog igrača, koji se primjenjuje kada taj igrač sam
snosi trošak svojeg razvoja. 845 Povrh prethodno navedenog, treba istaknuti, kako smatra
Lindholm, da se nameće logičnim pitanje što je s drugom stranom medalje, a to je usluga koju
pruža sam igrač? Konkretnije, uzima se u obzir izračun troškova treniranja koji je uložen u
igrača, ali se ne postavlja pitanje da li je i koliko igrač-pripravnik, stipendist, svojim uslugama
pružio klubu i da li navedeno može biti relevantno u utvrđivanju, kako smatra Nezavisna
odvjetnica Sharpston, balansiranja računa između uloženog u njegov razvoj i pruženih usluga,
bilo pružanjem dodatnih usluga ili plaćanjem odgovarajuće naknade. 846  Dakle, načelo
proporcionalnosti zahtijeva da se u obzir uzmu i druge neekonomske karakteristike sporta,
konkretnije što je sportaš dao klubu kao kontraprestaciju svojeg razvoja, no glavni
protuargument je taj da bi bilo gotovo nemoguće utvrditi takvu naknadu prema navedenim
mnogobrojnim, prije svega, nedovoljno jasnim parametrima.847 Weatherill je mišljenja da se
sport ne smije razlikovati od drugih grana gospodarstva te da prihvaćanje ciljeva razvoja

843
Vidi odluke Njemačkog saveznog radnog suda, odluka od 20.11.1996., Az.5 AZR 518/95, u SpuRt 3
(1997) 94 ff, i odluka Njemačkog Visokog suda od 27.9.1999., Az.II ZR 305/98, u NJW 52(1999), 3552 ff., te
odluka Visokog suda države Oldenburg, od 10.5.2005., Az. 9 U 94/04, u Causa Sport 2 (2005), 186 ff., u
Derungs, From Eastham to Bernard – An Overview of the Development of Civil Jurisprudence on Transfer and
Training Compensation, str. 105.-117., str. 111.-113., u  Colluci (Ur.), The Bernard Case, op. cit.
844
Bijela knjiga o sportu 2, op. cit. str. 6.
845
Mišljenje Nezavisne odvjetnice Sharpston, u odluci Bernard, op. cit., t. 52.-57.; , t. 50. i 51.: Nezavisna
odvjetnica Sharpston je istaknula da ne bi bila prihvatljiva naknada za usavršavanje koja se temelji na budućoj
izmakloj koristi kluba jer bi bila previše neodređena, kao i naknada koja bi se temeljila na budućim primanjima
igrača koja je pak podložna manipulacijama.
846
Mišljenje Nezavisne odvjetnice Sharpston u odluci Bernard, op. cit., t. 56.
847
Lindholm, Case law-Bermard, op. cit., str. 1196. i 1197.

166
mladih igrača ne može stvarati ideal specifičnih karakteristika sporta i očekivao je da će ES
navedeno i potvrditi u svojoj praksi.848 Ipak, u odluci Bernard Sud je ipak „cilj razvoja
mladih igrača“ prepoznao kao objektivno opravdanje koje nije isključeno čl. 45. UFEU
ukoliko ispunjava uvjete iz tzv. Gebhard formule.
II. SUDSKA PRAKSA EUROPSKOG SUDA U POGLEDU SLOBODE
KRETANJA RADNIKA DRŽAVLJANA TREĆIH DRŽAVA

U pogledu uvjeta rada, plaće i otpuštanja radnika zakonito zaposlenih u nekoj državi
članici,849 ES je s državljanima EU (točnije državljanima članica EEA) izjednačio i državljane
onih država koji s EU i državama članicama imaju zaključene Europske sporazume, odnosno
Sporazum o pridruživanju, kao što je bilo sa Slovačkom prije njena ulaska u EU. Također,
Sud je razmatrao i mogućnost izravnog učinka pojedinih odredaba Sporazuma o partnerstvu s
Rusijom te Sporazuma s Turskom.
1. Ugovori država članica i Europske zajednice (Unije) s trećim državama

Ugovori s trećim državama koje sklope države članice i EU pravnu vizu izvode iz čl. 217.
UFEU-a (bivši čl. 310. UEZ-a), a odnose uređuje međunarodno javno pravo jer se radi o
ugovoru međunarodnog javnog prava,850 ali oni su i izvor europskog prava.851 Sporazumi o
stabilizaciji i pridruživanju ili sporazumi o partnerstvu se nazivaju i Europskim
sporazumima.852

Sporazum o Europskom ekonomskom području853 u svojem u dijelu III., „Sloboda kretanja
osoba, usluga i kapitala“, poglavlju I. „Radnici i samozaposlene osobe“ uređuje pitanja
slobode kretanja radnika i samozaposlenih osoba kako bi se ostvarila sloboda kretanja tih

848
Weatherill, Sport as Culture in EC Law,… op. cit., str. 123. i 124.
849
Dakle ne i osobu koja traži zaposlenje, odnosno sportaša koji je u potrazi za klubom. Npr. hrvatski
nogometaš ili rukometaš, do ulaska Hrvatske u EU, ne bi se mogao pozvati na „diskriminatorne odredbe nekih
pravilnika sportskih udruga“ koje mu onemogućavaju zaposlenje i stavljaju u nejednak položaj u odnosu na
državljane država članica EU, ako nije već zaposlen u nekoj državi članici.
850
O ugovorima međunarodnog javnog prava: Türk, Temelji Mednarodnega prava, 2007.; Pogačnik, Petrič,
Izbrane teme mednarodnega prava, 2010.; Degan, Međunarodno pravo, 2011.; Crnić-Grotić, Pravo
međunarodnih ugovora, 2002.
851
Vidi predmete, C-12/86, Demirel v Stadt Schwaebisch Gmund, ECR [1987] 3719, t. 7., i C-30/88,
Greece v Commission, ECR [1989] 3711, t. 12.
852
O tomu vidi: Goldner Lang, Perišin, Postupna liberalizacija kretanja roba i ljudi u Hrvatskoj i
Makedoniji – prije i nakon članstva u EU, Zbornik Pravnog fakulteta u Zagrebu, vol. 61. (2011.) br. 2., str. 614.-
642.
853
Agreement on the European Economic Area, OJ L 1, 3.1.1994.

167
osoba u punom smislu te riječi. Članak 28. navedenog Sporazuma sadržajno je identičan
odredbi čl. 45. UFEU-a, te stoga zbog svoje jasnoće, preciznosti i nepostojanja uvjeta ima
izravni učinak. Slijedom toga državljani država poput Norveške, Islanda i Lihtenštajna su kao
državljani EEA u potpunosti izjednačeni s državljanima država članica EU, pa se na njih ne
smiju odnositi razna ograničenja poput pravila o nužnosti plaćanja naknada u slučaju transfera,
kakva je bila praksa donedavno.

Sporazum o pristupanju s Turskom854 prvotno je zaživio kao sporazum o uspostavljanju
carinske unije s Europskim zajednicama i državama članicama. Postupno se, zahvaljujući
dodatnim protokolima, poglavito Dodatnom protokolu iz 1970. godine,855 oživljavala ideja
kretanja radnika i samozaposlenih osoba, iako ona još ni danas nije u potpunosti zaživjela u
odnosu na turske državljane. Članak 37. navedenog Protokola propisuje da „u pogledu uvjeta
rada i naknade za rad pravila svake države članice koja se primjenjuju u odnosu na turske
državljane, zaposlene na području Unije ne smiju biti diskriminatorna s obzirom na
državljanstvo u odnosu na državljane te države članice“. 856 Kako je utvrdio i sam ES,
navedeno ne dira u pravo svake države članice da svojim pravilima uređuje ulazak na
područje države članice i pristup tržištu rada turskih državljana.857 Ipak, treba reći da je
odredba čl. 37. Protokola izravno primjenjiva, te je po svojem sadržaju identična odredbi čl.
40. prvotnog Ugovora, a koja sukladno praksi ES-a ima izravni učinak,858 jer obveza koju
sadrži dovoljno je jasna i precizna, a njena implementacija nije subjektom bilo kakvih
dodatnih mjera.859 Slijedom svega prethodno navedenog, turski državljani, pa tako i sportaši,

854
Agreement establishing an Association beetween the European Economic Community and Turkey, OJ
[1977] L 361/1, 31.12.1977. (Ankara Agreement).
855
Additional Protokol to the Agreement establishing an Association between the European Economic
Community and Turkey, 23.11.1970., OJ C 113/18 [1973].
856
Odlukom 1/80 Vijeća za pristupanje EZ/Turska, radi implementacije čl. 12. i 36. Protokola, u čl. 6. i 10.
utvrđeno je pitanje statusa turskih radnika koji su zaposleni na području države članice, pa tako nakon što je
turski državljanin bio zakonito zaposlen na području države članice u kojoj ima boravište, ima pravo obnoviti
svoju radnu dozvolu za rad kod istog poslodavca; nakon tri godine zakonita rada, i s obzirom na prvenstvo
radnika koji potječu iz EU, ima pravo javljati se svaku ponudu za posao koji je obavljao za poslodavca po
njegovu izboru, pod uobičajenim uvjetima i na način registracije odgovarajuće službe za zaposlenje države
članice; te konačno nakon četiri godine zakonitog zaposlenja u državi članici boravišta, ima pravo na slobodan
pristup
svakoj
vrsti
plaćenog
rada.
Dostupno
na:
http://www.inis.gov.ie/en/INIS/
DECISION_No_1_80_eng.pdf/Files/DECISION_No_1_80_eng.pdf (1.9.2011.).
857
Odluka C-355/93, Hayriye Eroglu v Land Baden-Württemberg, ECR [1994] I-5113, t. 10., ili C-351/95
Kadiman, ECR [1997] I-2133, t. 31.
858
Odluka C-18/90, Onem and Kziber, ECR [1991], I-199., t.15. i 22.
859
Odluka Demirel, op. cit., t. 14.;  Odluka C-192/89, Sevince v Staatssecretaris van Justitie, ECR [1990]
3461, t. 14.-15.; Odluka C-171/01, Wählergruppe Gemeinsam, ECR [2003] I-4301, t. 53.-66.; Odluka C-340/97,
Ömer Nazli, Caglar Nazli and Melike Nazli v Stadt Nürnberg, ECR [2000] I-957. t. 27.-30., 35., 37.-40.

168
kako je i utvrđeno u predmetu Kahveci,860imaju pravo tek nakon što su četiri godine bili
uredno registrirani i uključeni u tržište rada države članice, odnosno nakon što su zakonito
zaposleni na području države članice, slobodno birati poslodavca.861 U kontekstu sporta imaju
pravo igrati za drugi klub, ali samo u toj državi članici, te u tom pogledu ne smiju biti
diskiminirani u pogledu uvjeta rada i naknade za rad.

Međunarodni ugovor sa Švicarskom konfederacijom u pogledu slobode kretanja osoba862
rezultat je neuspjelog referenduma za ulazak u EEA 1992. godine. Nakon tog (ne)uspjeha
Švicarska je zamrznula svoj zahtjev za ulazak u EU i s Europskom zajednicom i državama
članicama sklopila nekoliko međunarodnih ugovora, a jedan od njih odnosi se na slobodu
kretanja osoba. Odredba čl. 9. Aneksa I., ali i ostale odredbe predmetnog Sporazuma, jasna je,
precizna i bezuvjetna, te zadovoljava uvjete za izravnu primjenjivost.863

U nastavku će nešto riječi biti o Sporazumima o pristupanju država članica EU, u prvom
redu se misli na 10 država koje su postale članicama 2004. godine, odnosno Bugarske i
Rumunjske 2007. godine, te na Sporazum o partnerstvu s Ruskom federacijom. Sporazum o
pristupanju s Poljskom 864  te Sporazum o pristupanju sa Slovačkom. 865  Glede zabrane
diskriminacije zaposlenih radnika s obzirom na uvjete rada, naknadu za rad i otpuštanje imaju
isti sadržaj kao i čl. 38(1). Sporazuma sa Slovenijom,866  čl. 38(1). Sporazuma o pristupanju
sa Rumunjskom, 867  čl. 38(1). Sporazuma s Bugarskom, 868  čl. 37(1). Sporazuma s

860
Odluka C-152/08, Real Sociedad de Fútbol SAD and Nihat Kahveci v Consejo Superior de Deportes
and Real Federación Española de Fútbol, ECR [2008] I-6291.
861
Vidi Odluka 1/80 Vijeća za pristupanje EZ/Turska, op. cit.
862
Agreement between the European Community and its Member States, of the one part, and the Swiss
Confederation, of the other, on free movement of persons, OJ L 114/6  [2002]. Članak 2. Sporazuma propisuje
da državljani ugovornih stranaka s zakonitim boravkom na području druge države ugovornice ne smiju biti
subjektom bilo kakve diskriminacije na temelju državljanstva, poglavito u smislu slobode kretanja osoba iz
Aneksa I. (čl. 9.): „zaposlena osoba državljanin države ugovornice, ne smije zbog svojeg državljanstva, biti
tretiran drugačije na području druge države ugovornice od zaposlenih državljana te države u pogledu uvjeta
zaposlenja i uvjeta rada, poglavito u pogledu plaće, otpuštanja ili ponovnog zaposlenja ili uvođenja u posao
ukoliko postane zaposlen.“
863
Dubey, Case Law – Kolpak, Common Market Law Review, vol. 42. (2005.), str. 499.-522., str. 507.
864
Europe Agreement establishing an Association between the European Communities and their member
States, and the Republic of Poland, OJ L 348/2 [1993].
865
Europe Agreement establishing an Association between the European Communities and their member
States, and the Slovak Republic, OJ L 359/2 [1994].
866
Europe Agreement establishing an Association between the European Communities and their member
States, and the Republic of Slovenia, OJ L 51/3 [1999].
867
Europe Agreement establishing an Association between the European Communities and their member
States, and Romania, OJ L 357/2 [1994].
868
Europe Agreement establishing an Association between the European Communities and their member
States, and the  Republic of Bulgaria, OJ L 358/2 [1994].

169
Mađarskom,869 čl. 38(1). Sporazuma s Češkom870, čl. 37(1). Sporazuma s Latvijom871, čl.
37(1). Sporazuma s Litvom872 odnosno čl. 36(1). Sporazuma s Estonijom873, te su navedene
odredbe izravno primjenjive ukoliko ih se analizira sa stajališta judikature ES-a. No, s druge
strane Sporazumi s Ciprom i Maltom ne sadrže navedene odredbe.874

Također iako nije svrha Sporazuma o suradnji s Rusijom buduće članstvo u EU, čl. 23(1).
navedenog sporazuma ima izravnu primjenu, kako je utvrđeno u odluci ES-a Simutenkov.875
Cilj navedenih sporazuma o partnerstvu EU s državama bivšeg Sovjetskog saveza jest
uspostavljanje šire suradnje, bez reguliranja detaljnijih odredbi u pogledu slobode kretanja
radnika ili članova njihovih obitelji odnosno pitanja određenih socijalnih prava, 876  a također
je važno istaknuti da se sadržaj navedenih odredbi djelomično razlikuje od odredbe čl. 23(1).
Sporazuma s Rusijom, pa konačnu odluku da li se i takvoj odredbi može priznati izravni
učinak, može dati isključivo ES.877 Naime, osim Sporazuma s Rusijom, niti jedan drugi
Sporazum s državama bivšeg Sovjetskog saveza ne sadrži jasnu odredbu u pogledu zabrane
diskriminacije 878 u odnosu na državljane tih bivših sovjetskih država. 879  Nakon odluke
Kolpak, a pogotovo Simutenkov, jer je bilo riječ o sporazumu s državom koja nema zaključen
sporazum o pristupanju, odnosno pridruživanju, već sporazum o partnerstvu koji nema za cilj
pristupanje EU; pojavile su se bojazni da bi se i državljani sedamdeset sedam afričkih,

869
Europe Agreement establishing an Association between the European Communities and their member
States, and the Republic of Hungary, OJ L 347/2 [1994].
870
Europe Agreement establishing an Association between the European Communities and their member
States, and the Czech Republic, OJ L 360/2 [1994].
871
Europe Agreement establishing an Association between the European Communities and their member
States, and the Republic of Latvia, OJ L 26/3 [1998].
872
Europe Agreement establishing an Association between the European Communities and their member
States, and the Republic of Lithuania, OJ L 51/3 [1998].
873
Europe Agreement establishing an Association between the European Communities and their member
States, and the Republic of Estonia, OJ L 68/3 [1998].
874
Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 95.
875
Odluka C-265/03, Igor Simutenkov v Ministerio de Educación y Cultura and Real Federación Española
de Fútbol, ECR [2005] I-2579.
876
Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 96.
877
Hendrickx, The Simutenkov Case: Russian Players are Equal to European Union Players, International
Sports Law Journal, vol. 5. (2005.) br. 3.-4., str. 13.-16., str. 15.
878
Dubey, Case Law – Kolpak, op. cit., str. 509. Naime, osim što je navedena odredba u odnosu na
državljane Rusije jasna i bezuvjetna, cilj Sporazuma nije isključivo razvoj trgovine i ekonomskih odnosa već i
uspostavljanje područja slobodne trgovine između Zajednice i Rusije, kao i poboljšanje uvjeta u područjima
poput radnih odnosa.
879
Usporedbe radi u ostalim Sporazumima o suradnji s ostalim državama bivšeg Sovjetskog saveza, nema
odredbi sličnih čl. 23(1). Sporazuma s Rusijom jer suprotno od konstrukcije Sporazuma s Rusijom koja sadrži
izraz „će osigurati“ (engl. shall ensure) ostali sporazumi imaju konstrukciju „nastojati će osigurati“ (engl. shall
endeavour to ensure) pa se državljani tih država ne mogu pozivati na izravni učinak navedenih odredbi, vidi čl.
24(1). Sporazuma s Ukrajinom (Partnership and Co-operation Agreement between the European Communnitties
and their Member States, of the one part, and Ukraine, of the other part) OJ L 49/3 [1998], ili čl. 23(1).
Sporazuma s Moldavijom, OJ L 181/3 [1998] ili čl. 20(1). Sporazuma s Gruzijom, OJ L 205/3 [1999] i dr.

170
pacifičkih i karipskih država mogli pozivati na čl. 13(3). ACP sporazum (tzv. Cotonou
sporazum) zaključenog 2000. godine,880 sporazum sličan ovome s Rusijom. Kako smatra
Hendrickx, jezična konstrukcija „shall be free from any discrimination“ identična je onoj iz
Sporazuma sa Slovačkom ili Rusijom „shall be free“.881 Prema mišljenju suca ES-a Ilešiča, to
nije za isključiti, ali bilo bi nužno utvrditi da li se Cotonou sporazum nalazi u istom kontekstu
(ne samo tekstualnom) kako je ES zaključio u predmetu Simutenkov, u kojemu nije
automatski primijenio pristup iz predmeta Kolpak, već je tražio (i nije pronašao) elemente koji
se razlikuju.882   No, prema autorovu mišljenju, kako je Sud u predmetu Simutenkov istaknuo
da je odredba čl. 23(1). Sporazuma s Rusijom jasna, precizna i bezuvjetna i zabranjuje
diskriminaciju u odnosu na ruske državljane u pogledu radnih uvjeta, naknade za rad i
otpuštanja, a na nju se mogu pozvati ruski državljani zakonito zaposleni na području države
članice, te ima izravni učinak zbog svoje jasne obveze, teško se oteti dojmu da se ne bi na isti
način i državljani država ACP sporazuma mogli pozvati na navedno judikaturu ES-a i
navedeni čl. 13(3). ACP sporazuma. 883

Osim navedenih država, treba spomenuti da su kao i s Ruskom federacijom, zaključeni i
sporazumi s Alžirom, 884  Marokom 885  i Tunisom 886 . Sporazum s Marokom je možda
najinteresantniji, jer se u pogledu čl. 41(1).887 očitovao ES u predmetu Kziber da iz sadržaja

880
Partnership Agreement between the European Community and its Member States, and the Member of
ACP Group of States, OJ L 317/3, 2000; čl. 13(3).: „The treatment accorded by each Member State to workers of
ACP countries legally employed in its territory, shall be free from any discrimination based on nationality, as
regards working conditions, remuneration and dismissal, relative to its own nationals. Further in this regard,
each ACP State shall accord comparable non-discriminatory treatment to workers who are nationals of a
Member State.“
881
Hendrickx, The Simutenkov Case…, op. cit., str. 16.,
882
Ilešič, The Development of the Law and the Practice in the post-Bosman Era,  u Maduro, Azoulai (Ur.),
The Past and the Future…, op. cit., str. 478.
883
Istog je mišljenja i Dubey. Vidi Dubey, Case Law – Kolpak, op. cit., str. 517.; Ovdje treba naglasiti
jedan zanimljiv slučaj o kojemu je odlučivao CAS, a radilo se o mladim nigerijskim nogometašima kojima su
danske nadležne službe izdale dozvolu za boravak kao studentima (ne kao radnicima) i koji su se školovali u
srednjoj školi u Danskoj. FIFPro je prijavio danski nogometni klub Midtjylland zbog kršenja čl. 19(1). „FIFA
Pravila“ o zaštiti maloljetnika i zabrani transfera igrača mlađih od 18 godina. Danski se prvoligaš pozvao na
odluku Simutenkov i na tzv. Cotonou sporazum, kako bi opravdao temeljem načela slobode kretanja radnika
pravo na dovođenje mladih nigerijskih igrača, no CAS je utvrdio da se u konkretnom slučaju ne radi o radnicima
i da se zabrana diskriminacije na temelju državljanstva ne može primijeniti jer navedeni igrači nisu radnici već
studenti. CAS 2008/A/1485 FC Midtjylland A/S v FIFA.
884
Co-operation Agreement between the European Economic Community and the Kingdom of Algeria, OJ
L 263/2, 1978., čl. 38.
885
Co-operation Agreement between the European Economic Community and the Kingdom of Marocco,
OJ L 264/2, 1978., čl. 41(1).
886
Co-operation Agreement between the European Economic Community and the Republic of Tunisia, OJ
L 265/2, 1978., čl. 39.
887
Članak 41(1). Sporazuma s Marokom: „Sukladno sadržaju stavaka koji slijede, radnici marokanskog
državljanstva i svaki član njihovih obitelji koji živi s njima, imaju pravo na postupanje spram njih slobodno od
diskiminacije temeljene na državljanstvu u odnosu na državljane država članica u kojima su zaposleni“.

171
navedenog članka, kao i iz sadržaja Sporazuma s Marokom,888 navedena je odredba izravno
primjenjiva, pa time se marokanski državljanin s prebivalištem u Belgiji može pred
nacionalnim sudom te države pozivati na pravo zabrane diskriminacije u odnosu na državljane
te države u pogledu socijalne sigurnosti. Da bi neka odredba međunarodnog ugovora kojega
je sklopila Zajednica, danas Unija, s nekom trećom državom bila izravno primjenjiva, mora,
kako smo već naglasili, s obzirom na sadržaj odredbe te svrhu i prirodu samog sporazuma
sadržavati jasnu i preciznu obvezu, koja nije subjektom s obzirom na svoju implementaciju ili
učinak, usvajanju bilo kakve naknadne mjere889, a što je Sud utvrdio u konkretnom slučaju za
čl. 41(1). Sporazuma s Marokom.890 U kontekstu prethodno navedenog teško se oteti dojmu,
kako smatra Van den Bogaert, da se i sadržaju čl. 40. Sporazuma s Marokom,891 kao i
odredbama čl. 39. Sporazuma s Tunisom, odnosno čl. 38. Sporazuma s Ažirom treba dati
izravni učinak jer sadrže odredbe jednakog sadržaja.892

Nakon uspostavljanja Euro-Mediteranske suradnje od 1995. godine do 2006. godine
zaključeno je sedam ugovora o pristupanju (engl. „Association agreements“) s državama tzv.
Južnog Mediterana kojima su zamijenjeni prvotno zaključeni ugovori o suradnji.893 Sada je
jasnije da se državljani država poput Alžira, Tunisa i Maroka mogu pozivati zahvaljujući
izravnom učinku odgovarajućih odredaba navedenih međunarodnih ugovora na zabranu
diskriminacije u pogledu državljanstva u odnosu na uvjete rada, naknadu za rad i
otpuštanja.894

Zaključno možemo reći, državljani trećih država koji su uspjeli doći na područje države
članice i tamo se zakonito zaposliti, sukladno radnopravnom zakonodavstvu države domaćina,
imaju pravo pozivati se na načelo zabrane diskriminacije  u pogledu uvjeta rada, naknade za

888
Odluka C-18/90, Office nationale de l'Employ v Bahia Kziber, ECR [1991] I-199.
889
Odluka Demirel, op. cit.
890
Odluka Kziber, op. cit., t. 23.
891
Članak 40. Sporazuma s Marokom: „Postupanje spram marokanskim državljanima od strane države
članice u kojoj su zaposleni, treba biti slobodno od diskiminacije temeljene na državljanstvu, u pogledu uvjeta
rada i plaće, u odnosu na vlastite državljane“.
892
Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 97.
893
Euro-Mediterranean Agreement establishing an association between the European Communities and
their Member States, of the one part, and of the other part, Republic of Tunisia, OJ L 97 of 30.3.1998, čl. 64.;
Kingdom of Morocco, OJ L 70, 18.3.2000., čl. 64.; State of Israel, OJ L 147 of 21.6.2000, čl. 64.; Hashemite
Kingdom of Jordan, OJ L 129 of 15.5.2002, Zajednička izjava: s zahtjevom za poštenim tretmanom; Arab
Republic of Egypt, OJ L 304 of 30.9.2004; čl. 62.: pošteni treman radnika s zakonitim boravkom i zaposlenjem;
People's Democratic Republic of Algeria, OJ L 265 of 10.10.2005, čl. 67.; Republic of Lebanon, OJ L 143 of
30.5.2006, Zajednička izjava: s zahtjevom za poštenim tretmanom.
894
Dubey, Case Law – Kolpak, op. cit., str. 512.

172
rad i otpuštanja 895  pred nacionalnim sudom države domaćina, ukoliko je odgovarajuća
odredba predmetnog sporazuma izravno primjenjiva, odnosno posjeduje izravni učinak. Ipak,
odluka u pogledu da li nekome radniku-sportašu državljaninu treće države s kojom postoji
međunarodni sporazum dozvoliti pristup tržištu rada i izdati radnu dozvolu ulazi u okvir
nadležnosti država članica.896 To se prvenstveno odnosi, sukladno postojećoj sudskoj praksi i
međunarodnim ugovorima, na državljane Turske, Švicarske, država EEA, Rusije, Alžira,
Maroka, Tunisa, Izraela, i države ACP-a. Svi sportaši navedenih država, zaposleni u svojim
klubovima, sukladno sudskoj praksi ES-a iz odluka Bosman, povezano s odlukama Kolpak i
Simutenkov, mogu pokrenuti pravne postupke ne samo u pogledu nacionalnih kvota, već i
protiv pravila o transferima, što može imati dalekosežne posljedice na iste, a zapravo
dokazuje kolika je važnost presuda Kolpak i Simutenkov u pogledu širokog polja primjene
pravnih posljedica istih.897
2. Odluka C-438/00, Kolpak

U predmetu Kolpak898 ES je raspravljao o pravu slovačkog rukometaša da u svojim pravima
bude izjednačen s državljanima država EEA.  U navedenom je predmetu ES utvrdio da
Sporazum o pridruživanju sa Slovačkom, 899 odnosno prva točka njegova čl. 38(1). ima
horizontalni izravni učinak, jednako kako je imala i prva točka čl. 37(1). Sporazuma o
pridruživanju s Poljskom, 900 što je Sud utvrdio u odluci Pokrzeptowicz-Meyer iz 2002.
godine.901 Slijedom toga, državljani Slovačke koji su zakonito zaposleni na području države
članice ne smiju biti diskriminirani temeljem svojeg državljanstva u pogledu uvjeta rada,

895
Posljednji od ova tri prava, pravo na jednaki tretman u odnosu na „otpuštanje“ se ne odnosi na
državljane svih tzv. trećih država, pa tako u Sporazumu i pratećim protokolima sa Turskom nema navedenom
prava, već samo prva dva.
896
Hendrickx, The Simutenkov Case…, op. cit., str. 16.
897
Dubey, Case Law – Kolpak,op. cit.,  str. 522.
898
Odluka C-438/00, Deutscher Handballbund eV v Maros Kolpak, ECR [2003] I-4135. Kolpak, slovački
rukometaš, bio je zakonito zaposlen kao vratar u jednoj njemačkoj rukometnoj momčadi. Tvrdio je kako su
pravila njemačkoga rukometnog udruženja diskriminirajuća jer se tim pravilima ograničavao broj igrača iz trećih
država kojima je bilo dopušteno igrati u utakmicama rukometne lige ili kupa. Zbog toga je Kolpak imao
ograničene mogućnosti sudjelovanja u utakmicama njemačke Bundeslige i regionalnih liga, što je bila
diskriminacija u glede njegovih uvjeta rada, u usporedbi s igračima koji su bili državljani država članica. Koplak
se u svojoj tužbi pozvao na Sporazum Europskih zajednica i njenih država članica sa Slovačkom kojim se
ustanovljuje, za dobrobit slovačkih državljana zakonito zaposlenih na području države članice, pravo na jednako
postupanje u pogledu uvjeta rada, s jednakom svrhom kao što imaju državljani država članica temeljem UEZ-a
(sada UFEU-a), a koja isključuju ograničenja temeljena na državljanstvu.
899
Europe Agreement establishing an association between the European Communities and their Memeber
States and the Slovak Republic, OJ L 359/2, [1994].
900
Europe Agreement establishing an association between the European Communities and their Memeber
States and the Republic of Poland, OJ L 348/2, [1993].
901
Odluka C-162/00 , Land Nordrhein-Westfalen v Beata Pokrzeptowicz-Meyer, ECR [2002] I-1049, t. 30.

173
naknade za rad ili otkaza, u usporedbi s vlastitim državljanima te države članice, pa slijedom
toga pravilo njemačkog rukometnog saveza koje onemogućava slovačkom državljaninu
nastupanje u sportskim susretima, a što čini temelj njegova rada i bavljenja sportom, ne može
biti opravdana isključivo sportskim razlozima, jer kako proizlazi iz sadržaja pravila
njemačkog saveza, klubovi su slobodni u svojem sastavu imati neograničeni broj igrača iz
država EEA, s kojima je Slovačka izjednačena u tom pogledu.902 Odredbama „subjektom
uvjeta i načina primjenjivim u svakoj državi članici“ sadržanim u sporazumima s Poljskom i
Slovačkom, ne smije se dati značenje da se načelo nediskriminacije u toj odredbi učini ovisno
o uvjetima ili diskrecijskim ograničenjima, jer se time navedena odredba čini besmislenom.903
Navedeno se, prema mišljenju autora ima odnositi na pitanje pristupa tržištu rada, ali ne i u
slučaju kada se radi o osobi koja je već zaposlena, odnosno uključena u tržište rada. Sud je
izričito istaknuo da se odredba čl. 38(1). Sporazuma sa Slovačkom ne odnosi na nacionalne
norme koje uređuju pristup tržištu rada,904 a u konkretnom slučaju slovački je rukometaš već
bio zakonito zaposlen, dakle uključen u tržište rada.

Ukoliko usporedimo sadržaj čl. 45. UFEU-a s odredbom čl. 37. Sporazuma sa Poljskom,
uvidjeti ćemo značajne razlike. Naime, u Sporazumu s Poljskom se ne daje pravo poljskim
državljanima na slobodu kretanja u EU, ni pravo na slobodu kretanja kako bi se javili na
natječaje za zaposlenje, već oni moraju biti zakonito zaposleni, a ne smiju biti diskriminirani
isključivo samo u pogledu uvjeta rada, naknade i otpuštanja u odnosu na državljane država
članica EEA-a. Dakle, temeljem čl. 37. Sporazuma s Poljskom, što se može argumentum a
simili, primijeniti i na Hrvatsku dok ne postane punopravna članica EU, ne može se ipso iure
primijeniti pravo na slobodu kretanja unutar EU. Autor je mišljenja da se „uvjetima
zaposlenja“ ne smije dati ekstenzivno tumačenje, jer bi se u tom slučaju, primjerice jednom
radniku iz države koja ima zaključen Sporazum o partnerstvu ili pridruživanju kada jednom
postane zakonito zaposlen u državi članici, bilo omogućeno da se nakon toga slobodno kreće i
koristi pravom gospodarskih sloboda diljem EU i da na taj način, zapravo, zaobilazi
nacionalno zakonodavstvo svake države u pogledu zapošljavanja državljana izvan EU, iako s
pratećim Sporazumom. Naime, da je to bila namjera, svakako da bi u takvim Sporazumima
navedenim državljanima bilo priznato pravo slobode kretanja. Naime, svaki Sporazum, pa i

902
Odluka Kolpak, op. cit., t. 38.-58.
903
Odluka Kolpak, op. cit., t. 29.
904
Odluka Kolpak, op. cit., t. 42.

174
onaj s Hrvatskom navode da je riječ o „kretanju radnika, ali da je isto podložno uvjetima i
načinima primjenjivim u pojedinim državama članicama“.

Zamjetno je da je u odluci Kolpak njemački rukometni savez u prilog opravdanju
diskriminacije u odnosu na slovačkog rukometaša primijenio isti princip koji je primijenio,
bezuspješno, belgijski nogometni savez u odluci Bosman.905  Sud je, naravno, potvrdio svoju
praksu i odbio navedena opravdanja ograničenjima slobode kretanja radnika, odnosno
navedenoj diskriminaciji, jer kako je još u odluci Bosman naveo Nezavisni odvjetnik Lenz,
navedeni se ciljevi mogu ostvariti alternativnim mjerama koje nisu ograničavajuće ili su
manje ograničavajuće.906 Stajalište koje je u prihvaćeno u slučaju Bosman je dakle protegnuto
i na državljane onih država (uključujući i Hrvatsku) koje su sklopile Europske sporazume,
ugovore o pridruživanju ili sporazume o stabilizaciji i pridruživanju te se može smatrati
rezultatom pobjede težnje za učinkovitošću i ujednačenošću prava Unije, kojim je prihvaćena
politički osjetljiva situacija u kojoj prema mišljenju ES državljanin može tužiti privatnog
poslodavca iz neke države članice zbog nepoštivanja prava Unije. Kako s pravom tvrdi
Goldner Lang percepcija europskih sporazuma kao pretpristupnih instrumenata u tom
predmetu nije imala ključnu ulogu.907
3. Odluka C-265/03, Simutenkov

Prethodno istaknuti tvrdnju Goldner-Lang najbolje potkrjepljuje odluka iz 2005. godine u
predmetu Simutenkov908 koji je vrlo sličan predmetu Kolpak. U predmetu Simutenkov909 radi
se o Sporazumu o partnerstvu između Europske zajednice i Ruske federacje.910 Ta se odluka

905
Riječ je o opravdanjima o održavanju tradicionalne veze između kluba i njegove države, treniranje kao
dobrobit mladih igrača, stvaranje određenog skupa igrača za državnu reprezentaciju.
906
Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Lenza, u predmetu Bosman, op. cit., t. 226.-234.
907
Goldner-Lang, Sloboda kretanja ljudi…, op. cit.
908
Odluka C-265/03,  Igor Simutenkov v Ministerio de Educación y Cultura and Real Federación
Española de Fútbol, ECR [2005] I-2579. Simutenkov je bio ruski nogometaš koji je živio u Španjolskoj, gdje je
imao boravišnu i radnu dozvolu. Bio je zaposlen kao profesionalni nogometaš temeljem ugovora o radu s
klubom Deportivo Tenerife, te je imao saveznu licencu kao igrač izvan-Zajednice. U siječnju 2001. godine je
putem kluba podnio zahtjev španjolskom nogometnom savezu da mu se zamjeni licenca s onom kakvu imaju
igrači država članica Zajednice, a kao osnov se pozvao na Ugovor o partnerstvu s Rusijom. Španjolski je
nogometni savez odbio njegov zahtjev pozvavši se na svoja Opća pravila i Sporazum koji su zaključili 28.5.1999.
godine s Nacionalnim profesionalnim nogometnim savezom. Protiv takve odluke Simutenkov je pokrenuo sudski
postupak pred prvostupanjskim sudom (Central Court for Contentious Administrative Proceedings) koji je odbio
njegovu tužbu kao neosnovanu. Na takvu se odluku žalio Vrhovnom sudu (National High Court), koji se obratio
ES-u s prethodnim pitanjem.
909
Vidi Hillion, Simutenkov Case, Common Market Law Review, vol. 45. (2008.), str. 815.-883.
910
Agreement on partnership and cooperation establishing a partnership between the European
Communities and their Member States and the Russian Federation, of the other part, signed in Corfu on

175
izravno poziva na odluku u predmetu Kolpak, a činjenica da pravna osnova nije sporazum o
pridruživanju već sporazum o partnerstvu, po mišljenju ES ne lišava odredbu o zabrani
diskriminacije njezina izravnog učinka u sporazumu o partnerstvu s Rusijom. Slijedom toga,
na način sličan prvoj točki čl. 38(1). Sporazuma sa Slovačkom iz predmeta Kolpak, čl. 23(1).
Sporazuma o partnerstvu s Rusijom ustanovljuje za dobrobit ruskih državljana zakonito
zaposlenih na području države članice, pravo na jednako postupanje u pogledu uvjeta rada,
plaće i otkaza, s jednakom svrhom kao što imaju državljani država članica temeljem UEZ-a
(sada UFEU), a koja isključuju ograničenja temeljena na državljanstvu, poput ovih u
predmetnoj pravnoj stvari, kao što je Sud utvrdio u sličnim predmetima Bosman i Kolpak.911
ES je utvrdio da odredba iz sporazuma kojega su zaključile tada Zajednice s državom
nečlanicom je izravno primjenjiva kada u odnosu na sadržaj i svrhu, te prirodu sporazuma, ta
odredba sadrži jasnu i preciznu obvezu i koja za svoju implementaciju ili svoj učinak ne
zahtijeva usvajanje bilo kakvih naknadnih mjera.912 Takvo pravilo o jednakom postupanju
propisuje preciznu obvezu i po svojoj se prirodi na nju može pozvati pojedinac pred
nacionalnim sudom kao temelj zahtjeva da sud isključi od primjene diskriminatornu odredbu
bez ikakvih daljnjih mjera za implementaciju koje bi se mogle zahtijevati.

U predmetima Kolpak i Simutenkov, kako tvrde Parrish i Miettinen, Sud je koristio jezik i
formulu objektivnog opravdanja radije nego ugovorni izuzetak, sukladno dotadašnjoj sudskoj
praksi iz odluke Lehtonen, Deliège i Bosman, kako bi utvrdio da li su predmetna pravila
suprotna europskom pravu.913 No, ono što je s aspekta proučavanja europskog prava općenito,
pa tako i u odnosu na gospodarske slobode, zanimljivo jest činjenica da se iz obrazloženja
odluka Kolpak i Simutenkov, razrađuje ideja iz predmeta Bosman, te proizlazi da bi se i
izravno diskriminatorne odredbe mogle biti opravdane objektivnim razlozima čak iako se
primjenjuju na ekonomsku aktivnost, pa i dok motivi navedenih pravila nisu primarno
ekonomski.914

24.6.1994 and approved on behalf of the Communities by Decision 97/800/ECSC, EC, Euratom: Council and
Commission Decision of 30.10.1997, OJ L 327.
911
Zanimljiva je činjenica da su još u studenom 2000. godine Valerij Karpin, kao ruski državljanin i
Cosmin Contra, kao rumunjski državljanin, zatražili i dobili od strane španjolskog suda presudu kojom se
utvđuje da su odredbe španjolskog nogometnog saveza koje ih diskriminiraju u odnosu na državljane država
EEA, na njih neprimjenjive, a isto je bio i slučaj s ukrajincem Andrejem Ševčenkom dok je igrao u Italiji, u AC
Milanu, vidi Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 98.
912
Odluka Simutenkov, t. 24.-29.
913
Parrish, Miettinen, Sporting Exception…, op. cit., str. 93.
914
Ibid, str. 94.

176
Treba istaknuti da je bilo predmeta sličnih onima iz Kolpaka ili Simutenkova, koji se nisu
našli pred ES-om jer su nacionalni sudovi znali primijeniti europsko pravo, pogotovo sudsku
praksu. Naime, u predmetu Malaja915 francuski su sudovi pravilno primijenili europsko pravo
i utvrdili da se u odnosu na poljsku košarkašicu ima primijeniti Sporazum o pridruživanju s
Poljskom i da ona mora biti izjednačena s državljanima EU/EEA-a. Skreće se pozornost da
navedena odluka francuskog suda datira iz 1999. godine, dakle prije no što je o gotovo
identičnom slučaju odlučivao ES u predmetu Kolpak. Ipak, u posljednjih nekoliko godina,
nakon presude Kolpak, španjolski je nogometni savez s državljanima EU/EEA izjednačio i
državljana iz država tzv. Cotonou sporazuma.916
4. Odluka C-152/08, Kahveci

Treći, također vrlo značajan predmet jest predmet Kahveci iz 2008. godine917. U navedenom
predmetu radilo se o interpretaciji čl. 37. Dodatnog protokola918  iż Sporazuma o pristupanju s

915
Malaja Lilia je profesionalna poljska košarkašica koja je 1998. godine prešla iz Renna u Strassbourg,
dva francuska košarkaška prvoligaša. Francuski je košarkaški savez u čl. 8. svojih pravila utvrđivao da najviše
dvije košarkašice izvan EU/EEA mogu nastupiti za klub u službenoj utakmici, a prije dovođenja Malaje igrale su
već jedna Hrvatica i jedna Bugarkinja. Klub je podnio zahtjev da se Malaji izda licenca kao igračici EU/EEA
temeljem Sporazuma o pristupanju s Poljskom, no savez je to odbio učiniti, a odluka nadležnog  upravnog suda u
Strassbourgu je bila s tim u skladu, naime svi ugovori o radu sportaša prema pravilima saveza moraju biti
potvrđeni od samog saveza, inače ne proizvode pravne učinke (ugovor o radu igračice Malaje nije bio potvrđen
od strane nadležnog saveza), pa slijedom toga se navedena sportašica nije mogla smatrati zakonito zaposlenom
na području Francuske niti je, prema mišljenju nadležnog tijela, bila smatrana državljanskom izjednačenom s
državljanima država članica EEA-a.
Oba francuska suda, Prizivni Upravni sud u Nancyu, u odluci od 3.2.2000. godine, te naknadno i
Francusko državno vijeće (France Council of State) pravilno su primijenili europsko pravo, te su donijeli odluku
da francuski savez ne može odbiti dopuštenje da navedena poljska košarkašica nastupi za svoj klub. Naime,
navedena je sportašica imala zaključen ugovor o radu, koji u smislu odredaba radnopravnog zakonodavstva nije
bio pobijan, kao i da je ista imala prijavljeno boravište, te je slijedom toga bila zakonito zaposlena u Francuskoj.
Sudovi su čak, odredbi čl. 37(1). priznali izravnu primjenu, koju je kasnije potvrdio i ES u odluci Pokrzeptowicz-
Meyer, op. cit., t. 17.-30.; CE of 30.12.2003., No 219646, Fédération Française de Basket-Ball, affaire Malaja.
Vidi opširnije: Bastianon, Nascimbene, Lo sport e il diritto dell' Unione Europea, op. cit., str. 343.-346.
916
Borja, Olmeda, Palomar, González, Spain: Parochialism or innovation?, op. cit., str. 138.
917
Odluka C-152/08, Real Sociedad de Fútbol SAD and Nihat Kahveci v Consejo Superior de Deportes
and Real Federación Española de Fútbol, ECR [2008] I-6291. U navedenom predmetu radilo se o turskom
nogometašu Nihat Kahveciju koji je u Španjolskoj imao prijavljeno boravište i radnu dozvolu, te je kao
profesionalni nogometaš imao zaključen ugovor o radu s nogometnim klubom Real Sociedad i bio je registriran
u matičnom nogometnom savezu (RFEF) kao igrač izvan Zajednice. Putem svojeg nogometnog kluba, njegova
poslodavca, nacionalnom je savezu (RFEF) podnio zahtjev da mu se izda licenca izjednačena s igračima iz
država EU, iz razloga što je smatrao da je diskriminiran jer se na njega odnose odredbe o nacionalnim kvotama
za igrače izvan država članica koje su bile: po tri takva igrača u prvoj ligi, te po dva igrača u drugoj ligi. Godine
2002. RFEF mu je odbio zahtjev, na koju se odluku žalio višem sudu (Consejo Superior de Deportes - Higher
Sports Council), koji mu je također odbio žalbu i potvrdio prvotnu odluku. Protiv tih odluka Kahveci pokreće
parnični postupak pred prvostupanjskim sudom (Tribunal Superior de Justicia de Madrid) koji se obratio ES-u s
prethodnim pitanjem:
„Da li čl. 37. (Dodatnog protokola) isključuje od primjene spram profesionalnog sportaša turskog
državljanstva, zakonito zaposlenog od strane španjolskog kluba, kao i u predmetnom slučaju, pravilo sportskog
udruženja kojim klubovi mogu u nacionalnim natjecanjima koristiti ograničeni broj igrača iż država koje nisu
članice EEA-a.?”

177
Turskom, 919  te je Sud temeljem čl. 104(3). Pravila postupka stoga što je odgovor na
postavljeno prethodno pitanje jasan temeljem postojeće sudske prakse, nakon što je saslušao
Nezavisnog odvjetnika, donio odluku pozivajući se na svoje prethodne odluke, odnosno
relevantnu sudsku praksu, poglavito odluke Kolpak i Simutenkov. Sud je potvrdio da se
pravila koja ograničavaju broj profesionalnih igrača iz država ne-članica koji mogu nastupiti u
nekoj natjecateljskoj utakmici odnose na uvjete rada tih igrača, jer izravno utječu na
sudjelovanje u utakmicama zakonito zaposlenih igrača.920 Zaključno, Sud je ustvrdio da se
interpretacija koju je Sud koristio u odlukama Kolpak i Simuntenkov može primijeniti i u
ovome slučaju, te je ustvrdio da odredba čl. 37. Dodatnog protokola i čl. 10(1). Odluke 1/80
isključuje od primjene navedena pravila sportskih udruženja koja ograničavaju broj igrača iz
država ne-članica glede turskih državljana, profesionalnih igrača, zakonito zaposlenih na
području države članice.921
5. Hrvatska i Europski sporazumi

Jednako kao Slovačka, čiji je Ugovor o pridruživanju analiziran u predmetu Kolpak, i
Hrvatska ima zaključen Sporazum o pridruživanju s EU i državama članicama. 922 Kako je

918
Članak 37. Dodatnog protokola: „U pogledu uvjeta rada i naknade za rad, pravila koje svaka država
članica primjenjuje na turske državljane zaposlene u Zajednici ne smiju diskriminirati na temelju državljanstva
takve radnike i radnike iz država članica“, a Članak 10(1). Odluke br. 1/80 Pristupnog vijeća od 19.9.1980.
godine, propisuje: „U pogledu naknade za rad i ostalih uvjeta rada, pravila koja države članice primjenjuju na
turske državljane valjano prijavljene koji pripadaju njihovim radnim snagama, ne smiju ni na koji način biti
diskriminirani na temelju državljanstva s državljanima država članica“.
919
Additional Protocol, 23.11.1970, concluded, approved and confirmed on behalf of the Community by
Council Regulation (EEC) No 2760/72 of 19.12.1972, OJ 1973 C 133, str. 17, (‘the Additional Protocol’),
annexed to the Agreement establishing an Association between the European Economic Community and Turkey,
signed at Ankara on 12.9.1963 by the Republic of Turkey, of the one part, and by the Member States of the EEC
and the Community, on the other part, and concluded, approved and confirmed on behalf of the Community by
Council Decision 64/732/EEC of 23.12.1963, OJ 1973 C 113, str. 1.
920
Odluka Kahveci, op. cit., t. 24.
921
Odluka Kahveci, op. cit., t. 31. i 32.
922
Sporazum o stabilizaciji i pridruživanju Europske zajenice i njenih država članica i Hrvatske, s
Protokolom (Stabilisation and Association Agreement between the European Communities and their Member
States, and the Republic of Croatia, with Protocol), OJ L 26 (48) 2005.
Čl. 45. Sporazuma s Hrvatskom u pogledu kretanja radnika sadrži:
„St. 1. Podložno uvjetima i načinima primjenjivim u pojedinim državama članicama:
− u postupanju prema radnicima koji su hrvatski državljani i koji su zakonito zaposleni na teritoriju neke države
članice, ne smije biti nikakve diskriminacije na temelju državljanstva u pogledu radnih uvjeta, naknade za rad ili
otpuštanja s radnoga mjesta u usporedbi s državljanima te države;
− supružnik i djeca radnika, koji je zakonito zaposlen na teritoriju neke države članice, koji zakonito borave na
njezinu teritoriju, isključujući sezonske radnike i radnike koji dolaze na temelju dvostranih sporazuma u smislu
članka 46., osim ako takvim sporazumima nije drukčije predviđeno, imaju pristup tržištu rada te države članice
tijekom razdoblja zaposlenja koje je odobreno tomu radniku.
St. 2. Ovisno o uvjetima i načinima koji su primjenjivi na njezinu teritoriju, Hrvatska će prema radnicima koji su
državljani neke države članice i koji su zakonito zaposleni na njezinu teritoriju, te prema njihovim supružnicima
i djeci koji na tom teritoriju zakonito borave, postupati u skladu sa stavkom 1.“

178
navedeno u čl. 45. Sporazuma s Hrvatskom: „u postupanju prema radnicima koji su hrvatski
državljani i koji su zakonito zaposleni na teritoriju neke države članice, ne smije biti nikakve
diskriminacije na temelju državljanstva u pogledu radnih uvjeta, naknade za rad ili
otpuštanja s radnoga mjesta u usporedbi s državljanima te države“. Dakle, kako je u
predmetima Kolpak, Simutenkov i Kahveci utvrđeno, navedeni čl. 45. Sporazuma s Hrvatskom
jasan je, precizan i bezuvjetan, te ima izravni horizontalni učinak. To znači da svi hrvatski
državljani, pa tako i sportaši, koji su zakonito zaposleni u nekoj od država članica, temeljem
navedene odredbe ne smiju biti diskriminirani u navedenoj državi u pogledu plaće, uvjeta rada
ili otpuštanja u odnosu na državljane te države. Svi sporazumi, pa i onaj s Hrvatskom navode
da je riječ o „kretanju radnika, ali da je isto podložno uvjetima i načinima primjenjivim u
pojedinim državama članicama“.

Nakon što je Hrvatska zavšila pregovore, 8.12.2011. godine potpisan je Pristupni ugovor
između Hrvatske i država članica EU,923 koji bi nakon postupka ratifikacije u državama
članicama, trebao omogućiti da Hrvatska postane članicom EU s 1.7.2013. godine.924 Prilog V.
(Annex V.) navedenog Ugovora uređuje pitanje slobode kretanja radnika hrvatskog
državljanstva. U tom pogledu u nastavku se donose najvažnije odredbe: Članak 45. i prvi
stavak članka 56. UFEU-a u potpunosti se primjenjuju, u odnosu na slobodu kretanja radnika i
slobodu pružanja usluga koja uključuje privremeno kretanje radnika kako je definirano
člankom 1. Direktive 96/71/EZ između Hrvatske, s jedne strane, i svake od sadašnjih država
članica, s druge strane, samo podložno prijelaznim odredbama utvrđenim u stavcima od 2. do
13. Odstupajući od članaka od 1. do 6. Uredbe (EU) br. 492/2011 sadašnje države članice će
do kraja dvogodišnjeg razdoblja nakon datuma pristupanja primjenjivati nacionalne mjere ili
mjere koje proizlaze iz dvostranih sporazuma koje uređuju pristup hrvatskih državljana
njihovim tržištima rada. Sadašnje države članice mogu nastaviti primjenjivati te mjere do
kraja petogodišnjeg razdoblja nakon datuma pristupanja. Hrvatski državljani koji se na datum
pristupanja zateknu u zakonitom radnom odnosu u nekoj od sadašnjih država članica i koji
budu imali dopuštenje za ulazak na tržište rada te države članice u neprekinutom razdoblju od
12 ili više mjeseci, uživat će pristup tržištu rada te države članice, ali ne i tržištima rada
ostalih država članica koje će primjenjivati nacionalne mjere. Hrvatski državljani koji nakon

923
Ugovor
o
pristupanju
Hrvatske
EU,
od
13.9.2011.
dostupan
na:
http://www.vlada.hr/
en/naslovnica/novosti_i_najave/2011/rujan/ugovor_o_pristupanju_Hrvatske_eu, (28.11.2011.)
924
O postupku pristupanja države EU vidi opširnije u Pogačnik, Petrič, Izbrane teme mednarodnega prava,
op. cit., str. 141.-164.

179
pristupanja dobiju dopuštenje za ulazak na tržište rada neke od sadašnjih država članica u
neprekinutom razdoblju od 12 ili više mjeseci, uživat će ista prava. Hrvatski državljani koji se
na datum pristupanja ili tijekom razdoblja primjene nacionalnih mjera zateknu u zakonitom
radnom odnosu u nekoj od sadašnjih država članica i koji budu imali dopuštenje za ulazak na
tržište rada te države članice u razdoblju kraćem od 12 mjeseci, neće uživati ta prava. Treba
za kraj napomenuti da države članice mogu koristiti pravo prijelaznih odredaba u najdužem
trajanju od ukupno 7 godina, prema formuli (2+3+2).
III. SUDSKA PRAKSA EUROPSKOG SUDA U POGLEDU
SAMOZAPOSLENIH OSOBA

1. Odluka C-51/96 i C-191/97, Deliège

Odgovor na pitanje koje se odredbe Ugovora mogu primjenjivati na osobe koje nisu radnici
već su samozaposlene osobe, dao je ES u odluci Deliège iz 2000. godine.925 U navedenom
predmetu gđa. Deliège, judo sportašica, smatrala je da pravila kojima se daje pravo
nacionalnom savezu da imenuje jednu osobu koja kao predstavnik države može nastupiti na
nekom međunarodnom natjecanju, krši njeno pravo na ostvarivanje zajamčenih gospodarskih
sloboda i šteti njenom ekonomskom interesu.926 Dakle, sporno je bilo da li se europskim

925
Odluka C-51/96 i C-191/97 (spojeni predmeti), Christelle Deliège v Ligue francophone de judo et
disciplines associées ASBL, Ligue belge de judo ASBL, Union européenne de judo (C-51/96) and François
Pacquée, ECR [2000] I-2549.  Deliège je smatrala da je zbog svojih odličnih rezultata na državnim i
međunarodnim natjecanjima, trebala biti izabrana za sudjelovanje na određenim  natjecanjima poput Olimpijskih
igara u Barceloni 1992. godine ili Svjetskog i Europskog prvenstva, no umjesto nje su nastupili drugi sportaši.
Napominje se da je Judo na svjetskoj razini organiziran pod okriljem Međunarodnog judo saveza
(International Judo Federation), a u Europi razni nacionalni savezi okupljeni su pod jedno Europsko judo
udruženje (European Judo Union). Belgijski se savez sastoji od dva regionalna saveza, Flamanski judo savez i
Frankofonska judo liga. Sportaš pojedinac mora biti članom kluba koji je član regionalnog saveza. Judo je
organiziran u 14 različitih kategorija, po 7 za svaki spol. Kako bi sudjelovali na međunarodnim natjecanjima
nacionalni savezi imaju pravo poslati po 7 muškaraca i po 7 žena na određeno natjecanje, s time da je moguće da
za svaku kategoriju bude po jedan sportaš ili da za neku kategoriju budi više, a za neke niti jedan natjecatelj;
odnosno ukupno ne može biti više od 7 muškaraca i 7 žena po svakoj državi.; Odluka Deliège, op. cit., t. 4.
Prvostupanjski se sud obratio ES-u s zahtjevom za prethodnim pitanjem: Da li je suprotno Ugovoru iz
Rima, poglavito čl. 49., čl. 81. i 82.. Ugovora, zahtijevati profesionalnim i poluprofesionalnim sportašima i
osobama koje teže profesionaloj i poluprofesionalnoj aktivnosti da dobiju odobrenje svojeg saveza kako bi se
mogli natjecati na međunarodnom natjecanju koje ne uključuje reprezentacije država koje se međusobno natječu?
926
Ovdje treba istaknuti da se 1998. godine također pred ES-om pojavio jedan zahtjev za prethodnim
pitanjem u predmetu C-9/98, Ermanno Agostini, Emanuele Agostini v  Ligue francophone de judo et disciplines
associées ASBL, Ligue belge de judo ASBL, ECR [1998] I-4261. No u navedenom je predmetu ES odbacio
zahtjev za prethodnim pitanjem kao nedupušten iz razloga što nacionalni sud nije dao dovoljno podataka o
činjeničnom stanju, o relevantnom pravu, kao ni razloge koji su ga ponukali da podnese zahtjev za prethodnim
pitanje. Prethodno pitanje je bilo sljedeće: „Da li je sukladno ili ne Rimskom ugovorom poglavito čl. 6., 48., 59.
i dr., kao i s Uredbom 1612/68, te Direktivom Vijeća 73/148/EEZ, zabraniti državljanu države članice EU
sudjelovanje u sportskom natjecanju, bilo kao profesionalac, poluprofesionalac ili amater, iz razloga što

180
pravom može dovesti u pitanje sustav izbora natjecatelja i sam sustav natjecanja, kakav
postoji u sportu poput juda.

Nezavisni odvjetnik Cosmas je u svojem mišljenju istaknuo da je u predmetnom slučaju riječ
ne samo o natjecanju između sportaša, već o natjecanju između reprezentacija, čiji je cilj
slanje sportaša na olimpijske igre, odnosno iako se u navednim susretima ne susreću izravno
reprezentacije država, ali da su navedena natjecanja nužna za svaku od reprezentacija i za
njihova natjecanja. 927 Nadalje, smatra da su pravila o selekciji sportaša za međunarodna
natjecanja opravdana „iz razloga koji nisu ekonomske prirode, koji su povezani s osobitom
prirodom i kontekstom takvih susreta, a odredbe prava Zajednice koje se odnose na pružanje
usluga nisu primjenjive u konkretnom slučaju“.928 Također, naveo je da „pravo Zajednice
priznaje sportskim vlastima ograničeno pravo samostalnog vođenja i reguliranja pitanja koja
nisu od ekonomskog značaja i koje se odnose na posebnu prirodu sporta, a ovakvim se
pravilima ne prekoračuje ovlast samostalnog vođenja i samostalnog reguliranja“ 929 , te
nadodaje da „pravo Zajednice ne zahtijeva razvoj sporta u određenom smjeru, kojim bi se
zahtijevalo od sporta da postane potpuno komercijaliziran ili potpuno profesionalan, već
poštuje izbor vladajućih sportskih tijela kao legitimnih predstavnika sportaša. Pravo
Zajednice zabranjuje komercijalizaciju i profesionalizaciju sporta koja predstavlja kršenje
odredbi Ugovora. Mišljenja sam da je pravo na samoregulaciju koju sport uživa i na koje sam
se prethodno pozivao zaštićeno pravo Zajednice. Sportske instutucije imaju ovlast promicanja
sporta na način na koji smatraju prikladnim svojim ciljevima, pod uvjetima da njihov izbor ne
stvara diskriminaciju ili onemogućava postizanje ekonomskog interesa.“930

U pogledu nacionalnih reprezentacija, Nezavisni je odvjetnik kazao da „…slijediti interese
nacionalne reprezentacije predstavlja prevladavajuću potrebu u javnom interesu, koja je
sposobna, temeljem svoje suštinske prirode, opravdati ograničenja slobode pružanja

predmetna osoba ne posjeduje državljanstvo države članice na čijem se području natjecanje održava, ako se zna
da je predmetna osoba dijete radnika koji su se ustalili na području države članice, a i sama je ta osoba stekla
svojstvo radnika na području države članice? Je li odgovor na postavljeno pitanje drugačiji u slučaju
sudjelovanja u nacionalnom prvenstvu države članice? Nadalje, može li osoba u pitanju pozvati se na pravo na
jednako postupanje kao s državljanima te države u pogledu sastavljanja državne reprezentacije države članice za
sudjelovanje na najvećim međunarodnim turnirima i natjecanjima poput europskog i svjetskog prvenstva ili
Olimpijskih igara, ili nacionalni savez može taj odabir zadržati isključivo za svoje državljane?“ Konačni odgovor
na postavljena pitanje dobili smo nakon dvije godine u predmetu Deliège.
927
Mišljenje nezavisnog odvjetnika Cosmasa u predmetu Deliège, op. cit., t. 70.
928
Mišljenje nezavisnog odvjetnika Cosmasa u predmetu Deliège, op. cit., t. 74.
929
Mišljenje nezavisnog odvjetnika Cosmasa u predmetu Deliège, op. cit., t. 76.
930
Mišljenje nezavisnog odvjetnika Cosmasa u predmetu Deliège, op. cit., t. 87.

181
usluga“. 931  ES je imao drugačiji stav o navedenim pravilima u odnosu na Nezavinog
odvjetnika. Naime, istaknuo je da „navedena pravila o izboru sportaša se ne odnose na
susrete između momčadi ili izabranih sportaša iz različitih država, jer izabrani sportaši ne
moraju nužno biti državljani države članice kojoj pripada predmetni savez, a nisu
predstavljeni argumenti koji bi Sud uvjerili u činjenicu da je riječ o natjecanjima između
reprezentacija države, koji, su izvan polja primjene prava Zajednice“.932 Sud je u konačnici
zaključio „selekcijski kriteriji svakako imaju učinak ograničavanja broja sudionika na turniru,
ali takvo ograničenje je sastavno - svojstveno (engl. inherent) sportskom natjecanju visoke
razine, koji sam po sebi sadrži određena pravila selekcije ili kriterije za istu… te isto ne može
predstavljati ograničenje slobodi pružanja usluga u smisli čl. 56. UEZ-a“. 933  Sportske
organizacije moraju dokazati da se pravila o selekciji sportaša temelje na opravdanim
objektivnim
načelima.
Zaključak
koji
valja
iz
ovoga
izvesti
da
„svojstvena
pravila“ organizaciji sporta, koja će kasnije biti preuzeta i u odluci Meca Medina, pojam su
koji je šira kategorija od „čisto sportskog“ pravila i njihova usklađenost s Ugovorom zahtjeva
veću pažnju od priznavanja „čisto sportskog pravila“.934

Postavilo se  pitanje razmatranja diskrecijske ovlasti izbornika određene reprezentacije koji
odlučuje koje će sportaše povesti na neko međunarodno natjecanje i da li u tom slučaju
izbornik mora izabrati najbolje rangirane sportaše935 ili može postojati pravilo da se mogu
pozvati i ne samo najbolje rangirani. Kada bi bio slučaj da se moraju pozivati samo najbolje
rangirani sportaši, vezale bi se ruke organizatorima i izbornicima da biraju one sportaše koje
su u određenom trenutku u boljoj sportskoj formi te mogu postići bolji rezultat, a diskrecijsko
pravo izbornika mora kao takvo ostati jer se inače gubi upravo tzv. „specifičnost sporta“ i
izjednačuje se sport s bilo kojoj drugom gospodarskom djelatnošću.936 Zylberstein smatra da
bi u slučaju kada bi se utvrdilo da je sustav izbora kandidata za nacionalne reprezentacije
suprotan europskom pravu, ozbiljno dovelo u pitanje održavanje natjecanja poput, primjerice,
Olimpijskih igara.937

931
Mišljenje nezavisnog odvjetnika Cosmasa u predmetu Deliège, op. cit., t. 84.
932
Odluka Deliège, op. cit.,  t. 44.
933
Odluka Deliège, op. cit.,  t. 64. i 69.
934
Miettinen, Parrish, Nationality Discrimination in Community Law…, op. cit., t. 5.
935
Najbolji je primjer korištenja tablice rangiranja tenis, u kojemu kao nositelji igrači bivaju pozivani i
rangirani za međusobne dvoboje s obzirom na njihovo mjesto na svjetskoj ljestvici prije turnira. Ipak, postoji
uvijek mogućnost organizatora da pozove po svojoj diskrecijskoj odluci svega par sportaša (tzv. wild card) koji
zbog svojeg položaja na ljestivici ne bi mogli sudjelovati, ali su zanimljivi gledateljima ili medijima ili je pak
riječ o mladim igračima kojima se želi pružiti prilika sudjelovanja u takvim natjecanjima radi stjecanja iskustva.
936
Bastianon, Nascimbene, Lo sport e il diritto dell' Unione Europea, op. cit. str. 331.-332.
937
Zylberstein, The Specificity of Sport: A Concept Under Threat, str. 95.-106., str. 100.

182

Kada je riječ o pravilima o diskriminiranju u pogledu igranja za reprezentaciju jedne države:
„pravila o slobodi kretanja ne zabranjuju primjenu pravila ili prakse kojima se isključuju
strani igrači od sudjelovanja u određenim utakmicama iz razloga koji nisu ekonomske prirode,
koji se odnose na određenu prirodu i kontekst takvih utakmica i isključivo su sportskog
interesa.“938 No, kako tvrde Van den Bogaert i Vermeersch,939 teško je danas tvrditi da i same
utakmice nacionalnih reprezentacija predstavljaju „čisto sportski interes“, pa ne mogu
predstavljati izuzetak od primjene europskog prava, kada se zna da igre za reprezentaciju za
svakog igrača imaju veliku važnost jer mu podižu cijenu, mnogi sportaši čak mijenjaju
državljanstvo kako bi mogli nastupati za određene reprezentacije,940 a i sami nacionalni savezi
plasmanima na određena europska ili svjetska prvenstva ostvaruju izuzetno visoke prihode.
Tome u prilog ide činjenica da npr. u kriketu sportaši koji igraju za reprezentaciju sklapaju s
njome ugovor o igranju, te postaju de facto radnici u radnom odnosu sa svojim nacionalnim
savezom, što sa sobom povlači ekonomsku aktivnost kada bivaju za svoju uslugu plaćeni.941
Štoviše, možda bi primjerenija i pravednija bila formulacija iz odluke Deliège942 u kojoj je ES
za pravila sportskih saveza o izboru sportaša koji će nastupiti na određenim natjecanjima
istaknuo da su ista „svojstven dio vođenja međunarodnog sporta na visokoj razini, koji nužno
uključuje određena pravila o izboru igrača ili kriterijima koji se primjenjuju.“ No, ukoliko se
vratimo na predmet Deliège, gđa. Deliège je tvrdila da judo prakticira kao profesionalac ili
poluprofesionalac, dok su sportska udruženja tvrdila da u Europi, a u Belgiji pogotovo, judo
predstavlja sport koji prakticiraju amateri. U pogledu toga Sud je istaknuo da činjenica da
„neko sportsko udruženje ili savez svoje sportaše klasificira kao amatere, ne znači sama po
sebi da ti sportaši ne obavljaju ekonomsku aktivnost sukladno čl. 2. UEZ-a, a u pogledu
pružanja usluga, naveo je da se usluge smatraju uslugama u svijetlu odredaba Ugovora ako
se pružaju za naknadu i ako ne potpadaju pod odredbe slobode kretanja roba, kapitala i

938
Odluke Walrave i Koch, op. cit., t. 8.; Donà v Matero, op. cit., t. 14.; Bosman, op. cit., t. 76. i 127.; te
Deliège, op. cit., t. 43.
939
Van den Bogaert, Vermeersch, Sport and EC Treaty: a tale of uneasy bedfellows?, European Law
Review, vol 31. (2006.), str. 826. i 827.
940
Primjerice u Pravilima Svjetskog atletskog saveza u „pravilu 5(2)“ je navedeno da ukoliko atletičar
promijeni državljanstvo, ne smije 3 godine nastupati za novu državu, uz izuzetak spajanja ili nastanka novih
država. Rok od 3 godine može biti skraćen na 12 mjeseci ako se oba nacionalna saveza o tomu sporazume,
odnosno navedeni rok može biti još skraćen ili ukinut u čisto iznimnim slučajevima: International Association of
Athletics Federation, Competition Rules, 2010-2011, dostupno na: http://www.iaaf.org/mm/Document/
AboutIAAF/Publications/05/47/80/20091027085725_httppostedfile_CompRules-BAT_17164.pdf, (3.6.2011.).
941
Parrish, Miettinen, The Sporting Exception…, op. cit., str. 192.
942
Odluka Deliège, op. cit., t. 64.

183
osoba“.943 Nezavisni je odvjetnik Cosmas istaknuo u svojemu mišljenju da se sportaš ima
smatrati pružateljem usluga u smislu čl. 49. UEZ-a ukoliko svoju sportsku aktivnost obavlja
na profesionalan način (npr. ima dnevno treninge, ulaže značajni dio svojeg vremena i truda u
sport kojim se bavi, postiže dobre sportske rezultate, te navedena sportska djelatnost ima
određeni kontinuitet i trajnost).944 Naime, gđa. Deliège je primala određenu naknadu od strane
Olimpijskog saveza Belgije te francuske zajednice u Belgiji, kao i naknadu temeljem dvaju
sponzorskih ugovora. Kako proizlazi iz odluke Bond,945 sportske aktivnosti, poglavito visoko
rangirano natjecanje sportaša u međunarodnom natjecanju, mogu za sobom dovesti do
poduzimanje nekoliko odvojenih, ali usko povezanih usluga koje mogu potpadati pod doseg
čl. 49. UEZ-a (sada 56. UFEU-a) iako neke od tih aktivnosti nisu plaćene od strane onih za
koje se poduzimaju. Organizatori npr. nekog natjecanja mogu sportašima pružiti mogućnost
da sudjeluju u sportskom natjecanju s drugim sportašima, a u isto vrijeme sportaši na taj način
omogućuju organizatoru da održi natjecanje koje može privući publiku, prijenose televizijskih
kuća, što može biti zanimljivo za sponzore i oglašivače, a pored toga sportaši svojim
sponzorima omogućuju publicitet koji za njih čini temelj sportske aktivnosti.946 Zaključno,
iako gđa. Deliège nije bila izravno plaćena za svoju aktivnost od nekog kluba, primala je
stipendiju i bila je sponzorirana za svoju djelatnost od strane banke i proizvođača automobila,
pa je slijedom toga njena aktivnost imala ekonomski karakter (iako je sud o tomu prepušten
nacionalnom sudu) i ona se mogla pozvati na odredbe čl. 49. UEZ-a (sada čl. 56. UFEU-a).947
Nakon odluke Deliège, postalo je jasno da odluke nacionalnih amaterskih saveza mogu biti
subjektom prava EU čak i kada sport sam po sebi nema izravne ekonomske dimenzije, a
predmetno pravilo nije diskriminatorno.948 Bitno je naglasiti da je u ovome predmetu Sud
naglasio „važan društveni značaj sporta“, kao i činjenicu da se Sud pozvao na Deklaraciju iz
Ugovora iz Amsterdama o društvenom značaju sporta, što je učinio i u prethodnim
odlukama.949

U pogledu postavljenog prethodnog pitanja, ES je donio odluku: „Pravilo koje zahtijeva od
profesionalnih i poluprofesionalnih sportaša i osoba koje teže profesionaloj i
poluprofesionalnoj aktivnosti da budu odobreni ili izabrani od strane svojih saveza kako bi

943
Odluka Deliège, op. cit., t. 46. i 55.
944
Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 48.
945
Odluka C-352/85, Bond van Adverteerders and others v The Netherlands State, ECR [1988] 2085, t. 16.
946
Odluka Deliège, op. cit., t. 56. i 57.
947
Siekmann, Parrish, Verhoogt, Branco Martins, Olfers, Profesional sport in the Internal Market, op. cit.,
str. 13.
948
Parrish, Miettinen, The Sporting Exception…, op. cit., str. 91.
949
Odluka Deliège, op. cit., t. 41. i 42.

184
mogli sudjelovati u međunarodnim sportskim natjecanjima visoke razine, koja ne uključuju
natjecanja državnih reprezentacija, samo po sebi, sve dok proizlazi iz potrebe koje je
svojstvena organizaciji takvog natjecanja, ne predstavlja ograničenje slobodi pružanja usluga
zabranjeno čl. 49. UEZ-a“.
§ 4  Specifičnost sporta u kontekstu europskog prava

I. OPĆENITO O SPECIFIČNOSTI SPORTA

Kada govorimo o sportu i o tomu da li se i koliko razlikuje od drugih grana gospodarstva,
treba naglasiti da postoje određene specifičnosti. Naime, sport ima relativno dobro razvijen
sustav globalnih pravila, vlastita sudska tijela, poglavito sve važniji CAS, te ima potrebu za
zdravim unutarnjima natjecanjem, što sve nije odluka redovitih grana gospodarstva. 950
Konstrukcija sportske isključenosti (engl. sporting exception) u europskom pravu je korištena
kako bi se opisali: isključenje pravila iz područja primjene Ugovora razvijena predmetom
Walrave i Koch,951 s jedne strane, te osjetljiv pristup primjene europskog prava na sportski
sektor, a sve to nas dovodi do razmišljanja i promišljanja zašto bi ograničenja slobode
kretanja bila shvaćena prihvatljivima unatoč svojoj dijametralnoj suprotnosti idealu
jednistvenog tržišta i njegovih trendova ka liberalizaciji. 952

U prilog tezi „specifičnosti sporta“ (engl. specificity of sport) odnosno „sportskom
izuzetku“ (engl. sporting exception), koja se prvi put pojavila, kako je već rečeno, u odluci
Walrave i Koch gdje je utvrđeno da se europsko pravo na sport ne primjenjuje na ona pravila
koja su od čistog „sportskog interesa“ ili čisto sportska pravila (engl. purely sporting rules)
pod uvjetom da ta pravila nemaju ništa s ekonomskim aktivnostima na koje se odredbe
Ugovora odnose.953 Navedena su pravila koja se odnose na sastavljanje nacionalnih momčadi
(reprezentacija).954 Predmetna pravila nisu motivirana ekonomskim razlozima, ali ipak imaju
ekonomski učinak jer je teško uopće zamisliti bilo koje sportsko pravilo koje nema

950
Weatherill, Resisting the Pressures of „Americanization“: The Influence of European Community Law
on the „European Sport Model“, str. 155.-176., str. 173., u Greenfield, Osborn (Ur.), Law and sport in
contemporary society, 2000.
951
Odluka Walrave i Koch, op. cit., t. 4., 8. i 9.
952
O tomu više u: Parrish, Miettinen, The Sporting Exception…, op. cit., str. 73.
953
Odluka Walrave i Koch, op. cit., t. 4.
954
Odluka Walrave i Koch, op. cit.,  t. 8. i Odluka Donà, op. cit., t. 14.

185
trgovinskog učinka.955 Koja su to pravila, teško je unaprijed reći, te su ES i Komisija to
prepustili utvrđenju „načelom od slučaja do slučaja“. U odluci Deliège npr.  pravila koja su
neodvojiva – svojstvena organizaciji sporta (engl. inherent), poput pravila koja utvrđuju
koji se sportaši (u navedenom predmetu koji se bave judom) selekcioniraju za međunarodna
natjecanja u kojima predstavljaju svoju državu, ne predstavljaju povredu pravila ugovora o
slobodi pružanja usluga.956 Također, valja naglasiti da postoje još i tzv. „pravila igre“ (engl.
rules of the game) poput: trajanja određene utakmice, broja igrača koji mogu sudjelovati u
nekom susretu, odvojeno natjecanje za muškarce i žene itd., koja nipošto ne mogu biti
promatrana u svijetlu bilo kakvog ograničenja prava zajamčenog europskim pravom. Pravila
sportskih organizacija, koja ista donose ostvarujući načelo autonomije u donošenju svojih
odluka, moraju prema Weatherillu zadovoljiti sljedeće kriterije: moraju biti transparentna,
objektivno opravdana, nužna, proporcionalna, te moraju dozvoliti određenu razinu
sudjelovanja u njihovu donošenju od strane onih na koje se odnose.957

Također, valja naglasiti da se teza „specifičnost sporta“ prvi puta pojavljuje u Bijeloj knjizi o
sportu, naime u Izvještaju iz Helsinkija iz 1999. godine navodi se da „se posebna pažnja treba
pokloniti specifičnim karakteristikama sporta“, dok Deklaracija iz Nice iz 2000. godine
progovara o tomu kako Unija mora uzeti u obzir funkcije koje čine sport „posebnim“.958 U
Bijeloj knjizi se pristup specifičnosti sporta očituje kroz dva spektra: prvi jest specifičnost
sportskih aktivnosti i sportskih pravila (poput različitog natjecanja za žene i muškarce,
ograničen broj natjecatelja u nekom natjecanju, npr. u nogometu za svaku momčad 11 igrača
može istovremeno biti na igralištu, u košarci po 5 igrača i sl.); te druge posebnosti sportske
strukture, uključujući autonomiju i različitost sportskih organizacija s jedinstvenom
piramidalnom koncepcijom te načelo po jednog saveza za svaki sport. Kako je istaknuto u
Arnaut-Izvješću „nogomet nije dobroga zdravlja, jer postoji opasnost da će snažniji
ekonomski pristup sportu rezultirati kompromitiranju važnih sportskih vrijednosti i umanjiti
značaj društvene funkcije sporta“. 959  Izričito se spominje sudska praksa ES-a i praksa
Europske komisije, koje su prepoznale specifičnost sporta. U svjetlu dosadašnje sudske
prakse, specifičnost sporta će i dalje biti prepoznata, ali ne može služiti za opće isključenje iz

955
Weatherill, Is the Pyramid Compatible with EC Law, International Sports Law Journal,vol. 5. (2005.) br.
3.-4., str. 3.-7., str. 4.
956
Odluka Deliège, op. cit.,  t. 64.-68.
957
Weatherill, Is the Pyramid Compatible with EC Law, op. cit., str. 6.
958
Siekmann, The Specificity of Sport: Sporting Exceptions in EU Law, op. cit., str. 8.
959
Arnaut Izvješće, op. cit. str. 6.

186
opsega europskog prava.960 Postoje prema mišljenju Komisije organizacijska sportska pravila,
„pravila igre“ (engl. rules of the game) koja nisu protivna pravu tržišnog natjecanja EU jer
imaju netržišni značaj, poput: pravila o dužini trajanja sportskog susreta, pravila o
utakmicama kod kuće i u gostima, pravila koja zabranjuju višestruko vlasništvo nad
klubovima u istom natjecanju i sl., a o procjeni da li je neko pravilo izvan prethodno
navedenih sukladno pravu Unije, procijeniti treba od slučaja do slučaja, što je kasnije potvrdio
i Sud u predmetu Meca-Medina, ali je istaknuo da ne postoje „čisto sportska pravila“.
Sukladno Bijeloj knjizi o sportu, jedno od osnovnih elemenata europskog sportskog modela
čini sustav „promicanja u viši rang natjecanja, odnosno ispadanja u niži rang natjecanja,
ovisno o rezultatima.“

ES je utvrdio u odluci Meca-Medina, uvjetnu autonomiju (engl. conditional autonomy)
sportskih udruženja temeljem prava EU, a to znači da određeno ograničenje nametnuto
sportskim pravilom „ne smije ići izvan onoga što je nužno za pravilno provođenje
natjecateljskog sporta“ i svaki se predmet mora analizirati i odlučiti na temelju svih činjenica
i okolnosti koje iz njega proizlaze „rule of reason“. 961  Prema Weatherillu preklapanje
europskog prava i „unutarnjeg sportskog prava“ priznato je, ali unutar područja preklapanja,
kako je podvučeno u Bosmanu, sportska udruženja imaju prostora pokazati kako i zašto su
određena pravila, mada na prvi pogled suprotna pravilima Ugovora o slobodi kretanja ili
pravilima o tržišnom natjecanju, nužna za ostvarenje osnovnih ciljeva u sportu – fair-play,
pravednost natjecanja, pitanje nacionalnih reprezentacija itd.962 S druge strane Dupont, pravni
zastupnik Davida Mece, smatra da je predmetom Meca-Medina „sportski izuzetak“ zauvijek
„zakopan“ jer je ES pokazao da i pravila poput onih koja se tiču dopinga, za koja se smatralo
da mogu biti jedino i isključivo čisto sportska pravila, mogu biti razmatrana sukladno

960
Bijela knjiga o sportu, op. cit., str. 13.
961
Blackshaw,
Update
–
The
Meca-Medina
Case,
dostupno
na:
http://www.asser.nl/
default.aspx?site_id=11&level1=13910&level2=13974, (20.07.2011.).; Odluka Meca-Medina, op cit., t. 47.
962
Weatherill, Bosman Changed Everything:…, op. cit., str. 486.

187
Wouters-pravilima963  za usklađenost s europskim pravom.964 Zagovaranje primjene Wouters-
pravila čine i Weatherill965, kao i Van den Bogaert i Vermeersch. 966

U pogledu odnosa pravila europskog prava i ostvarenja gospodarskih sloboda, s jedne strane, i
sportskih pravila, s druge strane, koja jesu po svojem sadržaju protivna odredbama Ugovora o
gospodarskim slobodama, potrebno je istaknuti i jedan predmet koji se našao pred CAS-
om,967 u kojemu se arbitražno tijelo bavilo pitanjem opravdanosti pravila koja zabranjuju
višestruko vlasništvo nad klubovima koji se natječu u europskim natjecanjima. U navedenoj
odluci CAS je utvrdio da su takva pravila nužna i potrebna kako bi se ostvario legitimni cilj
osiguranja pravilnog funkcioniranja i kredibiliteta samih natjecanja, a nadzor nad
namještanjem utakmica je prema CAS-u proporcionalno cilju koji se želi postići. Ono što
sport čini drugačijim od ostalih gospodarskih grana jest i činjenica koju je ES naglasio u
odluci Bosman kao i u ostalim predmetima „da je nužna ravnoteža između klubova kako bi se
očuvala određena razina jednakosti i nesigurnosti u konačan ishod susreta, legitimna.“968,
Dakle, u sportu suparnici ovise jedni o drugima jer nema susreta bez sparing patnera, kao ni
ligaškog ili drugog natjecanja bez određenog broja klubova. To su pravila, koja jesu suprotna
pravilima o slobodi kretanja, ali su nužna za očuvanje sporta, odnosno opravdana su. Sama
specifičnost sporta koja je Lisabonom ušla u sadržaj Osnivačkih ugovora utvrđena je još 2004.
godine na Međuvladinoj konferenciji „Ustav za Europu“, i trebala je ući u sadržaj čl. 149.
UEZ-a, kao članak III-282. Ustava u dijelu III., Glavi V. „Područja u kojima Unija može
poduzimati koordinirajuće, komplementarne i podržavajuće mjere.“969  Prema Siekmannu,
navedeni članak III-282. „kodificira“ filozofiju i frazeologiju sportskih Deklaracija iz Nice i
Amsterdama, pozivajući se na socijalanu i obrazovnu ulogu sporta, kao i njegovu specifičnu

963
Odluka C-309/99, Wouters v Algemene Raad van de Nederlndse Orde van Advocaten, ECR [2002] I-
1577, t. 97.-110. Riječ je o pravilu: jednom kada se utvrdi da pravilo u pitanju, ograničava slobodu poduzimanja
određene akcije stranaka, nužno je utvrditi da li su takvi restriktivni učinci usko svojstveni postizanju ciljeva koji
se žele postići navedenim pravilom i da se tim pravilima ne ide izvan onoga što je nužno za ostvarenje cilja. U
pitanju sporta bi to bilo, prema mišljenju autora, postojanje i održavanje pravih sportskih natjecanja. Dakle
analogije radi, da li je navedeno nužno radi pravilnog djelovanja profesije, pa onda potpada izvan polja primjene
čl. 81(1). UEZ-a., Odluka Wouters, op. cit., t. 110.
964
Blackshaw, Update – The Meca-Medina Case, op. cit.
965
Weatherill, Anti-Doping Rules and EC Law, European Competition Law Review, vol. 7. (2005.), str.
416.-421., str. 416.
966
Van den Bogaert, Vermeersch, Sport and EC Treaty…, op. cit., str. 835.
967
CAS 98/200, AEK Athens and Slavia Prague v UEFA, 20.8.1999.
968
Odluka Bosman, op. cit., t. 106.
969
Čl. III-282. Ustava: 1) „… Unija će pridonijeti promicanju europskog sportskog pitanja, uzimajući u
obzir specifičnu prirodu sporta, njegovu strukturu temeljenu na dobrovoljnoj osnovi, te njegovu socijalnu i
obrazovnu ulogu.  2) Mjere Unije trebaju biti usmjerene ka:… g)  Razvijanju Europske dimenzije u sportu,
promicanjem poštenja i otvorenosti u sportskim natjecanjima i suradnji među tijelima odgovornim za sport i
zaštitom fizičkog i moralnog integriteta sportaša i sportašica, poglavito mladih sportaša i sportašica.“

188
prirodu, promičući pravednost i otvorenost u sportskom natjecanju kao neka nova načela
europskog sportskog prava. 970 Nakon neslavnog kraja „Europskog Ustava“ i stupanja na
snagu Reformskog – Lisabonskog ugovora 2009. godine, navedena je specifičnost sporta našla
svoje mjesto u čl. 165. UFEU-a, koji je sadržajno preuzeo, u pogledu sporta čl. III-282.
Ustava.

Sport je zbog svojeg snažnog ekonomskog faktora, pronašao svoje mjesto i u Direktivi o
televiziji bez granica971, gdje se izričito spominju sportske manifestacije još 1989. godine, što
značajno doprinosi tezi o specifičnosti sporta, kao i u Direktivi o audiovizualnim medijskim
servisima iz 2010. godine 972 kojom se osigurava slobodan televizijski pristup sportskim
priredbama od najvećeg značenja poput olimpijskih igara, svjetskih i europskih nogometnih
prvenstava i dr., što ponovno potvrđuje priznanje „specifičnosti sporta“. Specifičnost sporta
pronašla je svoje mjesto i u tzv. Bijeloj knjizi o sportu 2, odnosno u Izvješću Europske
komisije institucijama EU pod naslovom „Razvijanje Europske dimenzije sporta“ iz siječnja
2011. godine. 973 Komisija ne koristi pojam „specifičnost sporta“, već pojam „specifična
priroda sporta“, a ono predstavlja pravni koncept koji je utvrdio ES, a koji je već uzet u obzir
od strane europskih institucija u različitim slučajevima i na koji se poziva i Bijela knjiga o
sportu iz 2007. godine s pratećim radnim materijalima, sada je prepoznata i u čl. 165. UFEU-a.
Ona sadrži sve karakteristike koje sport čine posebnim, poput ovisnosti o protivnicima,
piramidalne strukture sporta i dr. Koncept specifične prirode sporta, prema mišljenju Komisije,
dolazi do izražaja kada sportska pravila ulaze u spektar europskog prava (temeljna prava,
sloboda kretanja, zabrana diskriminacije, tržišno natjecanje i dr.). Sportska pravila pretežito se
odnose na organizaciju i pravilno vođenje natjecateljskog sporta, oni su pod odgovornošću
sportskih organizacija i moraju biti sukladne pravu EU. Kako bi utvrdila sukladnost sportskih
pravila s EU pravom, Komisija uzima u obzir legitimnost ciljeva kojima se teži navedenim

970
Weatherill, Fairness, Openness and Specific Nature of sport: Does the Lisbon Treaty Change EU Sports
Law?, International Sport Law Journal, vol. 10. (2010.), br. 3.-4, str, 11.-17.
971
Vidi „Television without frontiers Directive“ - Directive 2007/65/EC of the European Parliament and of
the Council of 11.12.2007 amending the Council Directive 89/552/EEC on the coordination of certain provisions
laid down by law, regulation or administrative action in Member States concerning the pursuit of television
broadcasting activities, OJ L 332/27, of 18.12.2007. Zanimljivost ove Direktive jest ta da određene sportske
manifestacije moraju biti dostupne svima bez ograničenje koje nameću televizijske kuće koje prodaju svoje
usluge „pay-TV“, a sve iz razloga društveno-kulturnog značaja navedenih manifestacija poput finala teniskog
turnira u Wimbledonu, finala Svjetskog i Europskog nogometnog prvenstva i dr. Vidi Parrish, Sports law and
policy…, op. cit., str. 171.-173. Odluke Komisije potvrdio je i Opći sud u svojim odlukama od 17.2.2011. godine:
T-68/08, FIFA v Commission, T-55/08, UEFA v Commission i T-385/07, FIFA v Commission.
972
Directive 2010/13/EU of the European parliament and of the Council, of 10.3.2010 on the coordination
of certain provisions laid down by law, regulation or administrative action in Member States concerning the
provision of audiovision media services (Audiovisual Media Services Directive), OJ L 95/1, of 15.4.2010.
973
Bijela knjiga o sportu 2, op. cit.

189
pravilima, odnosno da li su ograničavajući učinci tih pravila uključeni u navedene ciljeve i
ovisno o tomu da li su im proporcionalni, a legitimni ciljevi su primjerice pravednost
sportskog natjecanja, nepredvidivost rezultata, zaštita sportaševa zdravlja, financijska
stabilnost sportskih klubova ili ujednačeno i konzistentno odvijanje određenog sporta (npr.
pravila igre – „rules of the game“). Zajedno s državama članicama i sportskim udruženjima,
Komisija će raditi na razvoju koncepta specifične prirode sporta.974

Izuzeci od primjene temeljnih načela EU trebaju biti ograničeni i temeljeni na specifičnim
okolnostima, a na specifičnu karakteristiku sporta ne smije se pozivati na apstraktan način već
pristupom od teme do teme (engl. theme-by-theme approach). Navedeno je da se sportašima
drugih država članica koji ostvaruju svoje pravo slobode kretanja, mora dopustiti da sudjeluju
u natjecanjima, pa čak i ako je riječ o državnim natjecanjima, ali podjela odličja i nacionalnih
titula u tom slučaju državljanima tog saveza legitimna je i sastavna strukturi organizacije
sporta na nacionalnoj razini, i predstavlja čisto sportsku prirodu odnosa. Slučajevi
pojedinačnih natjecanja u kojima se u daljnju fazu natjecanja dolazi nakon faze eliminacije
„knock-out faze“, kada bi se stranim državljanima država članica mogućilo sudjelovanje u
natjecanju za državnog prvaka, njihovo bi sudjelovanje moglo uništiti samo natjecanje
preranim ispadanjem državljana koji se bore za naslov državnog prvaka svoje zemlje, pa bi u
tom slučaju isključenje od sudjelovanja stranih državljana bilo opravdano, ali samo ako je
nužno i proporcionalno legitimnom cilju utvrđivanja nacionalnog prvaka. Slijedom toga, na
nacionalnim je savezima da osmisle pravila koja će uzeti u obzir i temeljna prava državljana
EU i legitimne ciljeve određenog sportskog natjecanja. Autor napominje da je 2010. godine
napravljena studija o jednakom postupanju s nedržavljanima u pojedinačnim sportovima.975 U
pojedinačnim natjecanjima stranim državljanima (uključujući građane EU) nije dopušteno u
mnogim sportovima sudjelovanje u državnim prvenstvima (ili se postavljaju neizravno
diskriminatorni uvjeti dužeg boravka – npr. Austrija: dizači utega 2 godine boravka, streličari
i igrači badmintona 5 godina). Jedino gdje nedržavljanima građanima EU i državljanima
trećih država, može biti onemogućeno sudjelovanje jest slučaj kada je riječ o svojstvenoj i
nužnoj mjeri radi dodjeljivanja nacionalne titule, gdje je isto nužno i proporcionalno.  S druge
strane ima sportova kod kojih su nacionalna prvenstva otvorena nedržavljanima, poput

974
Bijela knjiga o sportu 2, op. cit., str. 10.-11.
975
Pojedinačni sportovi obuhvaćeni studijom su svih 26 olimpijskih sportova (trijatlon, moderni pentatlon,
tenis, stolni tenis, badminton, hrvanje, kanu/kajak, atletika, plivanje, streljaštvo, boks, judo, gađanje puškom,
dizanje utega, hrvanje grčko-rimskim stilom, tekvando, jahanje, gimnastika, skejt, saonice, biatlon, bob,
biciklizam, skijanje, mačevanje i jedrenje).

190
plivanja u Njemačkoj, gimnastike u Francuskoj, Grčkoj i Slovačkoj. Što se pak tiče
dodjeljivanja nacionalnih titula i postizanje državnih rekorda sudjelovanje može biti
ograničeno samo na državljane i opravdano kao pravilo svojstveno sportskom interesu
(mogući su i slučajevi da u nekim sportovima postoje proglašenja pobjednika u natjecanju, te
posebno proglašenje nacionalnih pobjednika i rezultata u sportovima poput skijanja ili
plivanja gdje sportaši ne ovise jedni o drugima).976

Zaključno, kada je riječ o specifičnosti sporta, nužno je razdvojiti dvije stvari, kako tvrdi
Siekmann. Naime, razlikujemo specifičnost sporta lato sensu koji se odnosi na vanjski,
društveni kontekst sporta, način funkcioniranja sporta, poglavito profesionalnog sporta u
društvu (kulturna, rekreacijska, zdravstvena, obrazovna uloga sporta, priznata od strane raznih
akata tijela EU, te konačno i čl. 165. UFEU, te Direktivom o audiovizualnim medijskim
servisima iz 2010. godine). S druge strane, postoji, specifičnost sporta stricto sensu koja se
odnosi na način kako je sport reguliran i organiziran (organizacija sporta na nacionalnoj razini,
načelo jednog saveza po sportu, odvojeno natjecanje za žene i muškarce, načelo jednakih
mogućnosti i neizvjesnosti ishoda sportskih susreta, sustav naknada za razvoj mladih sportaša,
ograničenih razdoblja za transfere itd., od kojih su možda najspecifičnija pravila igre „the
Laws of the Game“ – lex ludica, koje čine samu srž sportskog prava i primjenjuju se diljem
svijeta – pravila o veličini i obliku sportskih igrališta, pravila o broju igrača koji nastupaju u
pojedinom sportu, vremensko trajanje sportskog susreta itd.).977

Sumirajući, možemo o odnosu sporta i europskog prava reći da postoje četiri vrste analize
sportske specifičnosti u pogledu europskog prava. Prva je vrsta razlikovanje ekonomske i
neekonomske sportske aktivnosti iz prvog predmeta Walrave i Koch, kojim pravila koja ne
zadovoljavaju ekonomski element aktivnosti ne potpadaju pod polje primjene europskog
prava. 978 Druga se vrsta analize odnosi na ona pravila koja izravno ograničavaju polje
primjene zabrana diskriminacije temeljene na Ugovoru, čak i u područjima koja predstavljaju
ekonomsku aktivnost i stoga ne potpadaju pod polje prvoga kruga analize, a što su izravno
diskriminatorna pravila koja utječu na sastavljanje nacionalnih reprezentacija, ali koja se

976
Van den Bogaert, Cuyvers, Parrish, Miettinen, Soek, Siekmann, Study on the Equal Treatment of Non-
nationals in Individual Sports Competitions, 2010., str. 227.-246. Primjerice u Sloveniji u državnom prvenstvu u
skijanju, biciklizmu, jedrenju, i veslanju  sudjelovanje je omogućeno svim sudionicima, dok primjerice u atletici,
badmintonu, streljaštvu, judu, stolnom tenisu, taekwondo-u, tenisu i dizanju utega nije dopušteno sudjelovanje
osoba koje nisu slovenski državljani.
977
Vidi Siekmann, The Specificity of Sport: Sporting Exceptions in EU Law, op. cit., str. 21. i 22.
978
Odluka Walrave i Koch, op. cit., t. 4.

191
ravnaju čisto sportskim interesima, zadovoljavajući svoje odgovarajuće ciljeve. 979  Treća
skupina analize sportske specifičnosti ona su pravila koja su svojstvena organizaciji sporta
kao takvog, a postupak analize uključuje utvrđivanje proporcionalnosti pravila, kao i odnosa
spram temeljnim pravima.980 Posljednja, četvrta vrsta analize sportskog izuzetka predstavljaju
ona pravila koja nisu „svojstvena“ organizaciji sporta, već predstavljaju prepreku ili
ograničenje slobode kretanja, te koja se objektivno opravdavaju tzv. Gebhard formulom
(primjerice pravila o „home-grown players“).981

II. SPECIFIČNOST SPORTA KROZ ODLUKE EUROPSKOG SUDA U
PODRUČJU TRŽIŠNOG NATJECANJA

1. Odluka T-313/02 i C-519/04P, Meca-Medina

Iako nije usko vezan uz gospodarsku slobodu kretanja radnika i pružanja usluga, koje su tema
ovoga rada, da bi se shvatio način na koji ES analizira specifičnost sporta u okviru europskog
prava, potrebno je analizirati i odluku Meca-Medina iz 2006. godine. 982 Predmetna se odluka
tiče prava tržišnog natjecanja,983 točnije odredaba čl. 81. (u pogledu ograničavajuće prakse
poduzetnika – engl. undertakings)984 i 82. UEZ-a  (u pogledu zloporabe dominatnog položaja
poduzetnika), sada čl. 101. i 102. UFEU-a, i pravila o dopingu sportaša, te predstavlja prvu
odluku ES-a u području tržišnog natjecanja i sporta. Skreće se pozornost da je u Izvještaju iz
Helsinkija o sportu985 naglašena društvena uloga sporta, kao i zaštita zdravlja sportaša, a
borba protiv dopinga svakako predstavlja način očuvanja ne samo pravednosti natjecanja u
sportu već i očuvanja zdravlja samih sportaša.

979
Odluka Walrave i Koch, op. cit., t. 8. i 9.
980
Vidi odluka Deliège, op. cit.
981
Parrish, Miettinen, The Sporting Exception…, op. cit., str. 100. i 101.
982
Odluka Općeg suda i ES, Meca-Medina and Majcen v Commission, T-313/02 [2004] ECR II-3291 i C-
519/04 godine, ECR [2006] I-6991.
983
U pogledu odnosa prava tržišnog natjecanja EU i sporta, vidi opširnije: Szyszczak, Competition and
sport, European Law Review, vol. 32. (2007.), str. 95.-110.
984
Sam tekst ugovora ne sadrži definiciju sporazuma, već ga Komisija koristi u širem smislu (pa tako
možemo reći da su primjerice pravila o transferima vrsta sporazuma poduzetnika ili udruženja poduzetnika), a u
pogledu definicije poduzetnika, koja također nije sadržana u Ugovorima, Komisija isto definira kao svaki entitet
koji se bavi ekonomskom ili trgovinskom djelatnošću u pogledu roba i usluga, a uključuje i one poduzetnike koji
ostvaruju mali profit ili su čak neprofitne organizacije. Vidi Parrish, Richard: Sports law and policy…, op. cit.,
str. 113.
985
Izvještaj iz Helsinkija o sportu, op. cit., str. 4.

192
U navedenom predmetu radilo se o dvojici plivača koji su bili pozitivni na doping-testu zbog
korištenja nedopuštenog sredstva (nandrolon), te su kažnjeni od strane FINA-inog986 doping-
vijeća zabranom natjecanja u trajanju od četiri godine, odnosno nakon novih znanstvenih
istraživanja u pogledu navedenog sredstva kazna je smanjena na dvije godine. Nezadovoljni
odlukom, obratili su se Europskoj komisiji, tvrdeći da su navedna pravila o dopingu
Međunarodnog olimpijskog odbora (IOC), koje je implementirala FINA-e, suprotna
odredbama čl. 81. i 82. UEZ-a o tržišnom natjecanju. Komisija je odbila njihove tvrdnje s
obrazloženjem da pravila o dopingu predstavljaju „čisto sportska pravila“, te potpadaju izvan
područja primjene EU prava o tržišnom natjecanju. Čak je Monti, tadašnji povjerenik za
tržišno natjecanje, istaknuo da je „Komisija mišljenja, da prigovori nisu sadržavali dovoljno
argumenata da bi se moglo utvrditi da je IOC zloupotrijebio „dominantan položaj“ kao i da
je došlo do ograničenja slobode pružanja usluga iz čl. 49. UEZ-a. Kao i da, nije posao
Komisije da zauzme mjesto sportskih tijela, u slučaju kada sportaši dolaze do pristupa kojeg
smatraju najboljim za borbu protiv dopinga“. 987 Nakon te odluke plivači su se na navedenu
odluku žalili prvo Sudu prvog stupnja, a potom je predmet došao i pred ES. Zanimljivim se
nameću tumačenja oba suda, zbog svoje oprječnosti. Opći sud potvrdio je zaključke Komisije
smatrajući da se Komisija čak upustila previše u razmatranje (čisto) sportskih pravila,988 te je
istaknuo da se „pravila o anti-dopingu tiču isključivo neekonomskih aspekata sporta i
osmišljana su kako bi se očuvala „plemenitost sporta“.989 Opći sud istaknuo je da sudsko
priznavanje specifičnosti sporta u formi pravila „čisto sportskog interesa“, iako razvijeno u
kontekstu gospodarskih sloboda, jednako je valjano i u pogledu odredaba Ugovora koje se
odnose na tržišno natjecanje, te ukoliko pravila ne predstavljaju ograničenje slobode kretanja
radnika ili pružanja usluga, samim time ne potpadaju niti pod polje primjene čl. 81. i 82.
UEZ-a u kontekstu tržišnog natjecanja.990 Opći se sud pozvao na Izvješće iz Helsinkija i na tzv.
meko pravo EU u pogledu sporta, te je čak izričito naveo da se na navedeni primjer ne mogu
primjenjivati Wouters-pravila u pogledu tržišnog natjecanja, jer se u navedenom predmetu
radi o odnosu ponašanja sportaša i dopinga, odnosu koji se bez iskrivljavanja same prirode

986
FINA – Fédération Internationale de Natation, Svjetski plivački savez.
987
European Commission Press Release, IP/02/1211 od 9.8.2002.
988
Odluka Suda prvog stupnja, Meca-Medina, t. 41.: „čisto sportska pravila“ su ona pravila koja se odnose
na pitanja čisto sportskog interesa i, kao takva, nemaju ništa s ekonomskom djelatnošću; a pravila koja se odnose
na određenu prirodu i kontekst sportske priredbe, svojstvena su organizaciji i pravilnom odvijanju sportskog
natjecanja, te se ne može smatrati da predstavljaju ograničenje pravila Unije u pogledu slobode kretanja radnika i
pružanja usluga
989
Odluka Općeg suda, Meca-Medina, op. cit., t. 49.
990
Odluka Općeg suda, Meca-Medina, op. cit., t. 42.

193
sporta, ne može povezati s tržišnim ponašanjem, jer u ovome slučaju sport nema nikakve veze
s ekonomskim pitanjima.991

Nakon što je predmet došao pred ES, Nezavisni odvjetnik Léger je u svom Mišljenju u
potpunosti odbacio navode tužitelja, smatrajući da pravila o antidopingu predstavljaju etički
aspekt sporta i nisu subjektom EU prava, pa čak iako imaju nešto od popratnih, sekundarnih,
ekonomskih aktivnosti u sebi, jer iako sport danas predstavlja značajan gospodarski čimbenik,
to ne znači da sportska pravila postaju subjektom europskog prava.992 S druge strane, ES je
zauzeo sasvim suprotno mišljenje. 993  Istaknuo je da pravila unutarnjeg tržišta i pravila
tržišnog natjecanja treba svako zasebno analizirati, te je naglasio da „činjenica da je određeno
pravilo po svojoj prirodi čisto sportsko nema učinak isključivanja iz područja primjene
Ugovora osobe koja je uključena u aktivnost koja je upravljena navedenim pravilom ili tijela
koji jer navedeno pravilo propisao“, a „ukoliko sportska aktivnost/djelatnost potpada pod
polje primjene Ugovora, pravila koja uređuju tu djelatnost moraju udovoljiti zahtjevima iz
Ugovora koje idu za time da osiguraju slobodu kretanja radnika, slobodu poslovnog nastana,
slobodu pružanja usluga i pravila tržišne utakmice“. 994  Također je vrlo zanimljivo i
tumačenje ES da „iako neko sportsko pravilo ne predstavlja ograničenje slobodi kretanja jer
se tiče pitanja čistog sportskog interesa, i kao takvo nema ništa s ekonomskom aktivnošću
(Walrave i Koch te Donà), ta činjenica ne znači da navedena sportska aktivnost nužno izlazi
izvan polja primjene čl. 81. i 82. UEZ-a, kao i da navedena pravila ne zadovoljavaju
specifične uvjete za navedene članke“.995 Sud zapravo želi reći da mogu postojati sportska
pravila koja su „neekonomska“ po svojoj prirodi i ne potpadaju pod odredbe Ugovora o
gospodarskim slobodama kretanja, ali mogu kršiti odredbe ugovora iz čl. 81. i 82. UEZ-a.
Dakle, riječ je o posebnom testu procjene usklađenosti s pravilima o tržišnom natjecanju. Za
ES je bitno da navedena ograničenja koja pogađaju profesionalne sportaše (npr. zabrana
dopinga), koja donose sportska udruženja kao poduzetnici, idu izvan onoga što je nužno za
ostvarenje sportskih priredaba i pravilno funkcioniranje natjecateljskog sporta (engl. proper

991
Odluka Općeg suda, Meca-Medina, op. cit., t. 57.
992
Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Légera u predmetu Meca-Medina, op. cit., t. 27.
993
ES je iskoristio svoje ovlasti temeljem čl. 61. Statuta suda, te je sam donio odluku umjesto da predmet
vrati Općem sudu na ponovno odlučivanje, a to je učinjeno zbog važnosti pitanja sporta i tržišnog natjecanja,
odnosno sve snažnijih težnji specijalnom položaju sporta u okviru prava EU. U pogledu merituma, Sud je
razmatrao samo odnos s pravom tržišnog natjecanja iz razloga što se osporava odluka Komisije, koja nije
razmatrala pravo sloboda kretanja.
994
Odluka ES, Meca-Medina, op. cit., t. 27. i 28.
995
Odluka ES, Meca-Medina, op. cit., t. 31.

194
conduct of competitive sport).996 Zaključno, Sud je istaknuo da navedena pravila o dopingu
nisu protivna čl. 81. UEZ-a jer „takva ograničenja su svojstvena (engl. inherent) organizaciji
i pravilnom vođenju natjecateljskog sporta, a njihova je prava svrha osiguranje natjecanja
među sportašima“.997 Za razliku od „čisto sportskih pravila“ iz predmeta Walrave i Koch,
„svojstvena pravila“ ne moraju dokazivati nedostatak ekonomskog utjecaja, odnosno da nisu
primarno motivirana ekonomskim shvaćanjima. 998  Zylberstein smatra da Međunarodni
olimpijski odbor ne ispunjava uvjete utvrđene praksom ES-a u odluci Höfner and Elser da
bude definiran „poduzetnikom“ sukladno europskom pravu, jer valja slijediti funkcionalni
pristup u definiranju poduzetnika, a prema njegovu mišljenju Međunarodni olimpijski odbor
ne vrši ekonomsku aktivnost kada regulira natjecanja doping-pravilima.999

U biti, prihvaćanje shvaćanja da pravila o antidopingu ne predstavljaju ograničenje tržišnog
natjecanja suprotno čl. 81. UEZ-a jer slijede legitiman cilj, funkcionalno je u skladu s
odlukom Bosman u pogledu čl. 39. UEZ-a, koja prihvaća kao „legitiman cilj“ održavanje
ravnoteže među klubovima održavajući određenu razinu jednakosti i nepredvidivosti s
obzirom na rezultat te poticanje okupljanja i razvoja mladih sportaša,1000 odnosno sukladno
odluci Deliège, u pogledu čl. 49. UEZ-a, da su kriteriji izbora natjecatelja za određena
natjecanja, koji ograničavaju pravo pristupa istima, svojstveni samoj organizaciji
natjecanja.1001 Ipak, kako smatra Weatherill, pravila poput antidoping pravila jesu sportska
pravila, ali i pravila ekonomske ili komercijalne svrhe jer pojedinac koji bude pozitivan na
doping testu zbog primjene kazni ekonomski je oštećen jer se ne može baviti sportskom
djelatnošću.1002 Zylberstein smatra da je odlukom Meca-Medina Sud otišao suprotno svim
političkim deklaracijama i dokumentima izdanim od strane drugih institucija EU u posljednjih
15 godina prije odluke, te da je odlukom reduciran status sporta na ekonomsku aktivnost
poput bilo koje druge djelatnosti.1003

Infantino, Direktor pravnog odjela UEFA-e, smatra da je prema navedenom tumačenju Suda,
očito da će u većini slučajeva „sportska aktivnost“ (svi profesionalni sportovi, ali i oni
amaterski) potpadati pod polje primjene Ugovora, a u pogledu prava na sudjelovanje u

996
Odluka ES, Meca-Medina, op. cit., t. 42.-54.
997
Odluka ES, Meca-Medina, op. cit., t. 45.
998
Miettinen, Parrish, Nationality Discrimination in Community Law…, op. cit., t. 9.
999
Zylberstein, The Specificity of Sport: A Concept Under Threat, op. cit., str. 95.-106.
1000
Odluka, Bosman, op. cit., t. 106.
1001
Odluka, Deliège, op. cit.
1002
Weatherill, Anti-doping Rules and EC Law, op. cit., str. 257.
1003
Zylberstein, The Specificity of Sport: A Concept Under Threat, op. cit., str. 95.-106.

195
sportskoj aktivnosti (engl. engaging in sporting activity), smatra da postoji mnoštvo sportskih
pravila i prakse koji reguliraju pravo na sudjelovanje u natjecanjima koja bi, sukladno
ovakvom tumačenju Suda mogla biti razmatrana u svijetlu usklađenosti s europskim pravom.
Ipak, mišljenje je da je ovdje ES zapravo mislio na ona pravila koja se tiču pristupa
(ekonomskog) sportskim aktivnostima, poglavito mjere koje se odnose na zaposlenje.1004
Također, naglašava da prema ovakvom tumačenju ES, svako sportsko pravilo o
„sudjelovanju“ u (ekonomskoj) sportskoj aktivnosti će morati zadovoljiti test usklađenosti s
pravilima tržišnog natjecanja prema europskom pravu i onda kada ne potpada pod spektar
prava na slobodu kretanja, a što je prema mišljenju Nezavisnog odvjetnika Légera  nepotrebno
za istinska sportska pravila.1005 Infantino se pita da li onda i odluke nacionalnih saveza o
smanjenju broja klubova u jednom natjecanju sa 16 na npr. 12, odnosno pravila o ukupnom
broju igrača koji mogu u jednoj sezoni biti registrirani za neki klub predstavljaju ograničenje i
utječu na pristup tržištu rada?1006 Bastianon i Nascimbene tvrde da sintagma ES „pravila koja
uređuju djelatnost sporta“ ne treba interpretirati previše ekstenzivno (da uključuju primjerice i
odluke sportskih disciplinskih tijela o suspenzijama i kaznama za počinjene prekršaje na
utakmicama, crvene kartone i dr.) jer navedeno nije na tragu judikature ES-a u predmetima
Deliège i Lehtonen,1007 s čime se autor u potpunosti slaže.

U pogledu tržišnog natjecanja Nezavisni odvjetnik Lenz u predmetu Bosman1008 razlikuje
dvije vrste tržišnih odnosa, jedan je odnos prema natjecateljskoj aktivnosti (u kojemu se
momčadi ne natječu sa ekonomskog stajališta, jer same po sebi ne mogu ostvariti nikakav
rezultat već trebaju ostale momčadi s kojima bi se mogle natjecati), a drugi je prema
rezultatima sportaša, konkretnije nogometaša. Kako kaže Weatherill, određeno pravilo može
biti sportske prirode, te čak po svojoj namjeri „isključivo sportsko“, ali potpada pod test
usklađenosti s pravom EU kada se ostvaruje ekonomski učinak, a iz navedenog tumačenja
sporta ES nije napustio svoje dosadašnje shvaćanje da se specifičnost sporta mora analizirati
pažljivo i osjetljivo.1009 U navedenom predmetu ES je zauzeo stajalište da je opća svrha

1004
Infantino iz t. 28. odluke Meca-Medina izvodi dva pitanja: 1) Kada sportska aktivnost „potpada pod
polje primjene Ugovora“? i 2) Koji je uvjet za „uključivanje“ u sportsku aktivnost koja potpada pod polje
primjene Ugovora?, Vidi Infantino Gianni: Meca-medina: a step backwards for the European Sports Model and
the
Specificity
of
Sport,
str.
5.,
i
6.,
dostupno
na:
http://www.uefa.com/MultimediaFiles/
Download/uefa/KeyTopics/480391_DOWNLOAD.pdf, (20.7.2011.).
1005
Ibid, str. 7.
1006
Ibid, str. 8.
1007
Bastianon, Nascimbene, Lo sport e il diritto dell' Unione Europea, op. cit., str. 342.
1008
Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Lenza u predmetu Bosman, op. cit., t. 227. i 270.
1009
Weatherill, Bosman Changed Everything: The Rise of EC Sports Law, op. cit., str. 486.

196
pravila, borba protiv dopinga kako bi se natjecateljski sport igrao na poštenoj razini; a učinak
navedenih pravila na slobodu poduzimanja djelatnosti na navedene sportaše mora se
promatrati kao sastavnim djelom pravila protiv dopinga. 1010  Navode Općega suda o
razlikovanju čisto sportskih pravila i pravila koja su svojstvena sportu, Weatherill kritički
analizira i tvrdi, opravdano prema mišljenju autora, da postoji (mada u iznimno malom broju)
kategorija čisto sportskih pravila koja nije povezana s ekonomskom aktivnošću, ali s druge
strane pravila koja su svojstvena organizaciji i pravilnom odvijanju sportskih natjecanja čine
mnogo širu kategoriju i u njima je prisutan ekonomski učinak. Pravilima o dopingu nikako se
ne može zanijekati postojanje ekonomskog učinka, te su to sportska pravila, ali ne i čisto
sportska pravila1011 Plivači svojim tvrdnjama nisu uspjeli dokazati da je navedenim pravilima
definicija prijestupa ili težina kazne „išla izvan onoga što je nužno za pravilno provođenje
natjecateljskog sporta“.1012 S ovakvom odlukom kojom ES, barem zasad, zaključuje priču o
specifičnosti i specijalnom položaju sporta koji se nastojao progurati kroz „čisto sportska
pravila“, utvrđujući da se svaki predmet mora razmatrati posebno, jasno je da nije moguće
oblikovati opće smjernice o primjeni europskog prava, odnosno prava tržišnog natjecanja na
sport. Weatherill smatra da je ovakvim zaključivanjem Suda, napuštena dvosmislenost koja
proizlazi još od predmeta Walrave i Koch, a pojam „čisto sportskih“ pravila odnosi se na malu
kategoriju pravila koje reguliraju sport ali nemaju ekonomski učinak, poput pravila koja
određuje veličinu okvira gola ili pravila o zaleđu.1013

U navedenom predmetu plivači su „izgubili“, ali za razvoj prava važno je da su izgubili ne
zbog toga što se radi o „čisto sportskim pravilima“ koja su slijedom toga „imuna“ na
europsko pravo, što bi išlo predaleko u dodjeljivanju autonomije ekonomski značajnom poslu
sportskog upravljanja od strane sportskih tijela, već je ES sportskim tijelima dao ovom
presudom uvjetnu autonomiju.1014 U odlukama Meca-Medina i Piau ES je, prema Ilešiču,
proširio polje primjene prava tržišnog natjecanja EU na sportske aktivnosti, te je utvrđeno da
je sportski izuzetak opravdan.1015 U pogledu navedene odluke nužno se vratiti Deklaraciji iz
Nice koja je priznala sportskim tijelima pravo da uređuju i promiču sustave natjecanja

1010
Loc. cit.
1011
Weatherill, On overlapping legal orders: what is the „purely sporting“ rule?, op. cit., str. 54. i 55
1012
Odluka ES, Meca-Medina, op. cit., t. 47.
1013
Weatherill, On overlapping legal orders: what is the „purely sporting“ rule?, op. cit., str. 56.. i 60.
1014
Weatherill, The Influence of EU Law on Sport Governance, op. cit., str. 84, Prema Weatherillu uvjetna
autonomija proizlazi iz navoda „ograničenja nametnuta od strane pravila donesenih od sportskih udruženja
moraju biti ograničena na ono što je nužno za pravilno djelovanje natjecateljskog sporta“, odluka ES, Meca-
Medina, op. cit., t. 47.
1015
Ilešič, The Development of the Law…, op. cit.,  str. 479.

197
odgovarajućih sportova. Poglavito se to odnosi na specifična sportska pravila, a jedna od njih
su zasigurno pravila protiv dopinga. Prema mišljenju autora, ovdje je očito da je političku
odluku, koju predstavlja jedan akt poput Deklaracije iz Nice, pravno oblikovala i upotpunila
sudska praksa ES-a.  Autor se ne može složiti s Infantinom koji smatra da su u navedenoj
odluci suci ES trebali imati više sluha za politički duh u Europi u pogledu specifičnosti sporta
kada su odlučivali u navedenom predmetu. Pravo nije i ne smije biti u službi političkih ciljeva,
iako je zanimljivo da pravo kreiraju političari zakonodavnim aktima, ali europsko pravo ipak
ima svoju specifičnost u judikaturi ES koji ne samo da tumači pravo, već ga svojim odlukama
i stvara, kao što je ovdje slučaj. Da politička volja u pogledu specifičnosti sporta kao izuzetka
od primjene europskog prava, kako tvrdi Infantino, ipak nije tako snažna, govori i činjenica da
Lisabonskim ugovorom ipak nije došlo do bitnijih promjena u osnivačkim ugovorima u
pogledu sporta, a kamoli da se sportu prizna izuzetak od nužnosti usklađenosti s europskimm
pravom.

Zaključno, kako je i sam sud u svojim odlukama Viking1016 i Laval1017 utvrdio „Zajednica,
danas Unija ima ne samo ekonomsku, već i socijalnu svrhu“, a u pogledu sporta, mješavina
pravila koja idu za reguliranjem ekonomskih integracija i strukturiranja drugih jednako važnih
prioriteta koji možda na prvi pogled ne proizlaze iz samih Ugovora, u konačnici će dovesti
„konvergencije ishoda“ kroz nekolicinu relevantnih odredaba europskog ekonomskog
prava.1018
2. Odluke T-193/03 i C-171/05P, Piau

Predmet Piau1019 još jedan predmet koji se ticao sporta, o kojemu je povodom tužbe na
odluku Europske komisije odlučivao Opći sud, no ne i ES, jer je predmet povučen. U ovome
se predmetu radilo o pitanju da li sportska udruženja svojim pravilima mogu uređivati
profesiju nogometnih zastupnika i je li navedeno suprotno pravilima o tržišnom natjecanju iz
čl. 101. i 102. UFEU.1020 Uloga sportskih zastupnika-agenata jest da zastupaju interese igrača

1016
Odluka Viking, op. cit.,  t. 79.
1017
Odluka Laval, op. cit., 105.
1018
Weatherill, The Influence of EU Law on Sport Governance, op. cit., str. 90.
1019
Odluka Općeg suda T-193/03, Piau v Commission, ECR [2005] II-209, i predmet C-171/05 P pred ES,
koji je završio povlačenjem jer je Sud proglasio da nema nadležnost raspravljanja o navodima temeljem čl. 49.
UEZ-a. Predmet se našao pred Općim sudom nakon što je Europska komisija odbila kao neosnovane navode da
navedena pravila nisu sukladna pravu tržišnog natjecanja EU.; Opširnije o predmetu vidi u: Waelbbroeck,
Colombo, Case law: Piau, Common Market Law Review, vol. 43. (2006.), str. 1743.-1756.
1020
Naime, FIFA je svojim pravilima nastojala urediti tržište nogometnih zastupnika uvođenjem određenih
preduvjeta: postojanje licence nogometnog zastupnika koju izdaje odgovarajući nacionalni savez; i to isključivo

198
prilikom pregovaranja s trenutnim klubom ili transfera u neki novi klub, što zapravo
predstavlja naplatno zastupanje u zapošljavanju.

FIFA kao krovna nogometna organizacija, iako nema ovlasti povjerene joj temeljem javne
vlasti ovlaštna je svojim pravilima regulirati navedenu profesiju. Ipak, treba istaknuti da
gotovo 95% zastupnika igrača pokriveno je odredbama nacionalnog zakonodavstva država
članica,1021 koje u tom slučaju derogira odredbe FIFA-e , suprotno utvrđenju Općeg suda,1022
pa ovakvim pravilima FIFA-e, kako smatra Martins, krše odredbe Konvencije MOR-a br. 181,
čiji čl. 7. zabranjuje plaćanje naknade za obavljanje službe posredovanja u zapošljavanju, kao
i slobode kretanja radnika iz čl. 45. UFEU, te slobode pružanja usluga iz čl. 56. UFEU.1023

Prema mišljenju Općeg suda ovdje se ne radi o djelatnosti koja slijedi čisto sportski interes i
koja nužno mora biti nadzirana zbog manjkavog sustava uređenja navedene profesije, bilo na
razini država bilo samih sportskih organizacija. Prema mišljenju Općeg suda licence za
igračeve zastupnike predstavljaju ograničenje tržišnog natjecanja, ali riječ je o ograničenjima
više kvalitativnog nego kvantitativnog značaja, jer ima ulogu zaštite igrača i uvođenja reda u
djelatnost zastupanja igrača, pa je slijedom toga riječ o opravdanom izuzetku temeljem čl. 101.
(3). UFEU-a.1024 Sud je istaknuo da zbog nepostojanja nacionalnih pravila kao ni kolektivnog
udruženja igračevih zastupnika, Komisija nije pogriješila kada je navedenim pravilima
priznala učinak izuzeća temeljem čl. 81(3). UEZ-a.1025 Međutim, Martins opravdano pobija
navode Općeg suda jer od 25 država EU, 16 ih ima reguliranu profesiju igračevih zastupnika

fizičkim osobama; koje imaju „uzorno vladanje“; položen pismeni ispit; zaključen ugovor o osiguranju od
profesionalne odgovornosti odnosno bankarsku garanciju od 100.000 švicarskih franaka. Navedenim se
pravilima onemogućuje da igrače i klubove zastupa netko tko ne posjeduje FIFA licencu za zastupnika.
1021
Od 25 država članica EU (bez Bugarske i Rumunjske) 16 ih ima neku vrstu javnopravnog akta ili
zakonski strukturirani okvir koji regulira navedenu profesiju. Martins, Agenda for a Social Dialogue in the
European Professional Football Sector, op. cit., str. 393.-395.
1022
Treba istaknuti da bi, kako opravdano smatra Martins, navedena profesija potpadala pod polje primjene
Konvencije MOR-a br. 181 o privatnim službama za zapošljavanje, iz 1997. godine, stupila na snagu 10.5.2000.
godine, te u državama koje su ratificirale navedenu konvenicju ista uređuje pravni status zastupnika igrača.
Slovenija i Hrvatska nisu ratificirale navedenu konvenciju. Dostupno na: http://actrav.itcilo.org/actrav-
english/telearn/global/ilo/law/ilo181.htm (10.10.2011.). Martins, The Laurent Piau Case of the ECJ on the Status
of Player's Agents, op. cit., str. 247.-258., Odluka Piau, op. cit., t. 74.-79.
1023
Martins, The Laurent Piau Case…, op. cit., str. 248.-250. U pogledu navedenog vidi odluku ES C-
279/80, Criminal proceedings against Alfred John Webb, ECR [1981] 3305, t. 19.-21. ES je istaknuo da nije
protivno europskom pravu, ukoliko država članica primateljica zahtjeva posjedovanje licence za pružanje usluga,
zapošljavanja radnika od pružatelja uluga iz druge države članice u kojoj ima licencu, a koji u njoj želi pružati
usluge, ukoliko ne radi razliku temeljem državljanstva u odnosu na pružatelja usluga ili mjesta njegova
poslovnog nastana i ukoliko uzme u obzir dokaze i jamstava koje pružatelj usluga ima iz države svojega
porijekla.
1024
Odluka Općeg suda T-193/03, Piau v Commission, ECR [2005] II-209, t. 101.
1025
Odluka Općeg suda, Piau, op. cit., t. 104.

199
svojim nacionalnim propisima, a također postoje Međunarodno udruženje FIFA zastupnika
kao i Europsko udruženje nogometnih zastupnika (EFAA). 1026  Slijedom toga Parrish i
Miettinen smatraju da bi pravila FIFA-e o zastupnicima igrača mogla biti podložna testu
„svojstvenosti“, koji bi bio teško zadovoljiv prema opravdanju da se navedenim pravilima
podiže profesionalni standard zastupnika, kada već postoje pravila u državama članicama koja
to reguliraju, kao i testu proporcionalnosti, koji bi možda bio nezadovoljen jer postoji
udruženje zastupnika igrača koje nije konzultirano prilikom donošenja pravila, te bi se moglo
reći „da se išlo izvan okvira koji je nužan za ostvarenje cilja kojem se teži“.1027

U pogledu navoda tužitelja da se sportske udruženje ne može pozivati na „specifičnu prirodu
sporta“ kako bi opravdalo isključenje navedenih pravila od pravila tržišnog natjecanja Sud
odbija kao nevažan, te istiće da se odluka Komisije ne temelji na takvoj osnovi, i naglašava da
je obavljanje aktivnosti igračeva zastupnika ekonomska aktivnost, bez naglašavanja da treba
biti prihvaćeno da potpada pod specifičnu prirodu sporta, jer ono pod navedeno ne
potpada.1028 Zanimljivo je svakako tumačenje ustroja nogometnih klubova, odnosno saveza iz
perspektive prava tržišnog natjecanja.1029 Suprotno tvrdnjama samih sportskih saveza, glede
nogometnih klubova, Sud je istaknuo da su oni poduzetnici 1030 u smislu čl. 101. UFEU-a, a
nacionalni savezi su slijedom toga udruženja poduzetnika.1031 Pred Sudom je bilo postavljeno
i pitanje zloporabe dominatnog položaja1032 FIFA-e kao jedine krovne organizacije sporta

1026
Martins, The Laurent Piau Case…, op. cit., str. 257.
1027
Parrish, Miettinen, The Sporting Exception…, op. cit., str. 229.
1028
Odluka Općeg suda, Piau, op. cit., t. 105.
1029
Odluka Općeg suda, Piau, op. cit., t. 74.-75.: „Navedena Pravila u pogledu igračevih zastupnika
donesena od strane FIFA-e temeljem vlastitih ovlasti, a ne temeljem ovlasti reguliranja koje su joj dodijeljene od
strane javne vlasti u pogledu prepoznatog cilja u općem interesu u pogledu sportske djelatnosti“ (vidi prema
analogiji, odluku Wouters and others, op. cit., t. 68. i 69.). Navedena pravila ne potpadaju niti pod područje
slobode unutranje organizacije koje uživaju sportska udruženja (vidi odluka Bosman, op. cit., t. 81., i odluka
Deliège, op. cit.,  t. 47.).
S druge strane, kako su navedena pravila obvezujuća za nacionalne saveze koji su članovi FIFA-e, od
kojih se zahtjeva da donesu slična pravila koja potom FIFA odobrava, kao i da se odnose na klubove, igrače i
zastupnike, navedena su pravila odraz nastojanja FIFA-e da koordinira postupanje svojih članica u pogledu
djelatnosti nogometnih zastupnika. Slijedom toga, ona predstavljaju odluku udruženja poduzetnika u smislu čl.
81(1). UEZ-a (vidi C-45/85, Verband der Sachversicherer v Commission, [1987] ECR 405, t. 29.-32., i C-309/99,
Wouters, op. cit., t. 71.: “Koja moraju biti sukladna s pravilima Zajednice u pogledu tržišnog natjecanja, kada
takva odluka ima utjecaja na Zajednicu.“
1030
Iako u tekstu Ugovora nema definicije poduzetnika, ipak je istu dao ES u svojoj judikaturi, te ga
definira kao: „entitet koji obavlja ekonomsku djelatnost, bez obzira na pravnu narav i na način financiranja“, vidi
odluke Höfner and Elsner, op. cit., t. 21., te spojene predmete C-264/01, C-306/01, C-354/01 i C-355/01, AOK
Bundesverbang and Others, ECR [2004] I-2493, t. 46.
1031
Odluka Piau, op. cit., t. 69.
1032
U pogledu pitanja trižišnog natjecanja i sporta, poglavito zlouporabe tržišnog natjecanja treba
spomenuti odluku C-49/07, Motosykletistiki Omospondia Ellados NPID (MOTOE) v Elliniko Dimosio, ECR
[2008] I-4863. MOTOE je neprofitna udruga koja organizira motoristička natjecanja i kojoj nisu izdana
odobrenja za održavanje moto-utrka u Grčkoj, te je pred grčkim pravosudnim tijelima pokrenuo postupak kojim

200
koja predstavlja emanaciju nacionalnih saveza i samih klubova, a u tom je pogledu Sud
istaknuo da se ne krši čl. 102.-a UFEU-a, jer dominantna kolektivna pozicija sportskih
klubova na tržištu pružanja usluga od strane zastupnika igrača (koji svoje usluge pružaju
igračima, ali i nogometnim klubovima) nije zloupotrebljena, jer je riječ o opravdanim
kvalitativnim ograničenjima, a ne kvantitativnim.1033

Kako je i istaknuto u pratećim radnim materijalima uz Bijelu knjigu o sportu,1034 predmet
Piau tiče se sportskog pravila koje se odnosi na djelatnost povezanu sa sportom (nogometne
zastupnike), a ne na samu sportsku aktivnost, tj. nogomet u konkretnom slučaju. Ovdje se
skreće pozornost da je Europski parlament u pogledu zastupnika igrača u lipnju 2010. godine,
pozivajući se na odluku Piau, donio Rezoluciju o zastupnicima igrača u sportu zbog sve
rasprostranjenijeg problema pojave kriminala u pogledu trgovine mladim ljudima,
netransparentnog plaćanja u trokutu između klubova i igrača.1035

je tvrdio da čl. 49. grčkog Zakonika o prometu na cestama neustavan jer ne poštuje načelo nepristranosti
upravnih tijela u donošenju odluka, te da nacionalne odredbe suprotno čl. 82. i 86(1). UEZ-a omogućuju ELPA-i
(Grčkom automobilističkom savezu) zloupotrebu dominantnog položaja. Sud je utvrdio da iako ELPA svoje
usluge ne pruža radi profita, svejedno predstavlja poduzetnika u smislu europskog prava, ali ne takvog
poduzetnika koji obavlja usluge općeg ekonomskog interesa u smislu čl. 86(2). UEZ-a. Sud je u t. 53. utvrdio da:
„pravna osoba čija se djelatnost ne sastoji samo u sudjelovanju u donošenju upravnih odluka kojima se daje
odobrenje za održavanje moto utrka, već i u samostalnom organiziranju utrka, te u zaključivanju sponzorskih,
oglašivačkih i osiguravateljskih ugovora, potpada pod polje primjene čl. 82. i 86. UEZ-a. Te odredbe isključuju
od primjene nacionalne odredbe koje se odnose na pravne osobe, koje organiziraju motorističke priredbe, te
zaključuje sponzorske, oglašivačke i osiguravateljske ugovore, ovlaštenje na davanje dopuštenja za
organiziranje takvih natjecanja, bez da to ovlaštenje bude subjektom ograničenja, obveza i nadzora.“. Više o
ovome predmetu vidi u: Miettinen, Policing the Boundaries Between Regulation and Commeracial Exploitation:
Lessons from the MOTOE Case, str. 137.-149., u Gardiner, Parrish, Siekmann (Ur.), EU, Sport, Law and Policy,
op. cit.
1033
Odluka Općeg suda Piau, op. cit., t. 107.-117.
1034
Radni materijali uz Bijelu knjigu o sportu, op. cit., str. 35., t. 99.
1035
European Parliament Resolution of 17.6.2010 on player's agents in sport, P7_TA(2010)0233, dostupno
na: http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?pubRef=-//EP//NONSGML+TA+P7-TA20100233+0+DOC
+ PDF+V0//EN (5.10.2011.). Navedenom rezolucijom žele se postići slijedeći ciljevi: stroži standardi i kriteriji
prije no što itko može započeti s bavljenjem poslova zastupnika igrača, transparentnost u prijelazima igrača,
zabrana naknade zastupnicima igrača u pogledu prijelaza maloljetnog igrača, minimum harmonizirajućih
standarda za ugovore o zastupanju, učinkoviti sustav nadzora i disciplinskih sankcija, uvođenje EU sustava
licenciranja zastupnika i njihova registra, ukidanje „dvostrukog predstavljanja“, postepeni uvjet isplate naknade
u pogledu ispunjavanja ugovora.

201

3. Odluka C-243/06, Charleroi i G14

Ovdje treba pridodati još jedan predmet Charleroi i G14,1036 koji se pojavio pred ES upravo u
razdoblju kada je donesena odluka Meca-Medina, a u kojem je francuski Trgovački sud u
Charleroi ES-u postavio zahtjev za prethodim pitanjem. Naime, u navedenom se predmetu
raspravljalo o naknadi štete koja zadesi  klubove kada dođe do ozljede njihova igrača, točnije
ozljede na radu, s kojim imaju zaključen ugovor o radu za vrijeme reprezentativnih
međunarodnih utakmica, te se utvrđivala zloupotreba dominatnog položaja FIFA-e temeljem
čl. 82. UEZ-a. U predmetnom se slučaju radilo o marokanskom nogometašu Oulmersu koji je
2004. godine nastupajući za svoju reprezentaciju zadobio ozljedu koja ga je udaljila s
travnjaka više od 8 mjeseci. Njegov poslodavac, klub Charleroi igrača je sukladno „FIFA
Pravilima“ morao pustiti na utakmice reprezentacije, a da nije imao pravo na naknadu štete
zbog njegove ozlijede. Weatherill smatra, a s čime se autor slaže, da nije nužno radi održanja
međunarodnog nogometa da se niječe klubovima pravo na naknadu za igrače koje prepuštaju
reprezentacijama država.1037 U pogledu predmeta Charleroi (ili kako se još naziva - Oulmers)
Weatherill smatra da pravila koja obvezuju klubove da puštaju svoje igrače na okupljanja
reprezentacije moraju postojati, ali ne na način da klubovi snose troškove istoga, uključujući i
eventualne ozljede. Interes u pogledu igranja igrača za reprezentaciju ne može se zanijekati
klubovima, jer izlaganje njihovih igrača širem krugu gledatelja utakmicama nacionalnih
reprezentacija  podiže vrijednost  igrača, te tako klubovi neizravno stječu korist od
međunarodnih susreta reprezentacija.1038

Prava je šteta što do konačne odluke u ovome slučaju pred ES-om nije došlo, jer je tužba
povučena pred francuskim sudom. Naime, svjesni iznimnog pritiska, pogotovo straha od

1036
Zahtjev za prethodnim pitanjem upućen od Trgovačkog suda u Charleroi, zaprimljen 30.5.2006. u
predmetu C-243/06 SA Sporting du Pays de Charleroi, G-14 Groupment des clubs de football européens v
Fédération internationale de football association (FIFA), koji je odlukom Predsjednika suda od 25.11.2008.
godine maknut iz registra zbog povlačenja tužbe u predmetu pred francuskim sudom, OJ C 69, od 21.3.2009., str.
30. Zahtjev za prethodnim pitanjem glasio je: Da li obveze koje se odnose na klubove i nogometaše koji imaju
ugovore o radu s navedenim klubovima, nametnute odredbama iz „FIFA Statuta“ a i pravila u pogledu obveznog
puštanja igrača državnim reprezentacijama bez plaćanja naknade, te jednostrano i obvezno određivanje
koordiniranog međunarodnog kalendara susreta predstavlja nezakonito ograničenje tržišnog natjecanja ili
zloporabu dominantnog položaja ili prepreku ostvarivanju temeljnih prava povjerenih UEZ-om, pa su slijedom
toga protivni čl. 81 i 82. UEZ-u ili bilo kojoj drugoj odredbi prava Zajednice, poglavito čl. 39. i 49. UEZ-a?, vidi
Nafziger, European and North American models of sports organisation, op. cit., str. 50.
1037
Weatherill, Is the Pyramid Compatible with the EC law?, op. cit., str. 7.
1038
Weatherill, On overlapping legal orders…, op. cit., str. 69.

202
gubitka sudjelovanja najboljih klubova u svojim natjecanjima, UEFA je popustila, te je
postignut dogovor kojim je grupa G 14 prestala postojati, a klubovima je dodijeljeno više
sredstava od UEFA natjecanja. Jedna od točaka sporazuma bila je i pitanje pokrića osiguranja
nogometaša za vrijeme utakmica reprezentacije.1039 Slično je bilo i 2001. godine s predmetom
mađarskog nogometaša Tibora Baloga,1040 koji je tražio da se posljedice odluke Bosman
odnose i na igrače državljane onih država koje su potpisale ugovore o pridruživanju s EU, jer
se to pitanje postavljalo, a pravog odgovora nije bilo. Navedena pravila o transferima, koja su
ograničavala u slobodu kretanja po isteku ugovora, pobijao je ne po osnovi čl. 45. UFEU, jer
kao državljanin države koja nije članica EU to nije mogao, već je pobijao po osnovi
usklađenosti s pravom tržišnog natjecanja. Na koncu je u posljednji trenutak postignuta
izvansudsku nagodbu sa FIFA-om kako ne bi došlo do odluke, navodno jer je FIFA saznala
ishod mišljenja Nezavisnog odvjetnika Stix-Hackl, koji je o njih bio nepovoljan, te je igraču
ponuđeno oko 2 milijuna USD-a.1041 Mišljenje je autora, da ono što nogometne institucije i
organizacije nisu uspjele kod Bosmana, a to je da ga uspiju „nagovoriti“ da odustane od
svojih zahtjeva, uspjele su u predmetu Balog, kao i u slučaju Charleroi. Ovoga puta
„gospodari nogometa“, tj. svjetska i regionalna nogometna tijela, uspjela su izbjeći snažan
udarac. Podržani su bili, mora se otvoreno reći od strane europskih političara, koji su u
Rezoluciji Europskog parlamenta o profesionalnom nogometu iz 2007. godine, jasno rekli,
pozvavši se na ovu odluku koja je tada bila još u postupku pred Sudom, da bi mogla imati
teške posljedice po sportski svijet. U Arnaut-Izvještaju, je primjerice istaknuto da „navedena

1039
Na sastanku Izvršnog odbora FIFA-e krajem ožujka 2012. utvrđen je prijedlog kojeg mora potvrditi
FIFA Kongres krajem svibnja 2012. godine u Budimpešti, a kojim se FIFA obvezala osigurati od ozljeda sve
nogometaše koji nastupaju na službenim utakmicama za tzv. „A vrstu“ (seniorske reprezentacije) u ukupnom
iznosu od 100 milijuna USD. Vidi FIFA Executive Committee agrees major governance reforms & Ethics
structure, dostupno na: http://www.fifa.com/aboutfifa/organisation/bodies/news/newsid=1608553/, (10.4.2012.).
1040
Predmet se pred vodio pod brojem C-264/98, Tibor Balog v Royal Charleroi Spoting Club ASBL,
povodom zahtjeva za prethodnim pitanjem suda prog stupnja u Charleroi. Odlukom Predsjednika Suda od
2.4.2001., predmet je maknut iz registra. U navedeno se predmetu radilo o profesionalnom mađarskom
nogometašu koji je po okončanju svojega ugovora sa Royal Charleroi Sporting Club odbio potpisati novi ugovor,
te je tvrdio da uslijed zahtjeva njegova kluba za plaćanjem naknade za transfer od strane zainteresiranih
francuskih, norveških i austrijskih klubova, onemogućeno mu je ostvariti transfer u novi klub. Kako se igrač nije
mogao pozvati na odredbe čl. 45. UFEU-a u pogledu slobode kretanja radnika, jer u to vrijeme Mađarska nije
bila članicom EU, niti na odredbe Sporazuma o pridruživanju sa Mađarskom, jer u konkretnom slučaju se taj
sporazum ne primjenjuje na ostvarenje prava na pristup tržištu rada i slobodu kretanja u drugim država
članicama, već samo pravo na jednakost postupanja u državi članici u kojoj je zaposlen, Balog je odlučio
navedena pravila o plaćanju naknade za transfer pobijati po osnovi suprotnosti s pravilima o tržišnom natjecanju
iz čl. 101. i 102. UFEU.

Nezavisni odvjetnik Stix-Hackl je u svojem mišljenju dao sljedeći zaključak: „Nije u skladu s čl. 81(1).
UEZ-a i/ili čl. 53. Ugovora o EEA da se zahtijeva plaćanje naknade za transfer od strane novog poslodavca koji
je ustrojen u istoj državi članici, u drugoj državi članici ili u drugoj državi članici EEA-a, ili u trećoj državi, kako
propisuju pravila i okružnice nacionalnih i međunarodnih saveza (URBSFA, UEFA, FIFA) koja su na snazi, u
pogledu zapošljavanja jednog od svojih bivših zaposlenika, profesionalog nogometaša koji nema državljanstvo
države članice, a kojemu je istekao ugovor.“, vidi Blanpain, European Labour Law, op. cit., str. 308.-314.
1041
Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit. str. 106.

203
pravila o obvezi klubova da puste igrače da igraju za nacionalne reprezentacije je pravilo
koje je čisto motivirano sportskim razlozima koji su nužni za zaštitu regularnosti i pravilnog
djelovanja međunarodnih natjecanja, te da bi ona trebala predstavljati pravi primjer pravila
koja bi trebala potpadati izvan polja primjene europskog prava“.1042 Zaista bi bilo zanimljivo
vidjeti kakav bi stav zauzeo ES o tom pitanju, jer kako ispravno tvrdi Weatherill, „nitko ne
može isključiti mogućnost da čl. 82. UEZ-a može odigrati ulogu u kritičkom propitivanu
sportskih pravila… a to je poglavito relevantno u slučaju kada sportsko udruženje koje uživa
monopolističke ovlasti sportskim pravilima donosi odluke s izravnim komercijalnim
učincima“.1043 Prema autorovu mišljenju, ako uzmemo u obzir odluku u predmetu Meca-
Medina nakon pravorijeka pred ES, jasna je je bojazan sportskih organizacija od nove odluke
koja bi još snažnije, možda i od Bosmana potresla temelje sporta.
II. SPECIFIČNOST SPORTA KROZ ODLUKE EUROPSKE KOMISIJE

Iako nije tema ovoga rada, nemoguće je ne spomenuti da su pravila tržišnog natjecanja EU
također došla u doticaj sa sportom, i kroz taj se odnos također može jasno razaznati
specifičnost sporta. Ovdje treba naglasiti, kada je riječ o Europskoj komisiji, da je prisutno
različito tumačenje nadležnosti i poimanje odnosa spram sportu pojedinih DG Europske
komisije. Tako primjerice glede pitanja pravila o transferu, DG za zapošljavanje i socijalna
pitanja poticao je FIFA-u i UEFA-u pogledu Europskog socijalnog dijaloga (ESD), DG za
tržišno natjecanje je više bio zainteresiran za pitanje neograničenja tržišnog takmičenja, dok
DG za obrazovanje i kulturu naglasak stavljao na socijalne interese, poglavito zaštitu mladih
igrača.1044

Osim odluka ES Piau i Meca-Medina i Europska se komisija1045 bavila pitanjem tržišnog
natjecanja u sportu, poglavito prodaje televizijskih prava,1046 i to u odlukama Champions

1042
Arnaul-Izvještaj, op. cit., t. 3.42.-3.48.
1043
O tomu vidi u Weatherill, Is the Pyramid Compatible with the EC Law, op. cit., str. 5
1044
Martins, Regulation of Professional Football in the EU, op. cit., str. 323.
1045
Zanimljiva je činjenica da je 1971. godine Europska komisija po prvi put imala prilike odlučivati o
usklađenosti pravila sportskih udruženja s europskim pravom, odnosno konkretnije s načelom tržišnog natjecanja.
Naime, u belgijskom nogometnom prvenstvu jedan je belgijski klub izgubio utakmicu odlukom sportskog saveza
jer je za protivni klub u toj utakmici nastupio jedan strani igrač više, njemački državljanin, od broja koji je bio
dopušten. Nezadovoljan odlukom belgijski je klub navedenu odluku pobijao pred Europskom komisijom, koja je
donijela odluku da u navedenom predmetu nisu zadovoljeni uvjeti za vođenje postupka temeljem prava tržišnog
natjecanja; Odluka Europske komisije C-103/3, od 16.10.1971. u Meier, The Regulation of the Market for
Professional Soccer Players, International Sports Law Journal, vol. 4. (2004.) br. 3.-4., str. 4.-13., str. 6.
1046
Deklaracija iz Nice o sportu, op. cit., t. 15. također ističe važnost prodaje televizijskih prava kao jednog
od najvažnijih izvora financiranja sportskih klubova, a skupna prodaja televizijskih prava može olakšati

204
league, 1047  German Bundesliga 1048  i English FA Premier League. 1049  Naime, u odluci
komisije Champions league1050 prihvaćeno je da sporazum oko utakmica koje se moraju igrati
(engl. agreeing fixtures) u ligaškom natjecanju ne predstavlja „ograničenje“ natjecanja već
više postupak nužan za učinkovitost same organizacije. S druge pak strane sporazum o
kolektivnoj prodaji televizijskih prava1051 predstavlja ograničenje u smislu čl. 81(1). UEZ-a
jer šteti ekonomskim interesima, poglavito televizijskih prijenosa, a takav kolektivni
sporazum da bi bio u skladu s pravom EU mora zadovoljiti kriterije iz čl. 81(3). UEZ-a.
Naime, kolektivna prodaja televizijskih prava nije svojstvena i nužna za funkcioniranje samog
natjecanja, jer je moguća i pojedinačna prodaja televizijskih prava (iako može ista biti
dvojbena i manje izdašna u konačnici). Ipak, pravni su stručnjaci mišljenja da odluka
Komisije kojom se daje pristanak na kolektivnu prodaju televizijskih prava nije sasvim u
skladu s pravom tržišnog natjecanja.1052

Pred Europskom se komisijom našao i jedan predmet iz svijeta Formule 1. Naime, 1994.
godine su FIA1053 i FOA1054 obavijestile Komisiju, u smislu čl. 3(2). Uredbe 17/62 o nekoliko
trgovinskih sporazuma u pogledu motoprvenstava što ih je organizirala FIA, uključujući i
svjetsko prvenstvo Formule 1. Komisija je konstatirala da FIA mora poštovati pravila
europskog prava u pogledu tržišnog natjecanja, iako joj pripada pravo uređenja svijeta auto i
moto sporta zbog nedvojbene ekonomske prirode automobilizma općenito, a Formule 1
posebno. Naime, utvrđeno je da se FIA našla u sukobu interesa (bila je i tijelo koje regulira

raspodjelu novčanih sredstava. Zadaća je na sportskim savezima da se o tomu pobrinu, i to o svim sudionicima
od amatera i mladih igrača, do onih koji ulažu u razvoj i trening centre i akademije za mlade igrače, trenere i dr.
Na taj se način ostvaruje proklamirano načelo solidarnosti.
1047
Odluka Europske komisije, Champions league, Dec 2003/778, OJ [2003] L291/25. U navedenom
predmetu UEFA je tražila oslobođenje ili izuzetak od primjene čl. 81. UEZ-a u pogledu središnje trgovine
komercijalnim pravima (televizijska, sponzorska prava, prava tehničkih sponzora – opskrbljivača, licencijska
prava, prava intelektualnog vlasništva). UEFA isključivo trguje pravima prijenosa susreta u ime natjecatelja i
većinu prihoda dodijeljuje sudionicima natjecanja, a samo mali dio biva dodijeljen manjim klubovima, s
opravdanjem da ukoliko ne bi bilo središnje prodaje prava umanjio bi se značaj brenda Champions league. Protiv
takvog postupanja UEFA-e, Komisija je pokrenula postupak, pogotovo protiv činjenica da UEFA prodaje svoja
prava samo jednom mediju u svakoj državi, te da na taj način ograničava natjecanje jer samo financijski moćnije
medijske kuće mogu otkupiti prava. Na koncu UEFA je izmijenila svoja pravila od 2003./04. sezone i prodavala
ih je s najdužim trajanjem od 3 godine. Vidi Parrish, Sports law and policy…, op. cit., str. 122.-125.
1048
Odluka Europske komisije, German Bundesliga, 2005/37214, OJ [2005] L 134/46.
1049
Odluka Europske komisije, English FA Premier League, IP/06/356 od 22.3.2006.
1050
Odluka Europske komisije, Champions league, op. cit.,  t. 125.-131.
1051
O veličini udjela marketinških prava i rasprostranjenosti gledateljstva najbolje ilustrira podatak da je
125 utakmica natjecanja UEFA Lige prvaka u sezoni 2008./09. svakog tjedna gledalo preko 140 milijuna
gledatelja. Vellano, Il ruolo della FIFA e dell'UEFA nella disciplina del calcio professionistico, str. 11.-27., str.
13. u Ordinamento sportivo e calcio professionistico…, op. cit.
1052
Van den Bogaert, Vermeersch, Sport and EC Treaty…, op. cit., str. 833.
1053
FIA - Fédération intérnationale de l'automobile.
1054
FOA - Formula one administration Ltd .

205
svojim pravilima i ono koje gospodarski eksploatira taj sport koji regulira) jer je svojim
pravilima ograničavala organiziranje konkurentskih natjecanja s obzirom na svoja natjecanja
(primjerice sklapani su ugovori na rok od po desetak godina kojima se zabranjivalo na
navedenim trkalištima održavanje konkuretskih natjecanja Formuli 1, kao i ugovorne kazne
onim televizijskim kućama koje su imale zaključene ugovore ukoliko bi prenosile
konkurentska natjecanja). 1055  Godine 2001. FIA se obvezala promijeniti svoja pravila, te je u
konačnici 2003. godine Komisija potvrdila da je ostvareno ono što je i dogovoreno.1056

Komisija je također uzela u obzir ekonomsku posebnost sporta u predmetu ENIC v UEFA
glede pitanja mnogostrukog vlasništva nogometnih klubova. Komisija je utvrdila da su
navedena UEFA pravila, pravila donesena do strane udruženja poduzetnika, te bi kao takva
podpadala pod polje primjene čl. 81. UEZ-a. No. Isto tako je određeno da je riječ o sportskim
pravilima, a ona su nužna kako bi se održao kredibilitet samog natjecanja i nepredvidljivost
ishoda nogometnih susreta. Ukoliko sudionici susreta ne bi bili pravi sportski rivali, dovodi se
u pitanje temeljna načela natjecanja. Zaključno, Komisija je istaknula da je poštivano načelo
proporcionalnosti navedenim pravilima i da UEFA nije išla izvan onoga što je nužno da bi se
ostvario cilj očuvanja integriteta natjecanja, kao i da su ista pravila primjenjena na
nediskriminatoni način.1057Odlukama Champions league i ENIC v UEFA poruka glasi da
sportska praksa ima ekonomski učinak i slijedom toga ne može izbjeći očekivanjima EU
prava, ali u području preklapanja europskog prava i „unutarnjih pravila“ sporta ima prostora
za prepoznavanje svrhe sporta koja se može razlikovati od ostalih „uobičajenih“ gospodarskih
sektora.1058

Još jedan predmet koji se našao pred Europskom komisijom zanimljiv je sa stajališta
specifičnosti sporta u odnosu na pravo EU, odnosno pravo tržišnog natjecanja. Naime, u

1055
Odluka Europske komisije, FIA, IP/99/434, od  30.6.1999. i IP/01/1523 od 30.10.2001.
1056
Press release European Commission, IP/03/1491, 31.10.2003.
1057
Odluka Europske komisije, COMP 37.806 ENIC/UEFA, IP/02/942, od 27.6.2002., t. 40. i 41. English
National Investment Company (ENIC) je bilo društvo iz Engleske koje je bilo vlasnikom većinskog udjela u pet
profesionalnih nogometnih klubova u različitim državama članicama, te je pobijalo pravila UEFA-e o zabrani
višestrukog vlasništva nad klubovima „Integritet UEFA klupskog natjecanja: Neovisnost klubova“, kojima je
određeno da u slučaju kada dva ili više kluba koji su u istom vlasništvu se kvalificiraju za isto UEFA  natjecanje,
samo jedan od tih klubova može u tom natjecanju sudjelovati. ENIC je pobijao navedeno pravilo temeljem čl.
3(2). Uredbe 17/62, u pogledu čl. 81. i 82. UEZ-a, s obrazloženjem da to nisu „pravila igre“ već da je riječ o
ekonomskim pravilima koje imaju učinka na dinamiku tržišnog natjecanja u pogledu ulaganja u sportske klubove.
1058
Weatheril, Bosman Changed Everithing:…, op. cit., str. 483.

206
predmetu Mouscron 1059 francuski grad Lille je pokrenuo postupak protiv UEFA-e zbog
povrede čl. 82. UEZ-a pravilom da svaki klub mora igrati svoje domaće utakmice na svojem
igralištu, što je dovelo do odbijanja zahtjeva belgijskog nogometnog kluba da svoju utakmicu
u sezoni 1997./98. UEFA kupa protiv FC Metza igra u Lilleu. Komisija je odbila tvrdnje
Lillea o povredi prava EU, s obrazloženjem da pravilo „kod kuće i izvan kuće“ (engl. „home
and away from home rule“) predstavlja sportsko pravilo koje ne potpada pod polje primjene
čl. 81. i 82. UEZ-a, a navedeno je pravilo nužno za ogranizaciju nacionalnih i međunarodnih
utakmica i osiguranje jednakosti u prilikama za ukupnu pobjedu, te da ne ide izvan onoga što
je nužno za postizanje toga cilja.

1059
Odluka Europske komisije, Mouscron, 1999/36851, IP/99/965 od 9.12.1999. Ovdje se skreće pozornost
na još jedan zanimljiv predmet koji se pojavio pred Sportskim arbitražnim sudom (CAS) – Granada 74 SAD, u
kojemu je španjolski nogometni savez RFEF, nije dozvolio upis provedbe preuzimanja sportskih klubova te
licenciranje igrača, uz podršku FIFA-e je tražio od CAS-a da se utvrdi da je Španjolska profesionalna liga (LFP)
povrijedila pravila o promociji i ispadanju iz lige, te da ne može dozvoliti novom klubu, Granada 74 SAD da se
natječe u drugoj ligi. Naime, bogati je vlasnik četvrtoligaša CP Granada 74 kupio drugoligaški klub Ciudad
Murcia, preimenovao ga u Granada 74 SAD, gotovo identično ime svojeg četvrtoligaškog kluba, te izmijestio
njegovo sjedište u drugi grad Motril. CAS je odbio njihove zahtjeve kao neosnovane, opravdavajući svoju
odluku da se u navedenom slučaju ne radi o novoj pravnoj osobi, već o istoj, samo sa drugim vlasnicima i
drugim sjedištem, a izmjena sjedišta ne krši niti jedno pravilo. U pogledu ugovora o suradnji četvrtoligaškog i
drugoligaškog kluba, arbitražno tijelo nije uvidjelo nezakonitosti, pogotovo kada je poznato da u Španjolskoj
klubovi poput primjerice Real Madrida mogu imati ugovor o suradnji s nekim drugoligaškim klubom i u tom
slučaju da bi se očuvala pravednost natjecanja, navedeni klubovi se ne mogu sastati u međusobnim susretima
poput utakmica kupa Kralja. Povrh svega sve je potvrdio i Španjolski nogometni savez.; Nafziger, European and
North American models of sports organisation, op. cit., str. 51.

207

6. AUTONOMNA PRAVILA SPORTSKIH UDRUŽENJA
I NJIHOV UTJECAJ NA TRŽIŠTE RADA I PRAVA
SPORTAŠA

U ovome poglavlju autor će analizirati autonomna pravila sportskih saveza, koji na načelu
autonomije sportskih udruženja grade svoj sustav. Sportska udruženja, bilo globalna,
regionalna ili nacionalna, svojim pravilima utječu na tržište rada profesionalnih i amaterskih
sportaša. Pravilima o transferima ili pravilima o nacionalnim kvotama, definitivno se utječe
na mogućnost zaposlenja profesionalnih sportaša, na bavljenje sportom koje je sportaševa
glavna djelatnost od koje osigurava egzistenciju sebi i svojoj obitelji. Dat će se detaljna
analiza navedenih pravila, kao i budućih prijedloga. Naglasak će biti na novo uvedenom
pravilu o „igračima usavršavanim u domaćem okruženju“ (engl. home-grown players),
analizirati će se usklađenost navedenog pravila s europskim pravom, kao i statistički podaci
koji će dati odgovor da li su navedena pravila zadovoljila svrhu radi koju su uvedena, a to je u
prvom redu promicanje razvoja i usavršavanja mladih igrača. Kao bitan čimbenik povezan s
temom rada jest i ljudski kapital sportaša, koji je nezaobilazan teorijski osnov ulaganja u
razvoj i usavršavanje, pogotovo mladih sportaša.

§ 1 Pravila koja ograničavaju ostvarenje slobode kretanja
sportaša i reguliraju tržište rada sportaša
Odnosi između sportaša i njihovih klubova su po svojim specifičnostima različiti od onih koje
imaju „klasični“ radnici sa svojim poslodavcem, npr. u tvornici ili nekom trgovačkom društvu,
a sve zbog specifične organizacijske strukture pojedinog sporta. Klubovi moraju registrirati
svoje igrače kod odgovarajućih nacionalnih sportskih saveza kako bi igrali u nacionalnim
natjecanjima, odnosno moraju registrirati igrače pri europskim sportskim savezima kako bi
mogli nastupiti u europskim natjecanjima. Upravo ti savezi, poglavito regionalni iz čijih
pravila onda svoja pravila izvode nacionalni savezi, imaju zapravo ovlast određivati koji će
igrači igrati za koji klub i na taj način značajno utječu na radni odnos, na pravo na rad, na
pravo na zaposlenje, te na slobodu kretanja sportaša kao radnika. Sportski su savezi na statuse

208
sportaša utjecali ili još utječu na dva načina: pravilima o transferima igrača i pravilima o
„kvotama igrača ili nacionalnim kvotama“.
I. PRAVILA O TRANSFERIMA IGRAČA

1. Uvodne odredbe

Uvodno, da bi se shvatio sustav transfera, nužno je objasniti odnos koji postoji između
sportaša, njegova klub, te saveza čiji je klub član. Dakle, svaki sportaš, bilo da je riječ o
amateru ili profesionalnom sportašu, da bi se mogao natjecati, mora biti registriran, odnosno
članom sportskog kluba, a klubovi su s druge strane članovi nacionalnih saveza, koji su potom
članovi regionalnih i globalnih sportskih saveza za pojedini sport.

Sustav transfera regulira okolnosti pod kojima igrač može prijeći iz jednog kluba u drugi i
opravdava se zaštitom tzv. „malih“ klubova koji posvećuju svoja sredstva na usavršavanje i
izobrazbu mladih igrača, kako bogatiji klubovi ne bi jednostavno „oteli“ mlade igrače koji su
završili postupak svojeg razvoja i spremni su za natjecanja.1060 Transfer se definira kao:
transakcija kojom igrač koji pripada (engl. affiliation) nekom savezu ostvari izmjenu
pripadnosti klubu. Postupak transfera unutar istog nacionalnog saveza, tzv. nacionalni transfer,
pravno se uređuje pravilima tog saveza, a transfer igrača koji prelazi u klub koji pripada
drugom nacionalnom savezu, tzv. mađunarodni transfer, uređuje se „FIFA Pravilima“.1061

Putem transfera, ugovorni odnos igrača s dosadašnjim klubom biva okončan, nakon čega
igrač može sklopiti ugovor s drugim klubom, a klubovi imaju obvezu obavijestiti nacionalne
saveze, kako bi se igraču izdala licenca za igranje za novi klub. U slučaju međunarodnog
transfera novi nacionalni savez može izdati licencu igraču tek nakon što dobije međunarodni
transfer certifikat od dosadašnjeg saveza. 1062 Ovdje treba naglasiti i mogućnost posudbe
igrača, u kojem slučaju igrač stječe, privremeno na određeni vremenski period, pripadnost
drugome klubu, ali ostaje registriran za prvotni klub. U ovome slučaju, ne govorimo o
transferu u punom smislu te riječi iako je u kontektu ovoga rada navedeno bitno po pitanju

1060
Roderick, The Work of Professional Football, a labour of love?, 2006., str. 116.
1061
Ivkošić, Pravni okvir transfera profesionalnih nogometaša, op. cit., str. 105.
1062
Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 164. i 165. U pogledu izdavanja međunarodnog
transfer certifikata, u slučaju spora moguće je da se izda i privremeni transfer certifikat, kako se igrača ne bi
onemogućilo u ostvarenju njegove djelatnosti.

209
slobode kretanja.1063 Postupak privremenog transfera ili „tzv. posudbe igrača“ (engl. loan, tal.
prestito) isto predstavlja vrstu transfera (trostrani pravni odnos dvaju klubova i igrača), i to na
ograničeno vremensko razdoblje, kojim igrač prelazi iz jednog kluba (poslodavca) u drugi
ostvarujući identičan postupak kao prilikom transfera, ali ne dolazi do konačne promjene
kluba (poslodavca), već se po isteku vremena na koje je posudba zaključena igrač vraća u
prvotni klub. Riječ je kao i u slučaju ugovora o transferu, o ugovoru sui generis vrste.1064
Igrač je registriran za novi klub pri nacionalnom savezu, ali ostaje u pripadnosti starom
klubu.1065 S aspekta radnog prava, treba istaknuti da se na ovaj način suspendiraju prava i
obveze radnika-sportaša iz prvotnog ugovora o radu između njega i kluba te stupaju na snagu
oni uvjeti između igrača i kluba kojemu se isti posuđuje, što može, ovisno o kojem je
radnopravnom sustavu riječ biti, i povoljnije, ali i nepovoljnije.1066 Posudba igrača se vrlo
vješto koristi od strane klubova, pogotovo u Italiji, koji upravo zbog činjenice da igrač ostaje
registriran za prvotni klub, na taj način zaobilaze pravila o kvotama igrača izvan EU/EEA, jer
takav igrač ulazi u kvotu onog kluba za koji je registriran pri savezu.

Pogrešno je smatrati da do prijelaza igrača iz jednog u drugi klub dolazi jednostavno. Puno je
čimbenika koji utječu poput: činjenice da li igrač više nije u planu stručnog stožera, dolazak
novog trenera s drugačijim sustavom igre u koji se navedeni igrač ne uklapa, uloge igračeva
agenta koji zaradu ostvaruje prijelaskom igrača iz jednog u drugi klub i koji u mnogo
slučajeva potiču igrače na prijelaz kako bi ostvarili za sebe određenu korist, obitelj i prijatelji
igrača također u velikoj mjeri mogu utjecati na prjelazak u jedan umjesto u drugi klub itd.1067
Do velike većine transfera dolazilo je prije uvođenja oštrih kazni za klubove, agente i same
igrače „nagovaranjem igrača na transfer“ (engl. tapping) u uvjetima izvan prijelaznog roka ili
kada je riječ o igračima pod ugovorom, koji ne smiju pregovarati s drugim klubovima bez
suglasnosti svojega kluba. 1068 Nakon odluke Bosman, postotak igrača državljana matične

1063
Dosta su česti slučajevi da se u ugovorima o posudbi ugovori mogućnost tzv. „otkupa ugovora“, što je
zapravo mogućnost prvokupa igrača nakon proteka određenog roka, odnosno po ispunjavanju uvjeta ukoliko
zadovolji novog poslodavca.
1064
Ivkošić, Pravni okvir transfera profesionalnih igrača, op. cit., str. 126.
1065
Martins, Agenda for a Social Dialogue in the European Professional Football Sector,op. cit., str. 353.
1066
Ibid, str. 347.
1067
Roderick, The Work of Professional Football…, op. cit., str. 110.-133.
1068
Magee, International labour migration in English league football, 1998., str. 100. Engleski nogometni
savez ima u svojim pravilima odredbu koja zabranjuje uplitanje u ugovorne odnose igrača i kluba. Pa tako
pravilo K3 propisuje „svaki klub koji sam ili putem svojim službenih osoba… pristupi izravno ili neizravno
igraču koji je pod ugovorom, krši pravila“. Pravilo K5 propisuje: „sukladno pravilu K6, igrač pod ugovorom,
sam ili putem bilo koje osobe koja ga zastupa, ne smije izravno ili neizravno pristupiti u kontakt s drugim
klubom, kako je sadržano u pravili K4, bez prethodne pisane suglasnosti svojega kluba“. Temeljem pravila K2,
igrač kojemu je istekao ugovor i želi otići igrati u drugi klub, mora čekati do treće subote u svibnju kako bi

210
države u kojoj se određeni klub natječe značajno je opao, pogotovo u prvoligaškim klubovima,
za razliku od drugoligaških u kojima se broj državljana matične države kreće oko 80%. Naime,
kako pokazuje studija provedena 2008. godine, najveći postotak državljana matične države u
prvoligaškim klubovima u EU je bilo u Finskoj čak 82%, u Španjolskoj iznosio 65%, u Italiji
61%, te u Engleskoj najmanje, svega 45%1069.1070

Postavlja se pitanje što je migracijama sportaša s područja bivše Jugoslavije? Valja naglasiti
da prvi počeci migracija igrača iz država bivše Jugoslavije seže u 1926. godinu i to nakon
međunarodne utakmice Jugoslavije i Francuske, gdje je transfer dvojice igrača bio povezan
više uz održavanje političke suradnje dviju država nego li nečeg drugog.1071 Na području
bivše Jugoslavije u nogometu nije bilo profesionalizma, te u ranim desetljećima XX. stoljeća
igrači koji su se željeli profesionalno baviti nogometom u inozemstvu, više se nisu smijeli
vratiti u domovinu, uz svega nekoliko izuzetaka kojima je to bilo dozvoljeno. Navedeno je
ograničenje trajalo do 1965. godine kada je došlo do dramatičnih promjena u jugoslavenskom
gospodarstvu, te su se poticali radnici na zaposlenje u drugim državama kako bi u domovinu
slali prijeko potrebne inozemne valute. Velika liberalizacija na tržištu rada nogometaša i

mogao pregovarati s novim klubom, te to može činiti do 1. srpnja. Britanski igrači koji žele igrati izvan Engleske
mogu 6 mjeseci prije isteka ugovora započeti pregovore s novim klubom, ali ukoliko žele ostati u Engleskoj, bez
pristanka svojeg kluba, ne mogu pregovarati dok se sezona ne okonča. Gardiner, Welch, The Contractual
Dynamics of Team Stability Versus Player Mobility: Who Rules „The Beautiful Game“, Entertainment and
Sport Journal, vol. 5. (2007.) br. 1., t. 35.
Jedan od posljednjih poznatih primjera slučaj je prijelaza engleskog nogometnog reprezentativca Ashley
Cola iz Arsenala u Chelsea, kada je igrač tajno pregovarao s Chelseaem iako je bio pod ugovorom s Arsenalom i
bez suglasnosti Arsenala nije smio pregovarati. U konačnici disciplinska je komisija engleskog saveza kaznila
Chelsea zbog povrede Pravila K3 s 300.000 GBP i oduzimanjem 3 boda, igrača Cola zbog povrede pravila K5 s
100.000 GBP (njegove tadašnje 4 tjedne plaće), i trenera Chelsea Josea Mourinha zbog povrede Pravila Q.
Sukladno mišljenju Parrisha i Miettinena, a navedeno mišljenje dijeli i pravni savjetnik FIFPro-a van
Megen, navedena pravila krše odredbu čl. 45. UFEU-a iako su sukladna pravilima o ugovornoj stabilnosti FIFA-
e i nacionalnih saveza. Generalni direktor Udruženja profesionalnih nogometaša je opravdao navedena pravila te
je istaknuo da su ista ispregovarana u postupku kolektivnog pregovaranja, da idu u korist i igrača i klubova.
Treba istaknuti da je Cole pokrenuo i postupak pred CAS-om, no tužba je odbijena jer se CAS proglasio
nenadležnim u predmetnoj pravnoj stvari. CAS/2005/A/952 Ashley Cole v FAPL, 24.1.2006. Parrish, Miettinen,
The Sporting Exception…, op. cit., str. 188.; FIFPro press statement: Fines in Tapping, dostupno na:
http://orgmal.fifpro.net/printone. php?id=14150&bid=87, (26.11.2011.).
1069
Najviši je postotak domaćih državljana imao klub Sunderland 65%, dok je najmanje imao Reading
svega 34,1%. Od poznatijih klubova primjerice: Manchester United 46,4%, Manchester City 44%, Aston Villa
42,1%.
1070
Ineum Consulting: European Union: Study on training of young sportsmen/women in Europe,
Extension – Part I, Home grown player rule, April 2008., str. 18., dostupno na: http://ec.europa.eu/sport/
documents/doc272_en.pdf, (10.8.2011.).
1071
Valja naglasiti da se tada nije radilo o profesionalnom nogometu, da su navedeni igrači u prvom redu
bili studenti (poput prvog igrača koji je napravio transfer, studenta prava Veljka Čulića), te je uvođenje
profesionalizma primjerice u Francuskoj 1932. godine dovelo do opadanja broja igrača iz bivše Jugoslavije.
Zanimljivo je da je primjerice Ivan Beck, preuzevši francusko državljanstvo, 1934. godine postao prvi stranac
kapetan francuske reprezentacije. Lanfranchi, Pierre, Taylor, Matthew : Moving with the ball – The Migration of
Professional Footballers, 2001., str. 112.-115.

211
opadanje kvalitete nacionalne lige (neki su odlazili igrati u klubove Sjeverne Amerike, te se u
tom slučaju nisu plaćale naknade za transfer jer je sjevernoamerički savez bio izvan
ingerencija FIFA-e), dovela je do hitnog sastanka Nogometnog saveza Jugoslavije 1967.
godine kojim je uvedeno pravilo da igrači ne mogu napustiti državu prije navršenih 28 godina,
odslužene vojne obveze i dopuštenja njihova kluba, uz određivanje raspodjele naknade za
transfer u omjeru 65% klub, 35% igrač. Uz određene iznimke, u sastav reprezentacije se nisu
zvali igrači koji igraju u inozemstvu, a profesionalizam je uveden samo u prvoj ligi (jedina ne
kapitalistička država koja je uvela profesionalizam), kako bi od transfera igrača klubovi
ostvarili prihode.1072 U pogledu odnosa gospodarske situacije i migracija nogometaša, najbolji
je primjer 1982. godina kada je zbog iznimno loših rezultata reprezentacije trojici igrača
(Vladimiru Petroviću, Dušanu Saviću i Safetu Sušiću) nacionalni savez Jugoslavije zabranio
transfer u tri europska kluba, no zbog potrebe Crvene Zvezde za inozemnom valutom uslijed
teške gospodarske situacije, navedena je zabrana ukinuta. Upravo tada, započinje sve snažnije
ulaganje u mlade igrače i iznalaženje izlaska iz krize njihovom prodajom u europske klubove,
što je domaćim klubovima donosilo, tada prijeko potrebna financijska sredstva. Bogatiji
klubovi su dovodili u svoje sastave sve mlađe igrače (iako ne premlade jer su u pravilu imali
između 24 i 26 godina) za niske cijene, kako bi ih mogli kasnije prodati po mnogo višim
cijenama.1073

Blanpain je mišljenja, koje izvodi iz odluke Bosman, da svako pravilo o nacionalnom
transferu kod kojega dolazi do plaćanja naknade za igrača po isteku ugovora (sada je to riječ o
mladim igračima i radi se o naknadi za razvoj), predstavlja kršenje čl. 101. UFEU-a, te smatra
da bi ukidanje sustava transfera zapravo dovelo do pozitivnog učinka kakav se dogodio u
američkoj baseball ligi (bolja financijska struktura klubova, profesionalniji rad vodećih ljudi u
klubovima, veće plaće za igrače, socijalnog dijaloga između klubova i igrača itd.).1074 Kako
smatra Weatherill, sustav transfera s aspekta europskog prava predstavlja horizontalni
sporazum među poslodavcima.1075 Ipak, sustav transfera koliko god se činio sveprisutan, ipak
nije raširen u svim sportovima. Naime, na sjevernoameričkom sportskom tržištu rada postoji

1072
Ibid, str. 116., 117., 118., 119.
1073
Ibid, str. 131.-138. Treba naglasiti da je najviše igrača iz država bivše Jugoslavije igralo u razdoblju od
1980.-1996. u Njemačkoj, Grčkoj, Portugalu i Španjolskoj, dok najmanje u Engleskoj i Italiji.  Zanimljivo je
također istaknuti da primjerice u Njemačkoj je u sezoni 1997./98. od 52 igrača više od 55% igrača iz bivše
Jugoslavije bilo Hrvata, dok je Španjolska bila odredište igrača iz Srbije i Crne Gore, od 48 igrača, čak više od
68%.
1074
Blanpain, The Legal Status of Sportsmen and Sportswomen…, op. cit., str. 14., 15.
1075
Weatherill, Sports under EC Commpetition and US Antitrust Law, str. 131.-141., u Weatherill,
European Sports Law., op. cit.,  str. 136.

212
sustav koji je zatvorenoga tipa s visokom razinom pravne regulacije, ali bez sustava transfera
kakav je poznat u europskom sportskom modelu, gdje usput budi rečeno, sportovi poput
kriketa ili do nedavno rugbija, koji su izuzetno popularni u nekim državama, ne poznaju takav
sustav.1076

Kada govorimo o transferima, ne možemo ne spomenuti naknadu za transfer. Naknadu za
transfer treba gledati kao sredstvo povrata uloženog u igrača koji se transferira, kao i trošak
ostalih igrača koji su bili trenirani, ali nisu imali potencijal postati profesionalcima;
pojednostavljeno, trošak jednog igrača predstavlja i trošak svih igrača u čiji se razvoj
ulagalo.1077 Pitanje opravdanosti sustava naknade za transfere bilo je jedno od pitanja koja je
rješavao i ES u odluci Bosman. Naime, ES je nedvosmisleno istaknuo da naknade za transfer
nisu nužno sredstvo za održavanje financijske i natjecateljske ravnoteže među klubovima,
stoga što ne onemogućuju bogatije klubove da kupuju talentirane mlade igrače, kao i
argument da od naknade za treniranje klubovi imaju koristi jer je koriste za ulaganje u razvoj
novih talenata, budući da prema mišljenju Suda, navedene naknade nisu povezane s
troškovima razvoja i ulaganja u igrače.1078 S ovakvim se mišljenjem Suda ne slažu Infantino i
Mavroidis, jer su mišljenja da bez postojanja naknade za transfer igrača manji klubovi gube i
ono malo naknade koje su primali do sada s ovakvim pravilima, a u pogledu iznosa naknade
za transfer vuku paralelu sa zaštitom intelektualnog vlasništva. Naime, u slučaju nepoznatog
konačnog ishoda određenog prava intelektualnog vlasništva, dozvoljava se inovatoru da
postavi monopolističku cijenu, koja će mu onda omogućiti ulaganje u nove pronalaske, što
inače ne bi mogao.1079

Pogrešno je shvaćati da transferom igrač prelazi u veći i bolji klub, za bolju plaću. Naime,
istraživanja u Engleskoj pokazala su da je broj igrača koji je primjerice u sezoni 1972./73.
prešao u klub iz višeg ranga natjecanja iznosio svega 16%, dok je u sezoni 1999./00. taj broj
bio još manji, svega 13%.1080 Kada govorimo o pitanju koji su igrači skloniji transferima,
jedna je studija utvrdila da su to iskusniji igrači koji češće postižu golove, kao i oni igrači koji

1076
Carmichael, Forrest, Simmons, The Labour Market in Association Football: Who Gets Transferred and
for How Much?, Bulletin of Economic Research, vol. 51. (1999.) br. 2., str. 125.-150., str. 125. i 126.
1077
Feess, Mühlheußer, Economic Consequences of Transfer Fee Regulation in European Football,
European Journal of Law and Economics, vol. 13. (2002.) br. 3., str. 221.-237., str. 230.
1078
Odluka Bosman, op. cit., t. 107.
1079
Infantino, Mavroidis, Inherit the Wind: A Comment on the Bosman Jurisprudence, str. 498.-505., str.
500., u Maduro, Azoulai (Ur.), The Future and the Past…, op. cit.
1080
Roderick, The Work of Professional Football,…, op. cit., str. 84.

213
imaju istaknute visoke cijene za svoj transfer od strane svojih klubova.1081 Također, pogrešno
je smatrati da je Bosman bio prvi igrač koji je pobijao opravdanost transfer-sustava. Jedan od
prvih igrača koji je pobijao britanski transfer-sustav kojim se onemogućavalo igrača da
napusti klub i po okončanju ugovora ukoliko određena odšteta ne bude plaćena njegovu klubu,
a u tome je uspio, 1082 bio je George Eastham koji je 1963. godine igrao za Newcaste
United.1083 UEFA-u i sportski svijet zatekla je primjena nacionalnih pravila građanskoga
prava na sustav transfera. No, unatoč navedenoj odluci klubovi u Engleskoj su i dalje imali
kontrolu nad igračima zbog nepostojanja jakog udruženja igrača i solidarnosti među samim
igračima, a navedena odluka nije ostvarila nikakve učinke izvan granica Engleske.1084

Da je to mogući problem, prepoznala je i sama UEFA, još davne 1973. godine, dakle gotovo
20 godina prije odluke Bosman, kada je u svojem Izvješću prepoznala nacionalne kvote o
igračima i sustav transfera kao moguće probleme s europskim pravom. 1085 Ovdje se skreće
pozornost da prije predmeta Eastham, u engleskom nogometu postojao je sustav „zadrži i
transferiraj“ (engl. retain and transfer system), kojim su klubovi su po okončanju nogometne
sezone sastavljali listu igrača koji će se zadržati u klubu (a da se igračima nije dala sloboda
izbora u ostvarivanju njihova prava na slobodno zaključivanje ugovora) i listu igrača koji su
slobodni potražiti novi klub. Igrači su bili „robovi vlastitih klubova-poslodavaca“. 1086 U
cijelom razdoblju 70-ih i 80-ih godina prošlog stoljeća i u drugim je državama došlo do
pokreta za izmjenu pravila u nogometu. Tako je 1969. godine sindikat francuskih nogometaša
postigao sporazum sa Francuskom ligom za „ukidanje životnih ugovora koji su igrače vezivali
za klub do 35. godine“; odnosno u Španjolskoj je sindikat nogometaša u više navrata pozivao
na štrajk radi rješavanja pitanja poput pravila o zadržavanju (špa. Derecho de retención) koje
je omogućavalo klubu da i nakon isteka ugovora zadrži igrača ukoliko mu ponudi najmanje
10% veći ugovor.1087 Postoje tvrdnje da je sustav transfera, pogotovo onaj koji je postojao
prije odluke Bosman, vrsta modernog ropstva, te se čak pred Europskim sudom za zaštitu

1081
Carmichael, Forrest, Simmons, The Labour Market in Association Football…, op. cit., str. 147.
1082
Naime, još davne 1912. godine vođen je prvi poznati slučaj Kingaby v Aston Villa, kojim je pobijan
sustav transfera, no u tom predmetu igrač nije uspio, a sud je dao za pravo nogometnom klubu odnosno
pravilima saveza. Vidi Guttmann, Sports: The Firts Five Millennia, 2004., str. 111.
1083
McArdle, From Boot Money to Bosman: Football, Society and the Law, 2000., str. 25.-27.
1084
Drolet, Extra Time: Are the New Transfer Roles Doomed?, op. cit., str. 168.
1085
UEFA, Report Concerning the player’s status in Europe and within the Common Market, Berne, UEFA,
1973., str. 5., 29. i 60.
1086
Taylor, Ward, Kicking and screaming: An oral history of football in England, 1995., str. 38.
1087
Borja, The New Governance of Football: What Role for the EU?..., op. cit., str. 118. i 119.

214
ljudskih prava našao jedan predmet. Naime u predmetu X v the Netherlands1088 Europska je
komisija za ljudska prava odbila tvrdnju da je sustav transfera protivan čl. 4. Europske
konvencije za zaštitu ljudskih prava koja propisuje da nitko ne može biti držan u ropstvu ili u
ropstvu sličnom odnosu.1089 Komisija je utvrdila da je tužitelj svojom slobodnom voljom ušao
u ugovorni odnos s klubom s punim poznavanjem posljedica koje navedeno povlači.

Kako pokazuju studije utjecaja na tržište rada odluke Bosman, jasno je da je navedena odluka
imala za posljedicu smanjenje ograničenja slobode kretanja sportaša – radnika te snažniju
slobodu ugovaranja između sportaša kao radnika i njegova kluba kao poslodavca,1090 dok su
posljedice Sporazuma FIFA, UEFA – Europska komisija (poznato kao Monti-sustav) iz 2001.
godine, o kojemu će više riječi biti u nastavku, zbog ograničenja trajanja ugovora i vezivanja
naknade za transfere i naknade za razvoj, dovele do smanjenja slobode ugovaranja.1091 Di
Francesco, smatra da je nakon Bosmana i svih odluka kako pred ES-om, tako i pred CAS-om,
došlo do pojave da sportaši od ugovorne strane s vrlo slabom moći u pregovaranju u pogledu
ugovora o radu sa svojim klubom, sve više postaju jača ugovorna strana, te on smatra da će to
dovesti u konačnici da će sportaši biti kao i svi „obični“ radnici koji će slobodno moći birati
poslodavca.1092 Treba naglasiti da se nakon odluke Bosman krenulo u postupak dovođenja
pravila FIFA-e o transferima u sukladnost s pravom EU. Europska komisija s jedne strane kao
„zaštitnica prava EU“ i nogometna udruženja FIFA i UEFA s druge strane, odnosno tu treba
dodati i Udruženje profesionalnih nogometaša FIFPro koje je također sudjelovalo u rješavanju
stvari, su nastojali pronaći rješenje koje će zadovoljiti Europsku komisiju. Pritisak je bio
veliki jer je Komisija već bila započela postupak protiv FIFA-e zbog činjenice da su pravila o
transferima i dalje protivna pravnoj stečevini EU. Također, za Komisiju je bilo nedopustivo
da se pravilima onemogućuje da nogometaši otkažu ugovor (jednostrano raskinu) sa klubom.
Konačni je dogovor postignut u ožujku 2001. godine.

1088
Odluka Europske komisije za ljudska prava, br. 9322/81, X v Netherlands, Decisions and Reports, vol.
32. (1983), str. 180.-183.
1089
Parrish, Miettinen, The Sporting Exception…, op. cit., str. 172.
1090
Važno je istaknuti da je npr. u Njemačkoj Bundesligi prosječan transfer u razdoblju od 1981.-1987.
godine je iznosio između 350.000 € do 400.000 €, 2002. godine je narastao na 4.000.000 €, da bi 2007. godine
pao na 2.000.000 €, s time da je broj igrača za koje je plaćena naknada za transfer u 80-im godinama prošlog
stoljeća bilo 95%, da bi nakon odluke Bosman sredinom 90-ih bilo svega 40%. Frick, The Football Players'
Labour Market: Empirical Evidence from the Major European Leagues, Scottish Journal of Political Economy,
vol. 54. (2007.) br. 3., str. 422.- 446., str. 430.
1091
Feess, Muhlheusser, Economic Consequences of Transfer Fee Regulations…, op. cit., str. 224.
1092
Di Francesco, Il recesso Ante Tempus dal contratto di lavoro sportivo nel settore del calcio
professionistico, Rivista di diritto ed economia dello sport, vol. 3. (2007.) br. 3., str. 48.-71., str. 71.

215
2. Pravila o transferima kroz akte Europskih institucija

Da sustav transfera nije u skladu s europskim pravom, smatrao je i Europski parlament u
svojoj Rezoluciji o sportu i Zajednici iz 1984. godine, dakle deset godina prije odluke
Bosman, kada je zatraženo od međunarodnih sportskih saveza usklađivanje njihovih pravila
kako bi se olakšala mobilnost sportaša i regulirala njihova ugovorna obveza.1093 Pet godina
kasnije u Rezoluciji o sportu u Europskoj zajednici i Europi naroda1094 Parlament je pozvao
Komisiju da se snažno usprotivi pravilima određenih sportova ukoliko su u suprotnosti s
Rimskim ugovorom, poticalo se mijenjanje i ukidanje takvih pravila ukoliko su u suprotnosti
sa slobodom kretanja i poslovnog nastana. U Izvješću Europskog parlamenta o slobodi
kretanja profesionalnih nogometaša iz 1989. godine, priznato je da su profesionalni
nogometaši radnici, koji kao i svi drugi radnici, trebaju uživati zaštitu europskog prava i
pogodnosti, poglavito one o slobodi kretanja, a pravila UEFA-e i nacionalnih saveza su prema
navedenom izvešću suprotna nacionalnom i europskom pravu jer nameću sportašima
neograničeno produljenje ugovora, što ih onemogućuje u prijelazu u druge klubove, osim u
slučaju plaćanja naknade za transfer.1095 Dodatak navedenom Izvješću čini i Mišljenje Vijeća
za socijalna pitanja i zapošljavanje,1096 koje je također istaknulo da je sloboda kretanja
profesionalnih nogometaša značajno ograničena pravilima o naknadama za transfere, jer ih
navedene naknade ograničavaju u slobodnom izboru njihova poslodavca, a sustav transfera su
i oni nazvali „modernim oblikom ropstva“. Navedenom se Mišljenju priklonilo i Vijeće za
mlade, obrazovanje, informacije i sport.1097 No, valja naglasiti da je bilo i suprotnih mišljenja,
te su neki članovi Parlamenta zahtijevali donošenje rezolucije kojom su željeli naglasili da bi
„ostvarenje mogućnosti slobodnog kretanja neograničenog broja profesionalnih igrača
unutar Zajednice izravno iskrivilo karakter nogometa u državama članicama“.1098 Na temelju
navedenog Izvješća, donesena je Rezolucija o slobodi kretanja profesionalnih nogometaša u

1093
European Parliament Resolution on Sport and the Community, OJ C 127/142.
1094
European Parliament Resolution on Sport in the European Community and People's Europe, OJ C
69/234.
1095
European Parliament Report of Jannsen van Raay, on the freedom of movement of professional
footballers in the Community, PE DOC A2-415/88. Zanimljivo je da je u navedenom Izvješću izričito navedeno
da tadašnji sustav plaćanja naknada za transfere po isteku ugovora o radu predstavlja „trgovinu robljem“, kršenje
odredbi slobode ugovaranja i slobode kretanja zajamčenih Ugovorom, te da je isto suprotno čl. 81. UEZ-a.
Također je istaknuto da se sportaši ne odlučuju na pokretanje postupka jer se boje suspenzija i pritisaka od strane
klubova, kao i gubitka zaposlenja, a klubovi su s druge strane zadovoljni s postojećim sustavom
1096
Annex to the European parliament report on the freedom of movement of professional footballers in the
Community, Opinion of the Committee on Social Affairs and Employment, str. 4.
1097
Ibid, str. 6.
1098
Annex 4: Motion for resolution (document B2-1547/86) by Members of the European Parliament
Emphremidis, Adamou and Alavanos., u Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 170.

216
Zajednici 1989. godine, kojom je naglašeno da sustav naknada za transfere prema tadašnjem
obliku predstavlja kršenje slobode kretanja i krši čl. 81. UEZ-a, te je pozvana Komisija da
poduzme sve pravne korake u okviru svojih ovlasti kako bi se navedeno ispravilo.1099 Dvije
godine kasnije, donesena je nova Rezolucija o slobodi kretanja profesionalnih nogometaša u
Zajednici iz 1991. godine u kojoj su potvrđeni stavovi iz prethodne Rezolucije te je naglašena
neprihvatljivost velikih iznosa naknada za transfere koji klubovi i dalje plaćaju drugim
klubovima kako bi doveli igrače čiji su ugovori već istekli, kao i da su pravila FIFA-e o
transferima iz čl. 12. i 14. o prethodnim odobrenjima nacionalnih saveza spram sportaša koji
žele ostvariti transfer ništetna i pobojna jer predstavljaju kršenje europskog prava. 1100 U
vrijeme odluke Bosman pojavila se još jedna Rezolucija o Europskoj Zajednici i sportu, iz
1994. godine, u kojoj se poziva na pravo sportaša da slobodno pristupaju ili napuste sportske
klubove bez ikakvih prethodnih  uvjeta suprotnih općem pravu, kao i da Komisija istraži da li
su pravila FIFA-e, UEFA-e i nacionalnih saveza sukladna zakonodavstvu EU i poduzme
odgovarajuće mjere po tom pitanju.1101

U čitavom ovom razdoblju sve do predmeta Bosman, Europska komisija s druge strane,
unatoč mnogobrojnim zahtjevima Europskog parlamenta, nije poduzela gotovo nikakve mjere
kako bi otklonila navedene nezakonitosti, te je čak iskazala svoje odobravanje tadašnjem
sustavu transfera.1102 Do naglog je zaokreta došlo u predmetu Bosman, kada je Komisija
izmijenila svoje stavove te je tvrdila da pravila o transferima predstavljaju kršenje čl. 81.
UEZ-a, dok se u početku u pogledu čl. 39. UEZ-a Komisije nije željela očitovati. No,
postavlja se pitanje zašto Komisija kao „čuvar Ugovora“ nije ozbiljnije i snažnije pristupila

1099
European Parliament Resolution on the freedom of movement od professional footballers in the
Community, OJ [1989] C 120/33, vidi u Siekmann, Soek, The European Union and Sport...., op. cit., str. 652.-
654.
1100
European Parliament Resolution on the freedom of movement od professional footballers in the
Community, OJ [1991] C 326/208.
1101
European Parliament Resolution on the European Community and Sport, OJ [1994] C 205/486.
Navedena je Rezolucija nastala na temelju Izvješća Europskog parlamenta o EU i sportu i pratećeg Mišljenja
Vijeća; European Parliament Report of Larive, on the European Union and Sport, PE DOC A3-0326/94,
27.4.1994; Annex to the Report on the European Union and Sport: Opinion of the Committee, PE DOC A3-
0326/94, 14.10.1993. Najveća je kritika bila što se navedena pravila o naknadama za transfere odnose i na djecu
te maloljetnike koji igraju za klubove.
1102
Čak je na pitanje člana Parlamenta Vandemeulebrouckea br. 2391/83 upućeno Europskoj komisiji u
pogledu kršenja Rimskog ugovora od strane FIFA-e, Komisija istaknula da pravila o transferima koja se
primjenjuju nediskriminatorno na sve osobe bez obzira na državljanstvo, nisu suprotna odredbama o slobodi
kretanja, kao i da nacionalni i međunarodni sportski savezi svojim pravilima ne krše odredbe čl. 81. UEZ-a, jer
iako navedena udruženja mogu u načelu predstavljati udruženje poduzetnika, ona nisu takvog karaktera da bi
svojim pravilima utjecala na trgovinu među državama, a sportaši su s druge strane radnici koji rade na temelju
ugovora o radu, te stoga ne mogu biti poduzetnici. Vidi opširnije u Van den Bogaert, Practical Regulation…, op.
cit. str. 172.

217
rješavanju problema sustava transfera i nacionalnih klauzula u čitavom razdoblju od više od
20 godina koliko je prethodilo odluci Bosman? Parrish tvrdi da rješenje leži u činjenici da
unatoč tomu što je sport ekonomska aktivnost, ipak sadrži određene bitne elemente koji
zahtijevaju blaži pristup; zatim, valja uzeti u obzir da 70-ih i 80-ih godina prošlog stoljeća
sport nije predstavljao tako snažan ekonomski čimbenik kakav je danas, pa stoga Komisija
nije poduzela sve u svojoj moći radi poštivanja pravila o tržišnom natjecanju.1103

U pogledu pitanja transfera i njihova odnosa s pravom EU bavila se i Bijela knjiga o sportu,
koja je naglasila da pravila o transferima moraju biti sukladna pravu EU, da je primjer dobre
prakse izmjena pravila o transferima koje je FIFA učinila nakon dijaloga s EU, također je
istaknuta važnost kontrole novčanih tokova sredstava od transfera.1104 U tzv. Bijeloj knjizi o
sportu 2 iz 2011. godine, Komisija se ponovno dotakla transfera i istakla da „transferi igrača
često dolaze u središte javne pozornosti zbog brige oko njihove zakonitosti, kao i zbog
transparentnosti financijskih tokova samih naknada u slučaju transfera, a Komisija je
mišljenja da je došlo vrijeme za opću evaluaciju sustava transfera u profesionalnom sportu u
Europi.“1105 Isto je ponovljeno i u Izvješću Vijeća o europskoj dimenziji sporta iz 2012.
godine.1106

U nastavku ovoga rada biti će analizirana pravila o transferima, kako ona regionalnih i
globalnih sportskih udruženja UEFA-e i FIFA-e tako i onih nacionalnih, a skreće se pozornost
na pravila međunarodnih sportskih udruženja nisu izravno primjenjiva, kako kaže Van den
Bogaert, na igrače, već ih nacionalni savezi moraju inkorporirati u svoja nacionalna
pravila.1107 S ovim se autor djelomično slaže, jer, primjerice, nogometaši se mogu pozvati
izravno, pred nadležnim tijelima FIFA-e, a naknadno i CAS-a, na odredbu čl. 17. „FIFA
Pravila“ u pogledu prestanka svojeg ugovora ukoliko su neki od uvjeta zadovoljeni, bez
obzira na nacionalne odredbe.

1103
Parrish, Spots law and policy…, op. cit., str. 92.
1104
Bijela knjiga o sportu, op. cit., str. 15.
1105
Bijela knjga o sportu 2, op. cit., str. 11.
1106
Developing the European Dimension in Sport…, op. cit.
1107
Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 175.; odluka Bosman, op. cit., t. 6. i 11.

218

3. Sporazum UEFA – ECA 2008. godine

Godine 2008. usvojen je Sporazum o razumijevanju između UEFA-e i Europskog udruženja
klubova (ECA) s trajanjem do srpnja 2014. godine.1108 Navedenim je sporazumom istaknut
značaj promicanja usavršavanja i razvoja igrača kako bi se održala natjecateljska ravnoteža u
interesu sporta i gledatelja, potreba pronalaženja prave ravnoteže između radnopravnog
zakonodavstva i specifičnih karakteristika nogometa (putem socijalnog dijaloga ili
kolektivnog pregovaranja), priznat je ECA-i isključivi status predstavnika poslodavaca,
nacionalnim će se savezima raspodijeliti određena novčana sredstva radi promicanja igranja u
pogledu Europskog prvenstva, ECA se obvezala da preko svojih članova, sportskih klubova,
neće pružiti podršku u pravnim postupcima koji su se tada vodili (Charleroi, Lion i dr.) protiv
UEFA-e i/ili FIFA-e, osigurana je suglasnost ECA-e na obvezu poštivanja pravila o puštanju
igrača na susrete nacionalnih reprezentacija, bez potraživanja odgovarajućih naknada u
pogledu osiguranja igrača, priznata je isključiva nadležnost CAS-a radi rješavanja svih
mogućih sporova između ECA i njenih članova, FIFA-e, UEFA-e i njihovih članova.
4. Pravila o transferima FIFA-e u nakon odluke Bosman i Sporazum FIFA, UEFA /
Europska komisija 2001. godine

Ovdje treba istaknuti jednu činjenicu, a to je da se učinak odluke Bosman nije ostvarivao u
odnosu na pravila nacionalnih saveza u pitanjima transfera unutar istog saveza,1109 pa je bilo
slučajeva da su pravila koja je ES proglasio neusklađenima s europskim pravom ostala
vrijediti za transfere unutar država. No, dolazilo je do zaobilaženja pravila na način da je klub
X iz države A dogovorio s klubom Y iz države B da dovede igrača iz kluba države A i potom
ga odmah proda bez plaćanja naknade klubu X koji je od početka zainteresiran za njegove
usluge i ne mora platiti naknadu.1110

Sporazumu su prethodile mnogobrojne prijave Europskoj komisiji za kršenje europskog prava,
poglavito prava o tržišnom natjecanju od strane UEFA-e temeljem njenih pravila o ugovornim

1108
Memorandum of understanding between UEFA and the European Club Association, 21.1.2008.,
dostupan na:http://www.uefa.com/MultimediaFiles/Download/EuroExperience/uefaorg/Clubs/69/20/31/692031_
DOWNLOAD.pdf, (1.5.2011.).
1109
Naime, odredbe Ugovora u pogledu slobode kretanja radnika ne mogu se primjenjivati u pitanjima koja
su isključivo internog (unutardržavnog) karaktera. Vidi odluka C-175/78 Saunders, op. cit., t. 11.
1110
Weatherill, European Sports Law, op. cit., str. 107.

219
odnosima igrača i klubova.  Ovdje treba naglasiti da je primjerice u Belgiji, iako je postojao
Kraljevski dekret iz 1978. godine o ugovorima o radu profesionalnih sportaša koji je
omogućavao već tada otkaz ugovora (jednostrani raskid) uz plaćanje određene naknade,
postojao sporazum svih prvoligaških klubova da neće zapošljavati igrače koji su na taj način
okončali svoj radni odnos. 1111  Na prigovor Sindikata belgijskih nogometaša Europskoj
komisiji, Komisija je istaknula da jednostrani raskid ugovora mora biti izuzetkom, a ne
pravilom, jer je isto nužno radi specifičnosti sportskog sektora i osiguranja legitimnih ciljeva
pravilnog vođenja natjecanja. Za igrače tu, prema mišljenju Komisije nije bilo nenadoknadive
štete.1112 U pogledu postojanja mogućnosti sportskih sankcija (suspenzije igrača na razdoblje
od 4 do najviše 6 mjeseci) u slučaju jednostranog otkaza (raskida) ugovora od strane igrača
bez opravdanog razloga, navedeno je nužno prema mišljenju Komisije kako bi se klubovima
dala mogućnost stvaranja momčadi, što je dugotrajni postupak. Isto je proporcionalno
ciljevima koji se žele postići.1113

Kao što je već prethodno rečeno, nogometne organizacije FIFA i UEFA, kao i nacionalni
savezi nisu odmah po donošenju presude Bosman, izmijenile svoja pravila o transferima, već
su uporno nastojala zadržati postojeće stanje, u čemu su imale potporu i političkih sila.1114
Europska je komisija u siječnju 1996. godine obavijestila FIFA-u i UEFA-u da pokreće
postupak povrede prava EU, odnosno čl. 101(1). UFEU i čl. 53(1). EEA protiv pravila o
transferima koje je Sud proglasio protivnim čl. 45. UFEU-a, i koji ne mogu potpasti pod
izuzeće iz čl. 103(3). UFEU, te je dano FIFA-i i UEFA-i 6 tjedana da poduzmu potrebne
korake. FIFA i UEFA su obavijestile Komisiju da međunarodni sustav transfera se više ne
primjenjuje na nogometaše koji napuste svoj klub po isteku ugovora kako bi prešli u drugi
klub unutar EEA prostora. Kako nije bilo prevelikih promjena u lipnju 1996. godine Komisija
je obavijestila FIFA-u i UEFA-u da još dva pitanja o kojima Sud nije odlučio, predstavljaju
problem u svijetlu prava tržišnog natjecanja EU. Prvo, u slučaju međunarodnog transfera po
prestanku ugovora  plaćanje naknade za transfer unutar EU/EEA prostora za igrača koji ima

1111
Riječ je o jednom od navoda u prigovoru od 1.7.1997. Europskoj komisiji od strane Sindikata
belgijskog saveza za rad. Predmet br IV/36.583 – FIFA, u pogledu kršenja čl. 81. UEZ i čl. 3. Uredbe 17/62,
odnosno usklađenosti pravila o zabrani jednostranog raskida ugovora s predmetnim odredbama protiv FIFA-e,
Belgijskog nogometnog saveza, Belgijske nogometne lige i Belgijskih nogometnih klubova
1112
Odgovor Europske komisije na prigovor Sindikata belgijskog saveza za rad u pogledu kršenja čl. 81.
UEZ i čl. 3 Uredbe 17/62 protiv FIFA-e, Belgijskog nogometnog saveza, Belgijske nogometne lige i Belgijskih
nogometnih klubova. Vidi u Blanpain, The Legal Status of Sportsmen …, op. cit. str.  179.
1113
Ibid, op. cit. str.  188.
1114
Zajednička izjava njemačkog i engleskog premijera Schrödera i Blaira u pogledu sustava-transfera iz
rujna 2000., op. cit.

220
državljanstvo treće države,1115 te drugo obveza nametnuta od strane FIFA-e nacionalnim
savezima unutar EU/EEA da uspostave nacionalne sustave transfera. Oba pitanja prema
mišljenju Komisije obuhvaćena čl. 81(1). UEZ-a i ne mogu biti izuzetak sukladno čl. 81(3).
UEZ-a. Unatoč pozivima da promijene svoja pravila o transferima, FIFA i UEFA su to
odbijale. 1116 Uz navedeni postupak, još se jedan postupak vodio 1117  protiv FIFA-e i
nacionalnih saveza pred Europskom komisijom povodom, kako je prethodno istaknuto,
podnošenja prigovora u srpnju 1997. godine Europskoj komisiji od strane belgijskog
sindikata,1118 kojim se postavilo pitanje sukladnosti zabrane jednostranog raskida ugovora s
obzirom na čl. 81. UEZ-a, kao i prigovor od strane Belgijskog saveza za sport i slobodu1119 u
listopadu 1997. godine u pogledu zaštite prava amatera i profesionalnih sportaša.

Europska je komisija u navedenim predmetima, pogotovo u onome iz 1996. godine, pokazala
iznimnu toleranciju na „neposluh“ sportskih udruženja, a pregovori vođeni na relaciji FIFA i
UEFA, s jedne strane, te Europska komisija, s druge strane, su bili dugotrajni, u njih se

1115
Tek su  s 1.4.1999. na temelju Okružnice FIFA br. 616 igrači trećih država izjednačeni s igračima iz
država članica EU/EEA.
1116
Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 218. i 219.
1117
Riječ je o Predmetu br IV/36.583 – FIFA, u pogledu kršenja čl. 81. UEZ-a i čl. 3. Uredbe 17/62,
odnosno usklađenosti pravila o zabrani jednostranog raskida ugovora s predmetnim odredbama protiv FIFA-e,
Belgijskog nogometnog saveza, Belgijske nogometne lige i belgijskih nogometnih klubova.
Komisija je smatrala da sljedeća pitanja predstavljaju ograničenje ili nesklad iskrivljenja tržišnog
natjecanja u pogledu čl. 81. UEZ: a) određena pitanja koja nisu obuhvaćana predmetom Bosman (međunarodni
transferi državljana trećih država koji prelaze iz države koja nije članica EEA u državu članicu EEA i vice versa;
međunarodni transfer igrača nakon jednostranog raskida ugovora koji su zabranjeni čak i pod uvjetom da je igrač
u potpunosti udovoljio uvjetima nacionalnog radnopravnog zakonodavstva; međunarodni transfer igrača unutar
područja EEA za vrijeme trajanja ugovora, u slučaju prestanka ugovora suglasnim voljama triju strana: oba
kluba i igrača), b) tipski ugovor između kluba i igrača definiran od strane UEFA-e, za čije je uvođenje
odgovorna FIFA, c) obveza nametnuta od strane FIFA-e nacionalnim savezima da razrade nacionalne transfer
sustave, d) zabrana nametnuta od strane FIFA-e nacionalnim savezima, klubovima i igračima da se obrate
nacionalnim sudovima u slučaju spora koji se odnosi na pitanje transfera.
Komisija je smatrala da je rezultat sporazuma ili odluka FIFA-e da se naknade za transfer plaćaju u
slučaju promjene kluba. Nacionalni savezi i njihovi klubovi su dobrovoljno odustali od slobode slobodnog
angažiranja igrača bez plaćanja naknada za transfer ili iznosa naknade koja odgovara visini stvarno uloženog
iznosa u stvaranje igrača i koja je objektivno izračunata. Slijedom toga, nije od važnosti kada je došlo do
transfera, da li za vrijeme trajanja ugovora ili po isteku istog, pa pravila o transferu predstavljaju sporazum
između poduzetnika ili odluku udruženja poduzetnika koja izravno ili neizravno utvrđuje kupovne ili prodajne
cijene, a što može utjecati na trgovinu između država članica i koje ima svoj cilj ili učinak ograničavanja
natjecanja između klubova unutar zajedničkog tržišta u smislu čl. 81(1)(a) UEZ-a. Povrh toga, Komisija smatra
da pravila o plaćanju naknade i ona koja zabranjuju klubu angažiranje igrača koji je jednostrano rakinuo svoj
ugovor (udovoljivši uvjetima za takav raskid) imaju kao svoj cilj i rezultat činjenicu ograničenje izvora ponude
igrača za klubove u smislu čl. 81(1)(c) UEZ. Klubovi se ne mogu natjecati za usluge igrača jednostavno na
temelju plaće i uvjeta rada, a manji klubovi imaju malih izgleda dovesti telentirane igrače jer si ne mogu priuštiti
plaćanje visokih naknada za transfere. Vidi u Blanpain, The Legal Status of Sportsmen …, op. cit., str. 176. i
177.; Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 224. i 225.
1118
Wallon Socijalist Trade Union SETCA-FGTB (Syndikat des Employés Techniciens et Cadres de la
Fédération Générale de Travailleurs de Belgique).
1119
Belgian association Sport and Freedom.

221
uključio i FIFPro – udruženje profesionalnih igrača. 1120  Tadašnji povjerenik Europske
komisije za tržišno natjecanje, Monti je zaprijetio da će EU zabraniti cjelokupan sustav
transfera jer se isti temelji na arbitrarno određenim naknadama za transfere koji ne
predstavljaju stvarnu vrijednost uloženog u razvoj sportaša, a od mladih ljudi čini objekte
spekulativnih transakcija.1121

U prilog tezi o neuređenosti cjelokupnog sustava pravila nacionalnih saveza ide i slučaj Balog.
Naime, igrači iz država izvan područja EEA bili su diskriminirani jer, za razliku od igrača iz
EEA, po isteku njihova ugovora svejedno je novi klub morao platiti naknadu za transfer iako
je trajanje ugovora bilo prestalo. Navedeno je promijenila FIFA svojim okružnicama br.
611/97 i 616/97, te se slijedom toga naknade za transfere više nisu plaćale ni za sportaše izvan
područja EEA, u svijetlu presude Bosman.1122

FIFA je početkom 2001. godine dala određene prijedloge, koji su čak Komisiji bili
prihvatljivi, no UEFA, pritisnuta grupom klubova G14, nije željela takav sporazum s
Komisijom i vršila je pritisak na FIFA-u, a od Komisije je čak tražila da, ukoliko pravila o
transferima nisu sukladna Ugovoru, izmijeni sam tekst Ugovora.1123  Na koncu Komisija je
odustala od postupka, jer je postignut sporazum u ožujku 2001. godine o izmjeni Pravila
FIFA-e o transferima i statusu igrača.1124 Navedeni sporazum ne predstavlja ništa drugo osim
mišljenja Europske komisije da su određeni aspekti novih pravila iz 2001. godine sukladni
europskom pravu, ali to ne znači da bi i ES tako smatrao da se neki predmet pojavi pred njim
o tom pitanju.1125 FIFPro nije bio zadovoljan navedenim pravilima i prijetio je nastavkom

1120
Napominje se da unutar čitavog razdoblja nakon odluke Bosman je bio prisutan rascjep među
predstavnicima igrača iz različitih država, jer predstavnici velikih i močnih saveza poput engleskog nisu bili za
veću liberalizaciju tržišta rada nogometaša, dok predstavnici igrača iz nekih drugih saveza poput norveškog,
njemačkog,  austrijskog i dr. bili za što veću liberalizaciju. U konačnici je prevladala struja za veću liberalizaciju
tržišta. Meier, The Regulation of the Market for Professional Soccer Players, vol. 3. (2004.) br. 3-4., str. 4.-13.,
str. 9.
1121
Ibid, str. 8.
1122
Povod donošenja navedene okružnice je bila pritužba hrvatskog nogometaša Gorana Vlaovića i
rumunjskog nogometaša Georgea Hagia Europskoj komisiji u pogledu diskriminacije igrača s obzirom na
plaćanje naknade za transfere i po prestanku ugovora. Tek su nakon moratorija od 2 godine, s danom 1.4.1999.
svi nogometaši izjednačeni po tom pitanju. Vidi Van den Bogaert, Practical Regulation…., op cit., str. 77.
Primjerice, u slučaju Gorana Vlaovića, po isteku njegova ugovora s talijanskim prvoligašem Padova 1996.
godine, igrač odlazi igrati za španjolski klub Valenciju, no Padova je temeljem „FIFA Pravila“ potraživala
naknadu za transfer, te joj je utvrđeno pravo na naknadu u iznosu od 3,8 milijuna USD-a iako je Vlaović bio
slobodan igrač. Vidi Bilić, Contractual stability versus players mobility, Zbornik Pravnog fakulteta u Splitu, vol.
48. (2011.) br. 4., str. 875.-898., str. 877.
1123
Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 229.
1124
European Commission: Outcome of discussions between the Commission and FIFA/UEFA on FIFA
Regulations on international football transfers, IP/01/314, od 6.3.2001.
1125
Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 308.

222
pobijanja istih, te je Komisija pozvala FIFA-u da ukoliko ne želi još jedan predmet pred ES-
om učini ustupke udruženju igrača. U konačnici to je i učinjeno te su predstavnici FIFPro-a
dobili svojeg člana u arbitražnim tijelima FIFA-e i CAS-u, kao i jamstva da će biti
konzultirani pri donošenju novih pravila.1126 Nakon toga, FIFPro je odustao od svojih zahtjeva.
„FIFA Pravila“ o međunarodnim transferima su povodom navedenog Sporazuma bila
temeljena na slijedećim načelima: zaštita maloljetnika 1127  (dopušteni su međunarodni
transferi igrača mlađih od 18 godina ukoliko se obitelj igrača preseli u državu u kojoj se
nalazi novi klub zbog razloga koji nisu povezani s nogometom ili unutar područja EU/EEA i
u slučaju kada je riječ o igraču između najniže dobne granice za rad prema nacionalnom
radnom zakonodavstvu države novog kluba i 18. godine, te moraju postojati prikladni
sporazumi u pogledu igračeva sportskog i akademskog razvoja od strane novog kluba);1128
naknada za razvoj mladih igrača (engl. training compensation) (razvoj i obrazovanje igrača
odvija se u rasponu od 12. do 23. godine, te kada igrač sklopi svoj prvi profesionalni ugovor
iznos naknade, biva plaćen svim klubovima koji su doprinijeli  razvoju i usavršavanju igrača
od 12. do 21. godine, a navedena se naknada plaća i u slučaju svakog daljenjeg transfera bez
obzira na trajanje ugovora sve dok traje razvoj igrača,1129 čemu može biti pridodana i naknada
za raskid ugovora, a sama naknada za razvoj mora predstavljati stvarni trošak nužan za razvoj
igrača i mora na području EU/EEA biti proporcionalna); održanje ugovorne stabilnosti u
nogometu (ugovori moraju imati određeno trajanja od minimalno jedne do maksimalno pet
godina, ali u skladu s nacionalnim pravom; također uvodi se zaštićeno razdoblje, jednostrani
raskid ugovora bez opravdanog razloga ili bez opravdanog sportskog razloga tijekom
natjecateljske sezone nije dopušten, a jednostrani raskid bez opravdanog razloga ili bez
opravdanog sportskog razloga nakon zaštićenog razdoblja neće više za igrače značiti plaćanje
naknade, ali ista i dalje mora biti plaćena; navedena se naknada za raskid ugovora određuje s
obzirom na primjenjivo pravo, specifičnosti sporta, te svih objektivnih kriterija koji mogu biti
relevantni za slučaj, osim ako nije drugačije ugovoreno u samom pojedinačnom ugovoru);
mehanizam solidarnosti (u slučaju transfera igrača za vrijeme trajanja ugovora nakon što je

1126
Meier, The Regulation of the Market…, op. cit., str. 11.
1127
U vrijeme pregovora na relaciji Europska komisija – FIFA/UEFA, Izvršni odbor UEFA-e predložio je
standardni ugovor između igrača i kluba kojim bi mladi igrači sklapali ugovor koji bi trajao 3 godine u statusu
pripravnika (engl. trainee), a ostalih 3 godine kao profesionalni igrač. Ugovor se trebao primjenjivati putem
nacionalnih saveza od srpnja 1997. godine, no Komisija nije dala svoj pristanak. Vidi Parrish, Sports law and
policy…, op. cit., str. 140.
1128
Ovdje se upućuje na Direktivu Vijeća 94/33/EZ o zaštiti mladih na radu.
1129
Navedena formulacija koja s jedne strane utvrđuje da razvoj igrača traje do 21. godine života i s druge
da se naknada plaća dok traje razvoj igrača dovodi do nejasnoća i valjalo bi ju promijeniti. Vidi Drolet, Extra
Time…, op. cit., str. 172. Navedeno je naknadno i učinjeno pa je sada utvrđeno da se naknada za razvoj plaća do
okončanja sezone u kojoj je igrač navršio 23. godine života. Vidi „FIFA Pravila“ 2010., op. cit., čl. 20.

223
navršio 23 godine ili nakon drugog transfera (ovisno koji se uvjet prvo ostvari), iznos od 5%
naknade za transfer raspodijelit će se svim klubvima koji su bili uključeni u razvoj igrača,
ovisno o broju godina registracije igrača navedenom klubu u rasponu od 12 do 23 godina);1130
razdoblja transfera (uvedena su dva unificirana razdoblja za transfere u jednoj sezoni s
ograničenjem jednog transfera po igraču u sezoni, a transferi za vrijeme trajanja sezone
ograničeni su samo na slučajeve iz čisto sportskih razloga poput, tehničkog usklađivanja
momčadi, zamjene ozlijeđenih igrača ili iznimnih okolnosti); uvođenje arbitraže (stvoren je
učinkovit, brz i objektivan način rješavanja sporova u okviru arbitražnog postupka, a pristup
arbitraži je dobrovoljan i ne sprječava igrače da se obrate redovnim sudovima).

Navedena su Pravila stupila na snagu 1. rujna 2001. godine nakon što su usvojena na
Kongresu u Buenos Airesu 5. srpnja 2001. godine, a proglašena su velikom pobjedom sporta i
Europe, kako je istaknuo tadašnji predsjednik Europske komisije Prodi. Istaknuto je da „je
pravo slobode kretanja igrača pravo koje valja nadzirati, ali to pravo ne smije ugroziti
stabilnost klubova, organiziranje poštenog natjecanja i kvalitetu života mladih sportaša“.1131
Ipak, bilo je i nezadovoljnika poput FIFPro-a koji su smatrali da pravila i dalje krše čl. 81.
UEZ-a (sada čl. 101. UFEU-a).1132 Pravila su inkorporirana u dva dokumenta: FIFA Pravila o
statusu i transferima igrača, te Pravila o primjeni Pravila o statusu i transferima  igrača.1133
Iako su navedena pravila u svojoj suštini i danas ista kakva su utvrđena predmetnim
sporazumom, pravni stručnjaci poput Weatherilla smatraju da navedeni sporazum nije u
skladu s europskim pravom, a pogotovo dovodi u pitanje opravdanost uvođenja ugovorne
stabilnosti i sustava naknada za razvoj igrača, posebice što navedeni sustav prema njegovu
mišljenju ide izvan onoga što je ES u odluci Bosman smatrao da može opravdati ograničenje
slobode kretanja (održavanje natjecateljske ravnoteže u sportu i ulaganje u razvoj i
usavršavanje mladih igrača).1134 Iako je ES1135 utvrdio da kolektivno pregovaranje osmišljeno
radi reguliranja uvjeta zaposlenja može izbjeći primjenu čl. 81(1). UEZ (sada čl. 101(1).

1130
U svjetlu presude Bernard, Colucci smatra da navedeni sustav nije usklađen s navedenom presudom iz
razloga što nije povezana navedena naknada sa svarnim troškovima ulaganja u razvoj mladih igrača. Colucci, Gli
atleti italiani…, op. cit., str. 36. i 37.
1131
Blanpain, The Legal Status of Sportsmen and Sportswomen…, op. cit., str. 49.
1132
FIFPro je umjesto ograničavajućih sustava transfera, predlagao, na tragu mišljenja Nezavisnog
odvjetnika Lenza, osnivanje fonda solidarnosti iz kojega bi se financiralo ulaganje u razvoj mladih igrača i
ostvarivala ravnoteža među klubovima. Opširnije u Parrish, Sports law and policy…, op. cit., str. 142.-145.
1133
Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 230.-234.
1134
Weatherill, Fair Play Please:  Recent Developments in the Application of the EC Law to Sport, str.
177.-214., u Weatherill, European Sports Law,…, op. cit., str. 193. i 194.
1135
Odluke  Albany, op. cit., t. 60., te C-219/97, Maatschappij Drijvende Bokken v Stichting Pensioenfonds
voor de Vervoer- en Havenbedrijven, ECR [1999] I-6121.

224
UFEU-a),1136 niti metode sporazuma niti njegov sadržaj nisu na tragu odluke Bosman jer je
razina kolektivnog uključivanja bila fragmentarna i nekonzistentna, a učinak nije poboljšanje
uvjeta rada igrača.1137

Blanpain je također oštar kritičar navedenih pravila te smatra da ista pogoduju trgovanje
ljudima, onemogućavaju slobodu kretanja sportaša i slobodu sklapanja ugovora, mehanizmom
solidarnosti klubovima zapravo ostaju mrvice u usporedbi s moćnijim klubovima koji jedini
imaju financijsku moć kupovanja „skupih“ igrača na koje se primjenjuju navedena pravila.1138
On predlaže ukidanje navednih „FIFA Pravila“, uvođenje alternativnih načina umjesto
naknada za razvoj igrača (kakve je predlagao i Nezavisni odvjetnik Lenz u predmetu Bosman),
ukidanje zaštićenog razdoblja i liberalizaciju mogućnosti raskida ugovora, ograničavajući
naknadu za transfer isključivo na iznos plaće igrača u godini u kojoj se raskida ugovor, te
slobodu pronalaženja drugog kluba po isteku ugovora.1139
5. Sporazum FIFPro – UEFA 2007

U listopadu 2007. godine, dvije često suprostavljene strane, FIFPro i UEFA pronašle su
zajednički jezik i za dobrobit nogometa sklopile su Sporazum o razumijevanju. 1140
Navedenim su sporazumom utvrđeni minimalni sadržaj za ugovor profesionalnog nogometaša
(podatke o ugovornim strankama; točno određen početak i prestanak ugovora; prava i obveze
stranaka; podaci o plaći (naknadi za rad) s detaljnim odredbama što sve istu čini, dospijeće,
plaćanje davanja državi i dr.; odredbe o zaštiti ljudskih prava igrača (pravo na slobodno
izražavanje i zabranu diskriminacije i dr.); zdravstveno osiguranje i liječnička skrb i dr.). Od
zanimljivosti prisutnih u ugovorima igrača i klubova, koje navedeni Sporazum zahtijeva jesu
odredbe o godišnjem odmoru, odredbe o disciplinskim postupcima protiv igrača u kojima
igrač ima pravo žalbe na odluku o disciplinskoj kazni, a u postupku ga može
pratiti/predstavljati kapetan momčadi ili predstavnik sindikata. Za zaključenje svakog ugovora
mora se uzeti u obzir: odgovarajuće nacionalno zakonodavstvo, kolektivne ugovore ukoliko
isti postoje, te autonomne akte FIFA-e, UEFA-e i nacionalnih saveza.

1136
Ali navedeno se ne proširuje na područje slobode kretanja. Vidi Barnard,  EU „Social“ policy: From
employment law to labour market freedoms, str. 641.-686. str. 666., u Craig, de Búrca, The Evolution of EU Law,
op. cit., C-158/96, Kohll v Union des caisses de maladie, ECR [1998] I-1931, t. 17.-19., 51.; Odluka Viking, op.
cit., t. 52.
1137
Weatherill, Sport as Culture in EC Law, op. cit., str. 223.
1138
Blapain, European Labour Law, op. cit., str. 314.-320.
1139
Ibid, str. 320.
1140
Memorandum of Understanding, FIFPro – UEFA, 11.10.2007., dostupan: http://www.uefa.com/
MultimediaFiles/Download/uefa/KeyTopics/88/17/81/881781_DOWNLOAD.pdf, (11.10.2011.).

225
6. Sustav naknada za slučaj transfera danas

Nakon ukidanja naknada u slučaju transfera po prestanku ugovora, kao posljedica odluke
Bosman, pogrešno je smatrati da su naknade za transfere ukinute u potpunosti. Naime,
sukladno važećim pravilima sportskih saveza i udruženja trenutno postoje dvije vrste naknada
u slučaju transfera igrača iz jednog u drugi klub. Jedna je naknada za razvoj igrača koja se
plaća u slučaju prelaska mladog igrača iz jednog u drugi klub,  a drugi je slučaj naknada koju
novi klub, ili sam igrač1141 plaća starom klubu za otkaz (raskid) ugovora koji igrač ima sa
svojim klubom. Blanpain smatra da su ove posljednje čisti dokaz „trgovine ljudima“ i da ih
kao takve treba u potpunosti proglasiti protivnim europskom pravu jer se i na sport moraju u
potpunosti primjenjivati pravila gospodarskih sloboda i tržišnog natjecanja, kao i za ostale
gospodarske djelatnosti.1142 Štoviše, sukladno „FIFA Pravilima“, naknada za razvoj igrača se
plaća u slučaju transfera igrača bilo da do transfera dođe za vrijeme trajanja ugovora ili na
isteku njegova ugovora.1143 Navedeno se pravilo kritizira, kao suprotno s judikaturom ES-a
koja proizlazi iz odluke Bosman,1144 a uvođenje određenog postotka od naknade za razvoj koji
varira ovisno o razdoblju koji je protekao nakon prestanka ugovorne obveze ili ovisno o
godinama, nameće se kao bolje rješenje.1145 Treba istaknuti da je od 2005. godine, pa tako i u
„FIFA Pravilima 2010“ utvrđeno da „ukoliko klub igraču ne ponudi ugovor najmanje u
vrijednosti dosadašnjeg ugovora, nikakva naknada za razvoj se ne plaća, osim ukoliko klub
može opravdati da ima pravne osnove tražiti takvu naknadu“.1146 No, i u tom slučaju to ne

1141
Kako tvrdi Blanpain, belgijske su vlasti podlegle velikom pritisku sportskih saveza i de facto aktom iz
1997. godine onemogućile da ijedan igrač sam „otkupi svoju slobodu“, odnosno da sam plati naknadu koja je
propisana do 36 mjesečnih plaća za igrače koji godišnje zarađuju više od 89.240 €. Više vidi: Blanpain, The
Legal Status of Sportsmen …, op. cit., str. 24. i 25. Autor je mišljenja da je to pravilo najviše pogodilo prosječne
i slabo plaćene igrače, koji sada teško mogu svojevoljno promijeniti klub, dok će dobro plaćeni igrači pronaći
načina da napuste klub i ostvare prijelaz u veći i bogatiji klub.
1142
Naime, sada klubovi u slučaju transfera igrača od novog kluba traže naknadu na ime prijevremenog
prestanka ugovora, pa dužina ugovora zapravo samo klubovima daje više prostora za ostvarenje više naknade.
Vidi opširnije Blanpain, The Legal Status of Sportsmen …, op. cit. str. 24.
1143
„FIFA Pravila 2010“, op. cit., čl. 20.
1144
Martins smatra da sustav naknada za slučaj otkaza (jednostranog raskida) ugovora, kojim je de facto u
praksi zaživjelo pravilo da se ugovori vrlo rijetko u potpunosti konzumiraju u svojem trajanju, ograničava
slobodu kretanja radnika – sportaša jer u slučaju kada novi klub nema dovoljno sredstava platiti predmetnu
naknadu igračevu klubu, do transfera neće doći, odnosno igrač neće moći ostvariti svoje pravo na slobodu
kretanja zajamčenu europskim pravom, a navedena pravila ne mogu, kakva trenutno postoje, biti ni opravdana
objektivnim razlozima. Vidi Martins, Freedom of Movement in Relation to Sport, International Sports Law
Journal , vol. 7. (2007) br. 1.-2., str. 100.-107., str. 103.
1145
Drolet, Extra Time…, op. cit., str. 176.
1146
„FIFA Pravila 2010“, op. cit., Annex 4., čl. 6.(3). U slučaju da klub nije imao mogućnost ponuditi
igraču ugovor jer je riječ o klubu koji se natječe u amaterskoj konkurenciji gdje profesionalni ugovori nisu
dopušteni, nužno je da klub podastre dokaze ili konkretne pokazatelje da svejedno ima pravo na naknadu,  mora
se pokazati bona fide i stvarni interes u zadržavanju igrača.

226
utječe na pravo na naknadu za sve dotadašnje klubove koji su sudjelovali u njegovu razvoju, a
imaju na to pravo prema pravilima.
7. Važeća pravila o transferima FIFA-e

Člankom 13. „FIFA Pravila 2010“, 1147  utvrđeno je da ugovor zaključen između
profesionalnog igrača i kluba može biti okončan istekom vremena na koji je zaključen ili
sporazumno. Uz prethodno navedeno, ipak treba naglasiti da je sukladno čl. 14. „FIFA Pravila
2010“ utvrđeno da ugovor može otkazati (raskinuti) bilo koja strana, bez posljedica (plaćanje
naknade ili sportskih sankcija) u slučaju postojanja opravdanog razloga. Člankom 15. je
utvrđeno da u pogledu pravila o transferima, prema „FIFA Pravilima 2010“ relevantan je čl.
17. koji regulira posljedice prestanka ugovora bez opravdanog razloga, jer je upravo taj članak
najrelevantniji u pogledu ograničavanja radnopravne slobode igrača.

Navedenim člankom u st. 1. je propisano da u svakom slučaju povrede ugovora strana koja
krši ugovor mora platiti naknadu. Sukladno čl. 20. i Annexa 4 koji reguliraju pitanje naknade
za razvoj i usavršavanje igrača (engl. training compensation) i ukoliko nije drugačije
ugovoreno u samome ugovoru između igrača i kluba, naknada za slučaj povrede ugovora
utvrđuje se uzimajući u obzir nacionalno pravo države u pitanju, specifičnost sporta te drugih
objektivnih kriterija. Ti kriteriji uključuju, poglavito, naknadu za rad i druga primanja koja
pripadaju igraču temeljem važećeg ugovora i/ili novog ugovora, vrijeme koje je preostalo u
postojećem ugovoru do najviše 5 godina, naknade i troškove koje je klub imao prilikom
dovođenja navedenog igrača (amortizirane tijekom trajanja ugovora), kao i da li je do povrede
ugovora došlo tijekom zaštićenog razdoblja. U st. 2. je određeno da treća osoba ne može imati
pravo na stjecanje naknade, a ukoliko naknadu za povredu ugovora snosi igrač. Igrač i njegov
novi klub solidarno su odgovorni za plaćanje, a iznos može biti utvrđen u ugovoru ili utvrđen
sporazumom između stranaka. Stavkom 3. je određeno da uz dužnost plaćanja naknade,
sportske će se sankcije odrediti igraču koji je povrijedio ugovor za vrijeme zaštićenog
razdoblja. Navedenu sankciju predstavlja suspenzija od igranja službenih utakmica u trajanju
od 4 mjeseca, a u slučaju postojanja otegotnih okolnosti suspenzija može trajati do 6 mjeseci.
U svim slučajevima navedene suspenzije počinju teći početkom nove sezone pri novom klubu.
Otkaz (jednostrani raskid) ugovora bez opravdanog razloga ili bez opravdanog sportskog
razloga nakon proteka zaštićenog razdoblja neće rezultirati sportskim sankcijama, ali

1147
„FIFA Pravila 2010“, op. cit., čl. 13.

227
disciplinske mjere mogu biti određene, nakon zaštićenog razdoblja, ukoliko se povrijedi
dužnost davanja obavijesti o prestanku ugovora (unutar razdoblja od 15 dana od nakon
posljednje utakmice u sezoni). Zaštićeno razdoblje započinje ponovno u slučaju obnavljanja
ugovora kojim se produljuje trajanje prijašnjeg ugovora. U slijedećem st. 4. utvrđeno je da, uz
obvezu plaćanja naknade, sportske sankcije će biti određene svakom klubu koji povrijedi
ugovor ili koji potiče na povredu ugovora tijekom zaštićenog razdoblja. Presumira se, osim
ako drugačije nije utvrđeno u određenoj državi, da svaki klub koji potpiše ugovor s
profesionalnim igračem koji je raskinuo svoj ugovor bez opravdanog razloga, navedenog je
igrača poticao na otkaz (raskid) ugovora. Klub će biti kažnjen zabranom registracije novih
igrača, bilo državljanstva kluba ili međunarodnih igrača, za vrijeme dva razdoblja za
registraciju. Zaključno, u st. 5. utvrđeno je da svaka osoba koja je subjektom „FIFA Statuta“ i
„FIFA Pravila“ (službene osobe kluba, igračevi zastupnici, igrači itd.) koji postupi na način da
potakne raskid ugovora između kluba i igrača, kako bi olakšao transfer igrača, biti će
kažnjena.

Članak 15. „FIFA Pravila 2010“, određuje način prestanka ugovora u slučaju postojanja
opravdanog sportskog razloga te propisuje da etablirani profesionalni igrač koji je tijekom
sezone nastupio u manje od 10% službenih utakmica u kojima je nastupio njegov klub, može
prijevremeno raskinuti svoj ugovor na temelju toga razloga. Okolnosti na strani igrača moraju
se uzeti u obzir prilikom takvog raskida, a takva mogućnost utvrđuje se prema načelu od
slučaja do slučaja. Tada se ne određuje sportska sankcija, ali može se odrediti naknada za
slučaj raskida ugovora. Ugovor se može raskinuti tijekom 15 dana od posljednje utakmice u
sezoni. Igrač će izbjeći mogućnost suspenzije u trajanju od 4 mjeseca u službenim
utakmicama, počam od slijedeće sezone ukoliko je postupio sukladno pravilima čl. 17(3).
dakle ako je protekao „zaštićeni period“, ako je čekao posljednju službenu utakmicu u sezoni i
u roku od 15 dana od te utakmice objavio svojem klubu da će koristiti navedeno pravilo. No,
na taj način stavlja svoj klub u poziciju da mora brzo reagirati, tj. prvo pokušati dogovoriti
naknadu s novim klubom, odnosno reagirati na način da pronađe novog, jednako kvalitetnog
igrača na tržištu. Klub je s druge strane dužan poduzeti sve moguće mjere kako bi ublažio
posljedice i gubitak koji nastane zbog štete, a sve to proizlazi iz čl. 44(1). Švicarskog
Zakonika o obvezama (Code of obligations) koji propisuje da „sudac može ublažiti ili u
potpunosti odbiti odgovornost za štetu, ako su okolnosti koje terete oštećenu stranu,

228
pogoršale nastalu štetu.“1148 S druge strane klub se može, zbog pozivanja igrača na pravilo čl.
17. FIFA-inih pravila o transferima naći u nezavidnoj situaciji, jer npr. nema otvorenog
razdoblja za transfere ili je primoran kupiti drugog igrača, skupljeg od onog koji je otišao.1149
O prethodno rečenom biti će više riječi  slijedećem poglavlju.

Kako se vidi iz odluka koje su se našle pred CAS-om, čl. 17. „FIFA Pravila“ o transferu i
statusu igrača vrlo je teško tumačiti za svakoga u nogometu, kao i za najiskusnije pravnike,
kako smatra de Dios Crespo Perez,1150 pravni zastupnik Andya Webstera, nakon Bosmana
vjerojatno najznačajnijeg sportaša u pogledu sportskog prava. No, postavlja se pitanje, da li je
navedeno pravilo čl. 17. „FIFA Pravila“ u suprotnosti s čl. 45. UFEU-a, odnosno judikaturom
ES-a u presudi Bosman? Iako neki autori poput de Dios Crespo Pereza smatraju da jest, autor
je mišljenja da je navedeno pravilo opravdano objektivnim kriterijima i sukladno načelu
proporcionalnosti, te nije protivno europskom pravu. Upitno je pak, zaštićeno razdoblje, koje
je prema autoru predugo i podložno manipulaciji produženjem ugovora o radu, kada se računa
iznova. Naime,  ako uzmemo stav ES-a iz predmeta Lehtonen i Deliege, u kojemu su se
analizirala razdoblja za transfere unutar kojih se transfer može izvršiti i Sud je utvrdio da je
takav sustav nužan za pravilno funkcioniranje sporta, odnosno da su pravila sportskih
udruženja koja definiraju koliko sportaša može nastupiti na određenom natjecanju sukladna
europskom pravu jer su nužna za pravilno funkcioniranje sporta, po tomu bi sukladno de Dios
Creso Perezu i razdoblja za transfere bila protivna slobodi kretanja radnika, što je ES jasno
odbio kao argument. Treba imati na umu, da se upravo u ovakvim primjerima pojavljuje
„specifičnost sporta“. Dakle, prema autorovu mišljenju nije moguće ostvariti potpunu slobodu
kretanja uvijek tijekom godine, jer bi se u suprotnom značajno dovela u pitanje „pravednost
natjecanja“ kada bi klubovi, pogotovo financijski moćniji mogli stalno mijenjati igrače.

1148
Odluka CAS, Matuzalem, op. cit.,  t. 111.
1149
Primjerice u predmetu CAS De Sanctis, riječ je bila o iskusnom igraču u svojim tridesetim godinama, s
međunarodnim iskustvom i povremenim reprezentativcem Italije. Umjesto njega, klub je bio primoran vratiti sa
posudbe mladog igrača od 22 godine (te je tako propala mogućnost da njegov trenutni klub kupi tog mladog
igrača, naknada je već bila određena) i kupiti jednog iskusnije igrača od 37 godina, iz razloga što mlađi igrač nije
bio još spreman za zahtjeve talijanske prve lige. CAS je uzeo u obzir činjenicu da je riječ o posebnom mjestu u
momčadi – vrataru, kao i da je Udinese žurno postupio, te je izračunao da je Udinese pretrpio ukupnu štetu od
4.510.000 €. Ono što je bilo važno za utvrđivanje ukupne štete koju je pretrpio Udinese bila je i činjenica, da u
pogledu tog igrača klub nije imao ponuda drugih klubova (što je u slučaju Webster bio slučaj) pa se taj kriterij
nije mogao uzeti u obzir prilikom izračunavanja opsega pretprljene štete.
1150
De Dios Crespo Perez, Andrew Webster CAS Award Commentary, International Sports Law Journal,
Vol. 10. (2010.) br. 3.-4., str. 166.-170., str. 170.

229
Članak 17(1). „FIFA Pravila 2010“ o utvrđivanju naknade za razvoj „sadrži veći spektar
kriterija, koji se u nekom predmetu mogu primijeniti, dok u drugom se ne primjenjuju“,1151
„odnosno svaki od faktora je relevantan, ali svaki od njih može biti odlučan s obzirom na
činjenice u konkretnom slučaju, a sama odredba čl. 17(1). ne nameće obvezu tijelu koje
odlučuje da nužno razmotri i na temelju svakog, odnosno svih parametara donese odluku,“1152
„a zadaća je tijela koje donosi odluku da utvrdi i analizira što je pažljivije moguće, sve
elemente i da ih uzme u razmatranje“.1153 Sama je svrha utvrđivanja naknade da „se oštećena
strana stavi u poziciju koju bi imala da je ugovor odgovarajuće izvršen.“1154 Zaključno, pri
utvrđivanju naknade valja uzeti u obzir sve kriterije iz čl. 17(1). „FIFA Pravila“, kao i sve
objektivne kriterije u svijetlu specifičnosti svakog pojedinog predmeta, kako bi se utvrdilo
koji je element primjenjiv, a koji nije, kako bi izračun bio ne samo jasan i pravedan, već
transparentan i razumljiv.1155
8. Održanje ugovorne stabilnosti i važeća pravila FIFA-e

Godine 2010. FIFA je donijela svoja posljednja Pravila o statusu i transferu igrača, koja su i
dalje na snazi i pravno su relevantna za ovaj rad. FIFA svojim pravilima nastoji utjecati na
ostvarenje stabilnosti i sigurnosti ugovora između kluba i igrača ostvarujući načelo poštivanja
ugovora, pacta sunt servanda, jer u svojim Pravilima navodi da ugovor može prestati ili
protekom roka na koji je zaključen ili sporazumom, a ostali načini za sobom povlače
sankcije.1156 Tijekom sezone ugovor se ne može jednostrano otkazati (raskinuti), već nakon
posljednje službene utakmice.1157 Navedeno vrijedi osim u slučaju opravdanog razloga, što
predstavlja lex specialis, jer se kako će se u nastavku vidjeti, u tome se slučaju otkaz (raskid)
može dogoditi tijekom čitave sezone.1158 Nakon što je zaživio Sporazum FIFA, UEFA –
Europska komisija 2001. godine uveden je novi institut koji je trebao doprinijeti ugovornoj
stabilnosti i dati svoj značajan doprinos specifičnim potrebama nogometa s jedne strane, te
zahtjevima klubova i igrača s druge strane, a odabrane godine su tri odnosno dvije i uzete su
jer se smatra da je upravo to razdoblje potrebno kako bi se stvorila momčad, a u isto vrijeme
igračima se daje sigurnost njihova zaposlenja. No, Van den Bogaert se ne slaže s navedenim

1151
Odluka CAS, Webster, op. cit., t. 135
1152
Odluka CAS, El-Hadary, op. cit., t. 201. i 202.
1153
Odluka CAS, Matuzalem, op. cit., t. 77.
1154
Odluka CAS, Matuzalem, op. cit., t. 86.
1155
Odluka CAS. De Sanctis, op. cit., t. 62.
1156
„FIFA Pravila 2010“, Glava V, op. cit.
1157
„FIFA Pravila 2010“, op. cit., čl. 16.
1158
Ovdje se skreće pozornost da je sve do „FIFA Pravila“ iz 2001. godine, općenito bio zabranjen
jednostrani raskid ugovora po bilo kojoj osnovi.

230
objašnjenjima, pogotovo ako se uzme u obzir činjenica da klubovi vrlo lako mogu raskinuti
ugovor s igračem ukoliko to žele, odnosno pronaći će načina da igrač napusti klub.1159

Dakle, sukladno „FIFA Pravilima“ još iz 2001. godine uvedeno je zaštićeno razdoblje (engl.
protected period) koje i danas postoji. To je razdoblje koje traje pune tri godine ili pune tri
sezone, ovisno što prije nastupi s obzirom stupanja na snagu ugovora, ukoliko je takav ugovor
zaključen prije 28. rođendana profesionalnog igrača, odnosno pune dvije godine ili pune dvije
sezone, ukoliko je takav ugovor zaključen nakon 28. rođendana profesionalnog igrača.1160 No,
da li su navedena pravila u skladu s čl. 45. UFEU-a? Van den Bogaert, opravdano dovodi u
pitanje usklađenost tih pravila, iako fleksibilnijih od onih prije 2001. godine, s pravom EU.
Pogotovo ako se uzme u obzir, da su navedena pravila supsidijarna odredbama nacionalnog
prava, pa ako recimo belgijsko zakonodavstvo omogućuje otkaz (jednostrani raskid) tijekom
cijele godine, primjenjivat će se belgijsko pravo, što je u suprotnosti s Pravilima FIFA-e.1161
No, s aspekta europskog (radnog) prava, imajući u vidu odluku Lehtonen, autor smatra da i u
tom slučaju moraju se poštovati razdoblja za transfere igrača jer bi se dovelo u pitanje
regularnost i nepredvidivost natjecanja, dakle ukoliko bi igrač i otkazao svoj ugovor, ne bi se
mogao registrirati izvan utvrđenih razdoblja transfera. Problem su autonomna pravila
sportskih saveza koja omogućuju registraciju „slobodnih“ igrača tijekom čitave sezone.
Sukladno „FIFA Pravilima 2010“, mogući načini prestanka ugovora su:
a) Igrač otkaže (raskine) ugovor s opravdanim razlogom (u tom slučaju nema sportskih
sankcija za igrača, novi klub može biti sportski kažnjen ukoliko je do transfera došlo
unutar zaštićenog razdoblja, moguće je da se igraču plati određena naknada za
pretrpljenu štetu),1162
b) Igrač otkaže (raskine) ugovor s opravdanim sportskim razlogom (u tom slučaju nema
sportskih sankcija u vidu suspenzije ili novčanog iznosa koji igrač mora platiti, nema
sportskih sankcija za novi klub, a postoji mogućnost, ovisno o okolnostima slučaja da
se plati naknada za razvoj).1163 Ovaj uvjet „opravdanog sportskog razloga“ prisutan je
isključivo na strani igrača, kao njegovo pravo, na njega se ne može pozivati klub,

1159
Van den Bogaert, Practical Regulation…., op. cit., str. 278.
1160
„FIFA Pravila 2010“, Uvodni dio, t. 7., op. cit.
1161
Van den Bogaert, Practical Regulation …., op. cit., str. 278.
1162
„FIFA Pravila 2010“, op. cit., čl. 14.
1163
„FIFA Pravila 2010“, op. cit., čl. 15.

231
c) Igrač otkaže (raskine) ugovor bez opravdanog razloga unutra zaštićenog razdoblja (u
tom slučaju slijedi sportska sankcija za igrača,1164 te naknada za razvoj koja se plaća
njegovu klubu),1165
d) Igrač otkaže (raskine) ugovor bez opravdanog razloga nakon proteka zaštićenog
razdoblja (u tom slučaju nema sportskih sankcija koje terete igrača, a klubu se može
platiti naknada za razvoj, ovisno o okolnostima slučaja),1166
e) Klub otkaže (raskine) ugovor s opravdanim razlogom (u tom slučaju nema sportskih
sankcija koje bi se primjeljivale na klub, postoji mogućnost sportskih sakcija koje bi
teretile igrača, ukoliko se nalazi unutar zaštićenog razdoblja, postoji mogućnost
plaćanja naknade klubu),1167
f) Klub otkaže (raskine) ugovor bez opravdanog razloga unutar zaštićenog razdoblja (u
tom slučaju sportske sankcije i naknada igraču idu na teret kluba),1168
g) Klub otkaže (raskine) ugovor bez opravdanog razloga nakon zaštićenog razdoblja (u
tom slučaju nema sportskih sankcija za klub, ali moguće je da igrač ostvari pravo na
naknadu).1169

Ovdje se nameće jedno logično pitanje što u sportu predstavlja opravdani razlog?1170 Zapravo
se taj razlog za raskid ugovora ne razlikuje značajnije od raskida ugovora o radu kod ostalih
radnika, no treba svaki predmet analizirati i riješiti od slučaja do slučaja. FIFA je u svojem
Komentaru Pravila dala primjere nekih mogućih rješenja, pa je tako jedan od opravdanih
razloga na koji se igrač može pozvati primjerice ukoliko mu plaća kasni duži period, ne
nekoliko tjedana ili par mjeseci već razdoblje od više od 3 mjeseca je prema FIFA-i opravdan
razlog za pozivanje na povredu ugovora od strane poslodavca (kluba), jer se na taj način
značajno ugrožava položaj i egzistencija igrača.1171 Ovdje valja zastati i naglasiti činjenicu da
primjerice u Hrvatskoj u vrijeme pisanja ovoga rada, u Prvoj hrvatskoj nogometnoj ligi od 16

1164
Koja može biti minimalno 4 do 6 mjeseci, a maksimalno trajanje do godine dana određuje DRC,
odnosno CAS, vidi: Drolet, Extra Time…, op. cit., str. 188.
1165
„FIFA Pravila 2010“, op. cit., čl. 17.
1166
„FIFA Pravila 2010“, op. cit., čl. 17.
1167
„FIFA Pravila 2010“, op. cit., čl. 14.
1168
„FIFA Pravila 2010“, op. cit., čl. 17.
1169
„FIFA Pravila 2010“, op. cit., čl. 17.
1170
Ovdje treba istaknuti da je 1999. godine tadašnji Arsenalov igrač, francuz Nicolas Anelka, savjetovan
od strane Jean-Louisa Duponta, Bosmanovog odvjetnika, prvi nagovijestio mogućnost otkaza (jednostranog
raskida) ugovora za njegova trajanja, pozivajući se na zadovoljenje uvjeta za otkaz ugovora sukladno
radnopravnom zakonodastvu države u kojoj je bio zaposlen (Engleska). Navedeno je poznato kao „Anelka
doktrina“, koja ipak nije tada zaživjela jer je Arsenal odlučio prodati igrača Real Madridu i na taj način izbjeći,
po njih, neželjene posljedice. Tamo gdje je stao Anelka, nastavio je Webster, te je zaživjela „Websterova
doktrina“ ili „Webster pravilo“. Vidi Parrish, Miettinen, The Sporting Exception …, op. cit., str. 185.
1171
Komentar „FIFA Pravila“, op. cit.,  str. 39.

232
prvoligaških klubova, više od polovine klubova ne isplaćuje naknade za rad svojim igračima,
neki igrači u klubovima poput Šibenika nisu primili ugovorene naknade 12 mjeseci ili
Karlovca više od 6 mjeseci. No, kako u Hrvatskoj profesionalni sportaši imaju status
samozaposlenih osoba, o čemu će više riječi biti kasnije, uživaju vrlo slabu zaštitu.1172

Vrlo je zanimljivo da u čl. 15. „FIFA Pravila 2010“ propisano da igrač koji je etabliran (to
jest igrač koji je okončao razdoblje razvoja, koji posjeduje sposobnosti i vještine koje su
podjednake ili pak više od suigrača koji nastupaju redovito) i koji je za svoj klub odigrao
manje od 10% službenih utakmica (u obzir se ne uzimaju nastupi već minute u kojima je
igrao), s time da se te činjenice utvrđuju od slučaja do slučaja,1173 može jednostrano raskinuti
ugovor bez štetnih posljedica po njega. Autor ovdje ističe svoju kritiku ovako široko
postavljenim kriterijima za raskid ugovora, jer se na ovaj način previše prostora ostavlja
diskreciji. Da je zaista riječ o opravdanom sportskom razlogu odlučuje FIFA Komora za
rješavanje sporova (DRC),1174 odnosno u drugome stupnju CAS, koji ima dosta široke ovlasti
u utvrđivanju stanja stvari zahvaljujući ovako široko postavljenim kriterijima.1175

Da bi klubovi izbjegli posljedice korištenja čl. 17. „FIFA Pravila“ o jednostranom raskidu
ugovora, počeli su primjenjivati u ugovorima klauzule kojima klub ima mogućnost
jednostranog produljenja ugovora nakon nekog razdoblja, a temeljem čl. 17(3). „FIFA
Pravila“ u tom slučaju „zaštićeno razdoblje“ počinje se računati iznova, što zapravo znači da
su igrači često onemogućeni na jednostrani raskid ugovora nakon proteka „zaštićenog
razdoblja“.1176 Navedene jednostrane klauzule koje daju pravo klubu da jednostrano produlji
ugovor nisu ponekad dopuštene, te ih je kao takve i CAS u nekoliko predmeta utvrdio,1177 dok

1172
U zaštitu navedenih nogometaša stala je i Svjetsko udruženje profesionalnih igrača, FIFPro: FIFPro
backs
Croatian
players
who
refused
to
play,
22.11.2011.,
dostupno
na:
http://www.fifpro.org/news/news_details/1773,  (24.11.2011.).; O navedenom problemu govori i Crna knjiga
FIFPro-a iz 2012. godine: FIFPro Black Book Eastern Europe, FIFPro, 2012, str. 44.-46., dostupno:
http://www.fifpro.org/img/uploads/file/FIFPro%20Black%20Book%20Eastern%20Europe%20WEB%20DOWN
LOAD.pdf, (10.3.2012.).
1173
Ovdje svakako treba istaći da se moraju uzeti u obzir mnogobrojni čimbenici koji mogu utjecati na to da
igrač odigra manje 10% službenih utakmica, npr. ako je riječ o rezervnom vrataru, po svojoj poziciji takav igrač
će igrati manje utakmica; zatim mogućnost ozljeda i neigranja zbog istih, itd., Komentar „FIFA Pravila“, str. 42.
1174
Komentar „FIFA Pravila“, op. cit., str. 41.
1175
Ukoliko nadležna tijela ne utvrde da je riječ o „sportski“ opravdanom razlogu, riječ je o jednostranom
raskidu radnog odnosa bez opravdanog razloga i primjenjuje se čl. 17. Pravila FIFA-e.
1176
„FIFA Pravila 2010“, op. cit., čl. 17.(3).
1177
Vidi primjerice CAS 2005/983 & 984 Club Atletico Penarol v Carlos Heber Bueno Suarez and
Christian Gabriel Rodriguez Barotti & PSG. Igrači su imali zaključene jednogodišnje ugovore o radu s
klauzulom koja je omogućavala klubu da jednostrano produlji po isteku ugovor. No, po isteku ugovora igrači su
zaključili novi ugovor s francuskim PSG-om, ne poštujući aktivaciju klauzule od strane dotadašnjeg kluba.

233
je u drugim predmetima utvrdio da navedena odredba ne stvara nejednakost među strankama
te je dopuštena, pogotovo ukoliko se povisi plaća igrača novim ugovorom.1178

U pogledu plaćanja naknade u slučaju jednostranog raskida ugovora, postavlja se pitanje da li
navedena pravila predstavljaju ograničenje slobodi kretanja radnika u svijetlu europskog
prava? Europska je komisija u postupku protiv FIFA-e priznala pravo nacionalnim
zakonodavstvima da mogu nametnuti obveze igračima u slučaju otkaza (prijevremnog raskida)
ugovora, čak iako navedeno predstavlja ograničenje slobodi kretanja radnika ili tržišnom
natjecanju, ali moraju biti proporcionalni postavljenim ciljevima. Naime, navedena naknada
bilo da je utvrđena u samom ugovoru ili naknadno, može se smatrati odštetom ili naknadom
za neispunjavanje ugovora i tiče se samo dvije stranke ugovora.1179 Dakle, ako se analizira
navedeno mišljenje Komisije, naknada za otkaz (prijevremeni raskid) ugovora dopuštena je
ukoliko je ostvareno načelo proporcionalnosti i mora se utvrđivati od slučaja do slučaja.
Nezavisni odvjetnik Lenz je u svojem mišljenju najbolje prikazao kako su pravila o
transferima igrača suprotna pravu EU:  „… pravila o transferima izravno ograničavaju
pristup tržištu rada u drugim državama članicama. Ona se značajno razlikuju od drugih
pravila koja se primjenjuju bez razlikovanja, a koja utječu na ostvarivanje zaposlenja. …
Primjerice jasno je da pravila o broju klubova u nekoj ligi utječu na mogućnost igrača da
pronađu klub, tj. zaposlenje, i ta pravila nisu u suprotnosti prema mojem mišljanju s čl. 48.
UEZ, ona ne utječu na mogućnost pristupa tržištu rada stranim igračima, već ostvarivanje
njihova zaposlenja. Prema važećim pravilima igrač može ostvariti transfer samo ako je novi
klub (ili igrač sam) u poziciji da plati zatraženu odštetu za transfer. Ukoliko se to ne može
ostvariti, igrač ne može ostvariti transfer. To je izravno ograničenje pristupu tržištu rada.“1180

Kao opravdanje ograničenja slobode kretanja koje nastaje ovakvim pravilima, kako je već
istaknuto, sportska tijela i države članice su istaknule „nužnost da se održi financijska i
natjecateljska razina između klubova i da se podrži potraga za talentima i usavršavanje
mladih igrača“.1181Kako bi poslodavci (klubovi) zaštitili svoja ulaganja u radnike (igrače)

1178
Vidi CAS 2005/A/973, Panathinaikos FC v Sortiros Kyrgiakos. Igrač i klub su zaključili 2001. godine
dvogodišnji ugovor o radu s klauzulom koja je omogućavala klubu jednostrano produljenje ugovora. CAS je
utvrdio da igrač nije poštivao načelo „pacta sunt servanda“, jer da navedenim ugovorom nije stavljen u
nepovoljniji položaj u odnosu na klub u pregovaračkim uvjetima, a sve iz razloga što je s novim ugovorom
povišena njegova plaća s raznim bonusima.
1179
Postupak protiv FIFA-e pred Europskom komisijom br. IV/36.583, op. cit., Primjedbe Komisije str. 24.
i 25.
1180
Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Lenza u premetu Bosman, op. cit., t. 210.
1181
Odluka Bosman, op. cit., t. 105.

234
nude igračima veće plaće, a s druge strane igrači svojevoljno pristaju na višegodišnje
ugovore. 1182 Van den Bogaert smatra, da za održavanje ugovorne stabilnosti nije nužno
postojanje zaštićenog razdoblja od tri, odnosno dvije godine, već da je i razdoblje od jedne
godine dovoljno i u skladu s pravom EU.1183

Da je uvođenje pravila Bosman bilo pozitivno za sve igrače, može se staviti pod znak pitanja.
Naime, kako je sam rekao jedan od igrača obuhvaćenih istraživanjem koje je proveo Roderick
„činjenica da je igraču ugovor istekao i da je slobodan potražiti novi klub u situaciji kada ga
traži nekolicina klubova dobra je za poznate igrače, ali ako ste igrač niželigaškog kluba, tako
što nipošto nije dobra stvar jer često dovodi do situacije da takvi igrači na koncu ostanu
nezaposleni“.1184 Ipak, kako pokazuju i predviđanja Europske komisije, a koja su potvrdile i
određene studije, liberalizacija sustava transfera nakon odluke Bosman ipak je koristila
igračima, te se treba naglasiti njezina pozitivna strana.1185

Ono što je bitno jest da je uvođenjem mogućnosti jednostranog otkaza (raskida) ugovora,
značajno olakšan pravni položaj igrača. Ono što je pomalo sporno, način je utvrđivanja
naknade za slučaj otkaza (jednostranog raskida) sukladno čl. 17. „FIFA Pravila“. U obzir se
uzimaju odredbe nacionalnog prava (radnog prava i ugovornog prava), pa samim time dolazi
do šarolikih kriterija ovisno o kojoj je državi riječ. Mogućnost rješavanja spora pred DRC-om
dobra je solucija jer na koncu FIFA može svojim odlukama prisiliti klub da ispuni neku
obvezu spram igrača, a što klubovi često ignoriraju.1186 S druge strane ima sportova u kojima
nema propagiranih načela održanja ugovorne stabilnosti i ograničenja slobode kretanja
plaćanjem naknade za razvoj, poput pravila talijanskog saveza zimskih sportova koja iziričito
isključuje sportsku obvezu pripadnosti „tal. vincolo sportivo“ te sportaši nakon isteka svake
natjecateljske godine mogu mijenjati savez ili udruženje. Nasuprot tome, pravilima
talijanskog saveza za baseball i softball, tzv. sportska obveza pripadnosti sportaša traje od 14.
godine do 32. godine za žene odnosno čak 38. godine za muškarce.1187 Kako smatraju Feess i
Muhlheusser, u slučaju jednostranog raskida ugovora od strane igrača, mora se uzeti u obzir s
jedne strane načela europskog radnog prava kojim se jamči mogućnost otkaza ugovora i
promjena poslodavca, nakon proteka određenih (otkaznih) rokova, te s druge strane načela

1182
Feess, Muhlheusser, Economic Consequences of Transfer Fee Regulations…, op. cit., str. 235.
1183
Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., 310.
1184
Roderick, The Work of Professional Football, op. cit., str. 124.
1185
Feess, Muhlheusser, Economic Consequences of Transfer Fee Regulations…, op. cit., str. 227.
1186
Drolet, Extra Time…, op. cit., str. 186.
1187
Colucci, Gli atleti italiani…, op. cit., str. 16. i 17.

235
europskog ugovornog prava, koji promiče poštivanje načela pacta sunt servanda, te pravna
ograničenja istoga moraju biti pažnjivo opravdana. 1188

Ugovorne odredbe kojima se utvrđuje naknada u slučaju raskida ugovora, mogu nazivati
„otkupnim klauzulama (engl. buy-out clauses)“, „odštetnim klauzulama“ ili na neki drugi
način, naziv kao takav nije pravno relevantan.1189 Dakle, ugovorne strane moraju u ugovoru,
ukoliko to naravno žele, ugovoriti način na koji će se naknada izračunati,1190 te takve klauzule
odgovaraju odredbama o likvidaciji štete.1191 Navedenim se odredbama raskid ugovora može
ostvariti bez ograničenja u bilo kojem trenutku, čak i unutar „zaštićenog razdoblja“.1192 No,
kako opravdano ukazuje Drolet, sustav u potpunosti ne funkcionira, a što najbolje ilustrira
primjer Brazila.1193 Naime, u Brazilu igrač i klub zaključe ugovor o radu kojim igrač pruža
svoje usluge klubu, a u samom ugovoru postoji odredba koja unaprijed utvrđuje novčani iznos
koji pripada klubu u slučaju otkaza (jednostranog raskida) ugovora od strane igrača (ili
navedena odredba utvrđuje, koji dio iznosa u slučaju transfera pripada igraču, a koji klubu),
što je priznato, čak i podupirano od strane FIFA-e radi održavanja ugovorne stabilnosti. No,
kada u vrijeme trajanja ugovora jedna od ugovornih strana želi napraviti transfer igrača, u
pravilu u jedan od europskih klubova, te kako ne bi prolazili kroz složenu proceduru transfera,
tada igrač ili klub jednostrano otkažu (raskinu) ugovor, a iznos koji je unaprijed ugovoren
postaje naplativ i plaća ga novi klub u slučaju transfera te „klauzula ugovorne kazne“ zapravo
postaje „naknada za transfer“, a klub ne potražuje naknadu za razvoj, koja onda ne može biti
plaćena niti drugim klubovima koji su sudjelovali u razvoju igrača (sustav solidarnosti), jer
ponavlja se, došlo je do „slobodnog transfera“. Opravdanje, koje podupire i sam Brazilski
nogometni savez, za to leži u činjenici da je teško u Brazilu utvrditi put razvoja igrača kako ne
postoji razvijeni sustav ulaganja i razvoja mladih igrača kao u Europi, pa igrači ne stječu

1188
Feess, Muhlheusser, Economic Consequences of Transfer Fee Regulations…, op. cit., str. 224.
1189
Vidi odluka CAS, Matuzalem, op. cit., t. 68.
1190
U predmetu Matuzalem CAS je utvrdio da odredba čl. 3(3). ugovora o radu igrača i kluba Shaktar
„Tijekom važenja ugovora, klub se obvezuje – ukoliko  zaprimi ponudu za transfer u iznosu od 25.000.000 € ili u
većem iznosu, da će dogovoriti transfer unutar dogovorenog razdoblja.“, ne predstavlja odredbu u smislu čl.
17(1,2). „FIFA Pravila“ o transferima jer se ne spominje jednostruki, preuranjeni prestanak ugovora, vidi CAS,
odluka Matuzalem, op. cit., t. 69.-72.
1191
Vidi odluke CAS, 2007/A/1358 FC Pyunik Yerevan v Carl Lombe, AFC Rapid Bucaresti & FIFA, od
26.05.2008. godine, t. 23. i 24, CAS, 2007/A/1359 FC Pyunik Yerevan v Edel Apoula Edima Bete,ee AFC
Rapid Bucaresti & FIFA, od 26.5.2008., t. 23. i 24.
1192
Navedenu odredbu primjerice španjolski radnopravni sustav (Real Decreto 1006) nameće kao obveznu
u ugovorima o radu, dok kod nekih drugih država navedena odredba nije dopuštena, vidi Kometar „FIFA
Pravila“, op. cit. str. 47.
1193
Drolet, Extra Time…, op. cit., str. 189.

236
„igračku putovnicu“ sve dok ne zaključe svoj prvi profesionalni ugovor. Ovo je samo dokaz,
da sustav pre-Bosman, zahvaljujući domišljatosti pravnika, i dalje postoji.

Bitan element ostvarenju ugovorne stabilnosti predstavlja i trajanje ugovora. U pogledu
trajanja ugovora, nije moguće postojanje ugovora na neodređeno vrijeme, jer „FIFA
Pravilima“ propisano je trajanje ugovora, a koji može trajati najmanje od trenutka stupanja
ugovora na snagu do okončanje te natjecateljske sezone, najviše pet godina. No, ukoliko
nacionalno zakonodavstvo to omogućava, može se sklopiti i na dulje. Primjerice u Engleskoj
igrači mogu potpisati ugovor duljeg trajanja.1194 Iznimka su, igrači mlađi od 18 godina, koji
mogu potpisati ugovor na najduže 3 godine, a ukoliko imaju potpisan ugovor na duže, ne
uzima se u obzir razdoblje dulje od te 3 godine, osim ako igrač izričito ili de facto produlji
ugovor. U protivnom po proteku te tri godine igrač je slobodan napustiti klub, a navedena je
odredba donesena radi zaštite interesa mladih igrača.1195

S tim u vezi opravdano se postavlja pitanje, da li su navedena „FIFA Pravila“, kao i pravila
nacionalnih saveza u skladu s Direktivom 1999/70/EZ o okvirnom sporazumu o trajanju
radnog odnosa na određeno vrijeme,1196 kojim se nastoji spriječiti zloupotreba kontinuiranih
zaključenja ugovora o radu na određeno vrijeme kako se nebi zaključio ugovor o radu na
neodređeno vrijeme. Prema mišljenju autora, ovdje opet dolazi do naglaska načelo
specifičnosti sporta u odnosu na druge grane gospodarstva. Također, je važno istaknuti da je
sukladno svojim autonomnim aktima FIFA-e, odnosno njena Komora za rješavanje sporova
(DRC) nadležna za rješavanje sporova koji proizađu iz ugovora (o radu) između kluba i igrača,
a u drugom je stupnju nadležan CAS.1197 Prema pravilima o arbitraži, moguće su situacije da

1194
Kada je engleski reprezentativac Wayne Roonie 2004. godine prelazio iz Evertona u Manchester United
potpisao je ugovor na 6 godina ili primjerice Ronaldo da Lima je s Barcelonom potpisao ugovor na 9 godina i
nakon prve godine je otišao u milanski Internazionale. No, ukoliko u slučaju postojanja ugovora duljeg od 5
godina, pojavi primjena čl. 17. „FIFA Pravila“ uslijed raskida bez opravdanog razloga, za utvrđivanje naknade
za razvoj, uzima se u obzir samo razdoblje od 5 godina. Vidi Komentar „FIFA Pravila“, op. cit., str. 53.
1195
Komentar „FIFA Pravila“, op. cit., str. 53. Vidi odluku CAS 2005/A/835& 942, PSV N.V. v. FIFA &
Federaçao Portugesa de Futebol and PSV N.V. v Leandro do Bomfin & FIFA.
1196
Council Directive1999/70/EC of 28.6.1999 concerning the framework agreement on fixed term work
concluded by ETUC, UNICE and CEEP, OJ L 175, 10.7.1999. Navedenom Direktivom, odnosno Aneksom o
okvirnom sporazumu u pogledu rada na određeno navodi se u klauzuli 5. da ugovor/radni odnos na određeno
vrijeme se može produljivati samo zbog objektivnih razloga, mora postojati maksimalno trajanje takvog
ugovora/odnosa, kao i maksimalan broj produljenja takvog ugovora/odnosa.
1197
Odluke CAS-a se mogu provesti u svakoj državi koja je ratificirala Konvenciju o arbitraži iz New
Yorka, a to su sve države članice EU.

237
se u konkretnom slučaju uopće ne primjene odredbe nacionalnog zakonodavstva iako su one,
što čak proizlazi iz autonomnih akata FIFA-e, nadređene pravilima FIFA-e.1198
9. Sustav međunarodnih transfera maloljetnika i mladih igrača

Zaštita mladih igrača, tj. onih do 23. godine života jedan je od proklamiranih ciljeva na razini
Europe,1199 priznat u gotovo svim aktima koji su se ticali sporta. Nakon odluke Bosman, i
straha od odljeva mladih igrača, krenulo se u sustav njihove zaštite. Tako su „FIFA Pravila“ iz
2001. godine u čl. 12.  utvrđivala sustav međunarodnih transfera maloljetnika.1200

Kada govorimo o zaštiti maloljetnika, nužno je dati i određene statističke podatke kako bi se
uvidjela važnost zaštite navedene kategorije sportaša. Tako treba naglasiti da je prosječna
starost nogometaša u europskim nogometnim klubovima 25,8 godina u 2010. godini,1201 s
time da igrači od 16. do 21. godine čine 18,6% momčadi europskih klubova, a igrači od 22.
do 26. godine čine najveći postotak igrača i to 39,1%.1202 Kada govorimo o najkvalitetnijim
europskim klubovima, valja naglasiti da oni imaju ukupnu starost momčadi koja je
iznadprosječna, pa je tako u 2010. godini najstarija europska momčad bio talijanski FC
Internazionale s 29,6 godina (u prvih sedam su još i talijanski AC Milan s 29,2 godina i AS
Roma s 29,1 godina), dok su najnižu dobnu granicu imao latvijski klub JFK Olimps Riga, sa
svega 19 godina starosti.1203

Postavlja se pitanje da li i od koje godine mladi igrači mogu biti definirani radnicima u
svijetlu europskog prava? Kako u sadržaju teksta Ugovora nema odredbe koja propisuje
najnižu dob za rad,1204 treba analizirati praksu ES-a jer takvi igrači zasigurno ispunjavaju
uvjete koje propisuje definicija radnika „da za određeno vremensko razdoblje osoba pruža

1198
Martins, Agenda for a Social Dialogue…, op. cit., str. 361. i 362.
1199
U pogledu zaštite djece i maloljetnika vidi Vinković, Dječji rad u međunarodnom, europskom i
poredbenom radnom pravu, 2008.
1200
Vidi tekst pravila u Blanpian, The Legal Status of Sportsmen…, op. cit., str. 214.-232.
1201
Liga s prosječno najstarijim igračima je Ciparska liga, u kojoj je prosječna starost momčadi 28 godina, a
liga s najmlađim igračima je Latvijska s 23,1 godina. Najkvalitetnije europske  lige su iznaprosječno stare (Italija
27,3 godina, Španjolska 26,6 godina, Engleska 26,6 godina, Francuska 26 godina, te Njemačka 25,9 godina).
Prosječna starost momčadi u Slovenskoj prvoj ligi je 24,9 godina, a u Hrvatskoj 24,4 godina.
1202
Besson, Poli, Loïc, Demographic Study of Footballers in Europe 2011, 2011., str. 12.
1203
Besson, Poli, Loïc, Demographic Study…2011, op. cit., str. 15.
1204
Ipak u Direktivi 94/33/EZ o zaštiti mladih ljudi na poslu je u čl. 1(1). popisano da „Države članice se
moraju zazeti da najniža dob za rad ili zaposlenje nije niža od one za obvezno školovanje sukladno nacionalnom
pravu, odnosno u svakom slučaju 15 godina.“ (Council Directive 94/33/EC of 22.06.1994 on the protection of
young people at work, OJ [1994] L 216/12), a o radu maloljetnika govori i Povelja o temeljnim pravima EU, op.
cit., čl. 22.

238
usluge za i pod uputama druge osobe, za što zauzvrat dobiva naknadu za rad“.1205 Mladi
igrači mogu obavljati svoju sportsku aktivnost kao stipendisti, te također sukladno sudskoj
praksi ES, potpadaju pod definiciju radnika jer njihov je rad izravno povezan s pripremanjem
za budući rad, te navedeno ne predstavlja prepreku u smislu čl. 45. UFEU-a ukoliko se usluga
pruža pod uvjetima za zaposlenu osobu.1206

Međunarodni tranferi igrača mlađih od 18 godina1207 dopušteni su samo pod općom uvjetom
da se obitelj igrača preseli u državu u kojoj se nalazi novi klub zbog razloga koji nisu
povezani s nogometom. Unutar područja EU/EEA, kao i u slučaju igrača između minimalne
starosti za rad u državi u kojoj se nalazi novi klub i 18 godine, odgovarajući se postupci
moraju poduzeti za sportsko treniranje i školovanje igrača od strane novog kluba. Ista pravila
vrijede i u slučaju prve registracije igrača mlađeg od 18 godina koji ima državljanstvo
različito od onog države u kojoj je podnesen zahtjev za registracijom. Ukoliko klub se ne bi
držao Kodeksa ponašanja za transfere unutar EU/EEA u pogledu maloljetnika, klub će biti
sankcioniran (poništenjem registracije, zabranom registracije drugih igrača, kaznama i dr.).
Redovito će ovlašteno tijelo nacionalnih saveza pratiti da li klubovi ispunjavaju svoje
obveze.1208

U posljednjim „FIFA Pravilima“ na snazi od 2010. godine, zaštita maloljetnika je uređena čl.
19. Tekst iz 2001. godine je sada precizniji. U st. 1. je propisano da su međunarodni transferi
igrača mogući samo ukoliko su igrači stariji od 18 godina.1209 Detaljnije razrađen slučaj kada
igrač ostvari transfer na području EU/EEA i ima između 161210 i 18 godina. Naime, novi klub
mora ispuniti slijedeće uvjete: mora igraču omogućiti najvišu razinu nogometnog obrazovanja

1205
Odluka Lawrie-Blum, op. cit., t. 17. i 19.
1206
Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 236.
1207
I u košarci FIBA zabranjuje transfere košarkaša mlađih od 18 godina, uz izuzetke vrlo slične onima u
„FIFA Pravilima“ (poput razloga da je do transfera došlo zbog razloga koji leži izvan košarke; potrebe školskog i
drugog oblika usavršavanja, treniranja i dr.). Specifično je ograničeno na maksimalno 5 igrača mlađih od 18
godina koji iz nekoga saveza mogu biti transferirani, te maksimalno 10 takvih mladih igrača može biti
registrirano godišnje u nekom savezu. Vidi t.-3.51.-3.53. FIBA Internal Regulations 2010, Players and Officials,
Book 3., dostupno na: http://www.fiba.com/downloads/Regulations/2011/FIBABook3AG.pdf, (30.1.2012.).
1208
Pravila o primjeni Pravila o statusu i transferu igrača, čl. 3., u Blanpain, The Legal Status of
Sportsmen…, op. cit., str. 233.-243.
1209
Opravdano se može staviti u pitanje usklađenost navedene zabrane s čl. 45. UFEU-a o slobodi kretanja
radnika, naravno pod pretpostavkom da osoba mlađa od 18 godina jest radnik. Štoviše, ako analiziramo odredbe
o građanstvu EU i slobodi kretanja i nastanjivanja na sve građane EU, navedena zabrana je još više upitna.
1210
Iako FIFA dozvoljava sklapanje profesionalnih ugovora s igračima nakon navršene 16. godine, u Italiji
ipak navedeno nije praksa jer se sklapaju ugovori o tehničkom usavršavanju (tal. adestramento tecnico) s
približnom naknadom od 20.000 € po sezoni i maksimalnim trajanjem do 19. godine igračeva života. Croci,
Porro, Russo, Italy: Least of the great leagues?, str. 115.-133., str. 121. u Niemann, Borja, Grant (Ur.), The
transformation of European football, op. cit.

239
i/ili treniranja sukladno najvišim nacionalnim standardima; treba omogućiti igraču visoko
obrazovanje i/ili školu i/ili stručno usavršavanje (engl. vocational training) i/ili usavršavanje,
uz njegovo obrazovanje i/ili usavršavanje, koje će igraču omogućiti da nastavi karijeru
različitu od nogometne ukoliko prestane s profesionalnim igranjem; treba osigurati što bolji
nadzor nad igračem od strane obitelji domaćina, u strukturama kluba ili postavljanjem igraču
mentora; prilikom registracije igrača, treba nacionalnom savezu podnijeti dokaze da su
ispunjeni prethodni kriteriji. Svaki ovakav transfer ili transfer igrača koji se prvi put registrira
podložan je odobrenju FIFA-inog Podvijeća za status igrača, a zahtjev podnosi novi savez,
dok se starom savezu treba dati mogućnost da iznese svoje viđenje stvari. Navedena
suglasnost potrebna je prije podnošenja zahtjeva za Međunarodni transfer certifikat ili za prvu
registraciju. Ukoliko se navedena pravila ne poštuju, svaki savez koji prekrši svoju obvezu
biti će sankcioniran od strane FIFA-ine Disciplinske komisije. Uz izuzetak za transfere na
području EU/EEA, postoje još dva izuzetka od zabrane transfera igrača mlađeg od 18 godina:
da se igračevi roditelji odsele u državu podrijetla novog kluba zbog razloga koji nisu
nogometne prirode;1211 a također je moguća situacija da igrač živi 50 km od državne granice i
da je sjedište kluba do 50 km od državne granice. U tom slučaju igrač mora nastaviti živjeti u
svojem domu. Klubovi koji imaju vlastite akademije, moraju podnijeti izvješća o svim
maloljetnicima koji pohađaju navedenu akademiju.1212

Nakon Sporazuma FIFA-e i Europske komisije, 2005. godine izmijenjena su pravila o Statusu
i transferu igrača, te je u pogledu igrača mlađih od 18 godina utvrđeno da ne mogu zaključiti
profesionalni ugovor za razdoblje dulje od 3 godine pod prijetnjom ništetnosti takve
odredbe.1213 Treba se boriti protiv „trgovine“ mladim sportašima i sportašicama. Svaki mladi
sportaš ili sportašica treniran od strane klubova za vrhunska natjecanja mora dobiti osim
sportskog treniranja i profesionalno usavršavanje.1214 Ipak, kako opravdano ukazuje Martins,
klubovi redovito nalaze načina kako zaobići pravila koja zaštićuju mlade igrače, pa tako se
često događa da „veliki“ klubovi pronađu zaposlenje roditeljima mladog igrača kako bi „zbog
ne-nogometnih razloga“ preselili u državu u kojoj se nalazi određeni klub ili pak postoje

1211
Navedeni izuzetak su klubovi dosta često koristili kako bi zaobišli zabranu, no u predmetu CAS
2005/A/955 Cadiz C.F. SAD v FIFA en Asociacion Paraguaya de Futbol i CAS 2005/A/956 Carlos Javier
AcuÑa Caballeo v FIFA en Asociacion Paraguaya de Futbol: Tjedan dana nakon što je igrač od 16 godina
zaključio ugovor s klubom Cadiz CF, njegova je majka sklopila ugovor o radu s restoranom u Španjolskoj –
CAS je utvrdio da se ne primjenjuje izuzetak jer je prvotno nastala volja za prijelaz igrača i zaključenje ugovora
u Španjolskoj, a tek nakon toga je došlo do zaposlenja roditelja.
1212
„FIFA Pravila  2010“, op. cit., čl. 19., 19. bis,
1213
„FIFA Pravila 2005“, op. cit., čl. 18(2); „FIFA Pravila 2010“, op. cit., čl. 18(2).
1214
Izvješće iz Helsinkija, op. cit., ad. 5.

240
nogometne akademije povezane s klubovima, no one se ne smatraju nogometnim klubovima
pa se na njih ne primjenjuju pravila i ograničenja za transfere koje se primjenjuju za
klubove.1215

Kada govorimo o ugovornim odnosima igrača i kluba, važno je istaknuti ugovorno reguliranje
mladih igrača. Tako sukladno studiji provedenoj prema nalogu Europske komisije 2008.
godine,1216 države EU grupirane su u 4 grupe. Prvu grupu (Slovenija, Nizozemska, Belgija,
Grčka i Poljska) čine države u kojima klubovi s mladim igračima ne zaključuju posebne
ugovore u trening centrima, iako mladi igrači mogu svoj prvi profesionalni ugovor potpisati s
navršenih 16 godina. Drugu grupu država (Bugarska i Malta) čine države u kojima klubovi ne
zaključuju ugovore s mladim igračima sve dok oni ne navrše 18 godina, što za klubove
predstavlja veliku opasnost od mogućeg gubitka ulaganja u mlade igrače. Treću grupu država
(Italija, Portugal, Francuska i Škotska) čine države u kojima klubovi s mladim igračima
zaključuju posebnu vrstu ugovora, a profesionalne ugovore igrači mogu zaključiti s navršenih
16 godina. Tu bi spadala i Hrvatska. Posljednju četvrtu skupinu čine države koje imaju
posebne ugovore za mlade igrače, no za prvi profesionalni ugovor moraju čekati do navršene
17. godine (Engleska i Wales), odnosno 18. godine (Njemačka, Švedska, Finska i Mađarska).
10. Naknada za razvoj igrača od Bosmana do Bernarda

Od odluke Bosman proteže se pitanje naknade za ulaganje u igrače. U vrijeme odluke Bosman
navedeno se zvalo naknada za stvaranje igrača (engl. compensation for training the player, fra.
indemnité de formation) i obračunavala se na način da se igračev godišnji bruto dohodak
umnožio s faktorom od 14 do 2 (za profesionalne igrače), odnosno 16 do 4 (za neamatere)
ovisno o starosti igrača.1217 Još i danas, pogotovo nakon pravorijeka u predmetu Bernard,
aktualno je pitanje kako utvrditi naknadu koja pripada klubu, koja mora biti utemeljena na
stvarnim troškovima koje su klubovi imali u treniranju i razvoju mladih igrača. Prvotno do
odluke Bosman, predmetna se naknada utvrđivala s obzirom na plaću igrača, no i Nezavisni
odvjetnik Lenz i sam ES su takav način utvrđivanja naknade odbili, te je čak kao dodatak
Sporazuma FIFA-Europska komisija iz 2001. godine navedeno da „radi izbjegavanja

1215
Martins, Agenda for a Social Dialogue…, op. cit., str. 360.
1216
Ineum Consulting: European Union: Study on training of young sportsmen/women in Europe, op. cit.,
str. 8. i 9.
1217
Čl. 46. pravila Belgijskog nogometnog aveza iz 1982. godine (URBSFA), vidi u Mišljenju Nezavisnog
odvjetnika Lenza, u predmetu Bosman, op. cit., t. 9

241
nedoumica, plaće isplaćene bilo kojem igraču koji je igrao za prvu momčad se ne mogu
koristiti u svrhe utvrđivanja naknade za razvoj igrača“.1218

Nakon odluke Bosman, kada se temeljito analiziralo „FIFA Pravila“ o transferima i statusu
igrača, a potaknuti Europskim modelom sporta, prilikom pronalaženja pravog rješenja koje
neće biti u suprotnosti s pravom EU, jedno od pitanje bilo je poticaje ulaganja u usavršavanje
i razvoj, ali i obrazovanje mladih igrača, tu se misli na igrače od 12 godine pa do 23 godine
života. Na koncu, došlo je do izmjene Pravila o statusu i transferu igrača 2001. godine.1219

U svojoj Okružnici br. 826, od 31.10.2002. kojom su izmijenjena tadašnja „FIFA Pravila“,
FIFA je utvrdila po konfederacijama indikativni iznos naknade za razvoj koji se onda množi s
igračevim faktorom, a svaka vrsta spora koja proizađe iz utvrđivanja naknade za razvoj može
se riješiti pred FIFA Komorom za rješavanje sporova (DRC). Za razdoblje 2011./12. FIFA je
izdala Okružnicu br. 1264 i utvrdila navedene iznose po konfederacijama. 1220 Problem s
navedenim iznosima po kategorijama jest taj da se oni tijekom sezona ne mijenjaju, već ostaju
isti iako se svake sezone donosi nova okružnica. Prema tome ispada da inflacija ne pogađa
ulaganje u ljudski kapital nogometaša kada su iznosi već 5 godina isti, što svakako dovodi u
sumnju objektivnost navedenih iznosa i pravilno postavljeni sustav naknade za razvoj

1218
Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 249.
1219
Pravila FIFA 2001.,: čl. 13.-20. i Pravila o primjeni Pravila FIFA-e iz 2001. godine, čl. 5.-9.; u Blanpain,
Legal status of Sportsmen …, op. cit., str. 214.-243.
1220
FIFA Okružnica 1264, od 19.5.2011., str. 2.:
-
Afrika (CAF):

Kategorija 2: 30.000 $
Kategorija 3: 10.000$
Kategorija 4: 2.000 $
-
Azija (AFC):

Kategorija 2: 40.000 $
Kategorija 3: 10.000 $
Kategorija 4: 2.000 $
-
Europa (UEFA):

Kategorija 1: 90.000 €
Kategorija 2: 60.000 €
Kategorija 3: 30.000€
Kategorija 4: 10.000 €
-
Sjeverna i Srednja Amerika:  Kategorija 2: 40.000 $
       (CONCACAF)

Kategorija 3: 10.000 $
Kategorija 4: 2.000 $
-
Oceanija (OFC):

Kategorija 2: 30.000 $
Kategorija 3: 10.000$
Kategorija 4: 2.000 $
-
Južna Amerika:

Kategorija 1: 50.000 €
       (CONMEBOL)

Kategorija 2: 30.000 $
Kategorija 3: 10.000$
Kategorija 4: 2.000 $
Dostupno
na:
http://www.fifa.com/mm/document/affederation/administration/01/43/76/84/zirkularnr.1264-
regulationsonthestatusandtransferofplayers-categorisationofclubsandregistrationperiods.pdf, (2.10.2011.).

242
igrača.1221 No, neki nacionalni savezi, poput talijanskog FIGC-a ipak svake godine navedene
iznose usklađuju sa stvarnim troškovima života u Italiji, 1222 što ipak pokazuje određenu
usklađenost sa stvarnim stanjem.

Navedena pravila zbog svoje složenosti nisu odmah bila u primjeni, već su tek od 2004.
godine zaživjela.  Također, FIFA je države članice UEFA-e grupirala i svakoj odredila koliko
ima kategorija, pa tako jedino Italija, Njemačka, Španjolska, Francuska, Nizozemska i
Engleska imaju sve četiri kategorije, s druge strane Farski otoci, Andora, Lihtenštajn i San
Marino imaju samo posljednju kategoriju. Slovenija i Hrvatska imaju posljednje dvije
kategorije, dok Srbija ima tri kategorije.1223 Treba istaknuti da je FIFA ostavila nadležnost
određivanja naknade za razvoj sukladno određenoj kategoriji nacionalnim savezima, što
možda i nije najbolje rješenje jer se dovodi u pitanje objektivnost i proporcionalnost stvarnog
troška ulaganja u razvoj. Kada nacionalni savezi utvrđuju iznose naknada za razvoj, sukladno
FIFA-inim uputama moraju uzeti u obzir nekoliko čimbenika poput: naknade i druga davanja
isplaćena igračima (uključuju doprinose za mirovinsko i obvezno osiguranje), sve oblike
davanja na isplaćene naknade, troškove smještaja, troškove treniranja (grupne i individualne),
troškove trening-centara, troškove korištenja infrastrukture, troškove opreme, troškove
službenih utakmica, troškove medicinske opreme i dr. Također, FIFA sustav naknada za
usavršavanje slijedi u jednom dijelu razmišljanje Nezavisne odvjetnice Sharpston u predmetu
Bernard, te uzima u obzir iznos naknada za usavršavanje koje je novi klub uštedio stekavši
usluge „gotovog igrača“ umjesto da ga sam usavršava. 1224  Neki autori smatraju da je
navedeno trebalo prepustiti tržištu, pogotovo imajući u vidi činjenicu da niti klubovi iz iste
kategorije na jednaki način ne ulažu u razvoj svojih igrača (razlike postoje u infrastrukturi,
medicinskim laboratorijima, stručnom kadru i dr.).1225

Navedena naknada se primjenjuje na odnos novog i starog kluba, bez ikakvog utjecaja na
samog igrača, a za utvrđivanje naknade razmatra se razdoblje od sezone u kojoj je igrač
napunio 12. do 21. godine igračeva života. Ovdje se ponovno ističe da igrači od 16. do 21.
godine čine 18,6% momčadi europskih klubova, što svakako nije zanemariv podatak.1226

1221
Drolet, Extra Time…, op. cit., str. 180. i 181.
1222
Colucci, Gli atleti italiani…, op. cit., str. 34.
1223
FIFA Okružnica br. 1264., op. cit., str. 11. i 12.
1224
Ongaro, The System of Training Compensation According to the FIFA Regulations on the Status and
Transfer of Players, str. 69.-90., str. 78. i 79., u Colluci (Ur.), The Bernard Case…, op. cit.
1225
Drolet, Extra Time…, op. cit., str. 176.
1226
Besson, Poli, Loïc, Demographic Study of Footballers…2011, op. cit., str. 12.

243
Naknadu plaća novi klub starom koji je provodio razvoj igrača,1227 a igrač je po isteku svojeg
ugovora slobodan prijeći u novi klub bez obzira da li su stari i novi klub međusobno uredili
plaćanje predmetne naknade, što prije odluke Bosman nije bio slučaj. Pravo na naknadu za
razvoj igrača nastaje kada igrač prvi puta postane neamater, dakle kada sklopi svoj prvi
profesionalni ugovor ili ugovor o treniranju (poznat negdje i kao stipendijski ugovor)1228, i
plaća se u slučaju  transfera iz amatera u profesionalca, te profesionalca (neamatera) u
profesionalca (neamatera). Kako je nemoguće zapravo utvrditi koliko neki klub ulaže u razvoj
svojih igrača, stvorene su tzv. flat-rate iznosi naknade  na četiri razine.1229 Treba naglasiti da
igračev transfer u profesionalni klub obvezuje novi klub na plaćanje naknade za razvoj svim
klubovima koji su stvarali igrača, ukoliko ih ima više od onoga s kojim igrač ima posljednji
zaključeni ugovor, i to za svaku godinu na način da se trošak treniranja procjenjuje različito i
utvrđuje ovisno među kojim savezima dođe do transfera.1230

U slučaju da dođe do prijelaza igrača mlađeg od 23 godine, i to za vrijeme važenja ugovora sa
starim klubom, kombiniraju se naknada za razvoj igrača sa naknadom za otkaz (prijevremeni
raskid) ugovora. U slučaju drugog i svakog sljedećeg transfera do 23. godine, plaća se
naknada na način da novi klub plaća naknadu za razvoj klubu za koji trenutno igrač igra,
uvećanu za naknadu za razvoj koju je taj klub platio prilikom prošlog transfera igrača.1231
Ovako dobivena naknada za razvoj, sukladno prethodno navednim parametrima umnožava se

1227
Jedni izuzetak kada se neće plaćati naknada za razvoj jest u slučaju da stari klub bez opravdanog
razloga jednostrano raskine ugovor s igračem, tada nema pravnog osnova tražiti naknadu za razvoj.
1228
Navedeno ovisi o sustavu koji postoji u određenom savezu, u pravilu se stipendijski ugovori sklapaju sa
juniorima, nakon navršene 16. godine, a profesionalni ugovori kasnije. Zaključuje se na najduže 3 godine i može
trajati najduže do 19. godine igračeva života. Vidi primjer obrasca stipendijskog ugovora HNS-a: dostupno na:
http://www.hns-cff.hr/upl/products/Stipendijski_ugovor_o_igranju.doc (28.11.2011.).
1229
Prvu razinu čine klubovi iz najvišeg ranga natjecanja – najbolji klubovi. Drugu razinu čine profesionalni
klubovi iz prvih liga onih država koje ne potpadaju pod prvu kategorju te klubovi iz kategorije 1 koji igraju niži
rang natjecanja, treću razinu klubovi iz treće lige država 1. kategorije, te drugoligaški klubovi iz ostalih država, a
četvrtu razinu klubovi iz četvrte lige uključujući i amaterske klubove. Unutar EU/EEA svaki nacionalni savez
utvrđuje za svaku godinu koji klub potpada pod koju kategoriju. Kako ne bi došlo do pretjeranih iznosa,
razdoblje treniranja od 12. do 15. godine igrača, procjenjuje se sukladno kategoriji 4, osim u slučaju ostvarenja
transfera upravo tada. U slučaju transfera igrača unutar iste kategorije, naknada je stvarni trošak te kategorije; u
slučaju transfera iz niže u višu kategoriju, uzima se prosjek naknade za obje kategorije; u slučaju transfera iz više
u nižu kategoriju, naknada se određuje po nižoj kategroji; a u slučaju transfera iz 1., 2., i 3. kategorije u 4.
kategoriju, ne plaća se naknada.
1230
Ukoliko dođe do transfera igrača u klub izvan EU/EEA primjenjuje se iznos određen za novi klub, a u
slučaju transfera unutar EU/EEA ono se utvrđuje na navedeni način.
1231
U tom slučaju se naknada za razvoj raspodjeljuje svim klubovim a koji su doprinijeli razvoju igrača i to:
u slučaju transfera igrača iz 3. i 4. kategorije u višu kategoriju, 75% iznosa koji nadmašuje naknadu
odgovarajuće kategorije posljednjeg kluba, se raspodjeljuje klubovima koji su trenirali igrača; u slučaju transfera
iz 2. u 1. kategoriju, 50% iznosa naknade se tako raspodjeljuje; u slučaju transfera između klubova iste
kategorije, 10% naknade se raspodjeljuje klubovima; ukoliko se ne može utvrditi kategorija igrača od njegovih
12. godina, primijenit će se 4. kategorija.

244
i s koeficijentom za samog igrača,1232 kojeg određuju FIFA/UEFA ovisno o odnosu broja
igrača koji se treniraju i broja profesionalnih igrača. Glede koeficijenta igrača ili faktora
igrača ovdje treba napomenuti da je Nezavisni odvjetnik Lenz u svojem mišljenju naveo da bi
naknada za razvoj igrača morala predstavljati razvoj i uložena sredstva u točno određenog
igrača, te ista može biti isplaćena samo jednom; dok je ES u predmetu Bosman bio drugog
mišljenja jer je zaključak bio da se moraju uzeti u obzir svi igrači koje klub trenira, kako oni
koji ostvare profesionalnu karijeru tako i oni koji istu ne ostvare, jer klub ulaže u razvoj svih
tih igrača. 1233 Za igrača koji potpiše svoj prvi profesionalni ugovor tijekom sezone svog 24.
rođendana, neće se morati platiti naknada za razvoj. Sama ideja plaćanja naknade jest ta da u
najboljem slučaju klub koji je usavršavao igrača između 12 i 21. godine njegova života ima
pravo na naknadu samo jednom.1234 Prva registracija igrača kao profesionalca „prekida taj
lanac“.

U FIFA Pravilima od 2005. godine do važećih iz 2010. godine zadržala se pomalo čudna
konstrukacija, i to isključivo za područje EU/EEA da posljednja sezona razvoja igrača može
biti i prije sezone u kojoj igrač navrši 21 godinu života, ukoliko je njegov razvoj završio ranije
(naime Pravila FIFA utvrđuju da razvoj igrača traje od 12. do 21. godine).1235 Nije jasno zašto
je ostavljena mogućnost svojevrsne manipulacije, a otvoreno se može reći i diskriminacije
sportaša, ali i klubova iz zemalja država EU/EEA.

Nakon 23. godine života ne plaća se navedena naknada, već se plaća tzv. naknada solidarnosti
u slučaju transfera igrača u neki klub prije isteka njegova ugovora, klubovi koji su ga trenirali
ostvaruju 5%, odnosno 10% ukupne naknade za transfer, koja se onda proporcionalno
razdjeljuje među klubovima, zbog načela solidarnosti.1236 Navedeno je suprotno Sporazumu
FIFA - Europska komisija, jer u navedenom sporazumu nije bilo moguće takvo plaćanje po

1232
Riječ je o koeficijentu za razvoj igrača, koji znači broj igrača koji se mora trenirati i razvijati za
stvaranje jednog uspješnog igrača i FIFA je utvrdila koeficijent 10.
1233
Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Lenza, u predmetu Bosman, op. cit., t. 239.; Odluka Bosman, op. cit, t.
109.
1234
Ongaro, The System of Training Compensation According to the FIFA Regulations on the Status and
Transfer of Players, str. 69.-90., str. 74., u Colluci (Ur.), The Bernard Case…, op. cit.
1235
„FIFA Pravila 2010“, op. cit., Annex 4., t. čl. 6 (2).
1236
„FIFA Pravila 2001“, op. cit., čl. 25., „FIFA Pravila 2010“, op. cit., čl. 21. Naime, za sezone u kojim
igrač ima od 12. do 15. godine postotak je 5%, a nakon toga do 23. godine 10%. Pravila iz 2001. godine su
propisivale 5% do 14. godine igrača Opširnije vidi: Blanpain, The Legal Status of Sportsmen…, op. cit., str.
152.-160.

245
načelu solidarnosti za igrače mlađe od 23 godine,1237 a danas se ono odnosi na „profesionalno
kretanje igrača za vrijeme trajanja njegova ugovora“.1238

Skreće se pozornost da se naknada za razvoj, sukladno „FIFA Pravilima 2010“, ne plaća u tri
slučaja: ukoliko klub okonča ugovor jednostrano bez opravdanog razloga (navedeno nema
utjecaja na pravo ostalih klubova na naknadu ako su ga trenirali), igrač prijeđe u klub iz 4.
kategorije, ili igrač prijeđe iz profesionalnog u amaterski status.1239 U pogledu navedenog
sustava vrlo je kritičan Blanpain, koji smatra da ovako postavljeni sustav, koji ne predstavlja
stvarno ulaganje klubova u igrače, i koje se umnožava faktorom igrača od 10, zapravo u
mnogočemu ograničava slobodu kretanja igrača, jer plaćanje visokih naknada za razvoj, mogu
priuštiti sebi samo najbogatiji klubovi, a naknada solidarnosti također pokazuje da manjim
klubovima pripadaju samo mrvice.1240

Ipak, u predmetu Bernard, Europski je Sud priznao usklađenost sustava naknade za razvoj
igrača s čl. 45. UFEU-a, no sporna je bila shema koja nije bila utvrđena na objektivnim
kriterijima koji predstavljaju stvarno ulaganje u igrače. Ovdje treba naglasiti da je u predmetu
Bernard Nezavisna odvjetnica Sharpston, analizirala sustav utvrđivanja naknada za razvoj
igrača.1241 Razlikuje četiri načina utvrđivanja navedene naknade: 1) novčani iznos koji bi
osoba zaradila (očekivani prihod); 2) šteta koju poslodavac trpi zbog nepotpisivanja ugovora
(gubitak zarade); 3) stvaran trošak usavršavanja pojedinog igrača (individuali trošak
usavršavanja); 4) ukupan novčani iznos koji klub mora investirati u usavršavanje nekolicine
igrača kako bi stvorio jednog igrača koji će imati tržišnu vrijednost (ukupan trošak
usavršavanja).
Nezavisna
odvjetnica
Sharpston
je
utvrdila,
da
sukladno
načelu
proporcionalnosti, jedino dva od četiri kriterija zadovoljavaju i to „model ukupnog troška
usavršavanja“ zagovara kao primjeren i proporcionalan u slučaju da naknadu plaća igračev

1237
Drolet, Extra Time…, op. cit., str. 179.
1238
„FIFA Pravila 2010“, op. cit., Annex 5., čl. 1. i 2.
1239
Jednina razlika između „FIFA Pravila 2010“ i „FIFA Pravila 2001“ jest da je sada navedeno da nema
naknade ukoliko igrač prijeđe u klub iz 4 kategorije.
1240
Blanpain, The Legal Status of Sportsmen…, op. cit., str. 59. Od ukupnog iznosa transfera (bilo koji
iznos koji klubovi plaćaju izuzev naknade za razvoj) 5% ide u fond solidarnosti iz kojega se plaćaju klubovi koji
su sudjelovali u razvoju igrača i to: klubovi koji su usavršavali igrača od 12.-15. godine za svaku godinu 5% od
tog iznosa, a od 15.-23. godine za svaku godinu po 10% tog iznosa. Razlika s naknadom za razvoj je da se
navedeni iznos isplaćuju klubovima prilikom svakog transfera do okončanja karijere nogometaša (a ne računa se
do 21. već do 23. godine igračeva života), za razliku od naknade za razvoj koja se u pravilu plaća samo jednom i
plaća se isključivo u slučaju transfera igrača u vrijeme kada igrač ima važeći ugovor (dakle kada se ostvari
transfer ne kada igrač kao slobodan igrač ostvari transfer). Nužno je reći da je navedeni sustav u skladu s „FIFA
pravilima“ primjenjuje samo u slučaju transfera profesionalnog igrača između klubova koji pripadaju različitim
savezima.
1241
Mišljenje Nezavisne odvjetnice Sharpston u predmetu Bernard, op. cit., t. 50., 52.-57.

246
novi klub, a „model individualnog troška usavršavanja“ ukoliko igrač sam snosi predmetnu
naknadu. U oba modela da bi bili proporcionalni iznos naknade mora se raspodijeliti svim
klubovima koji su sudjelovali u igračevu razvoju i usavršavanju.1242

Kako smatraju Parrish i Miettinen, sustav održavanja plaćanja naknada za igrače za koje je
trajanje ugovora prestalo (misli se na igrače do 23. godine) kao i način na koji se izračunava
naknada za razvoj su protivni odluci Bosman, ograničavaju slobodu kretanja mladih sportaša
odvraćajući ih od napuštanja svoje matične države i potrage za zaposlenjem u drugoj
državi.1243 Navedeno ograničenje slobode kretanja radnika, kako je utvrdio i ES u predmetu
Bernard, ipak je objektivno opravdano. Također, da ne bi bilo nesporazuma, naknada za
razvoj u kontekstu sporta ne može se primijeniti u drugim područjima ekonomije jer proizlazi
iz ekonomske i kulturne dimenzije sporta kako klubovi ne bi financijski stjecali niti gubili
zbog svoje socio-kulturne funkcije.1244 Ako poslodavac ulaže u svoje radnike, to je u pravilu
motivirano komercijalnim razlozima, a navedeno se sukladno odluci Bernard ne može
odnositi na sport, ali ni na područja poput glazbe, umjetnosti ili obrazovnih institucija,
poglavito nakon što je Sud odbacio interese čisto ekonomske prirode kao opravdanje
ograničenja slobode kretanja.1245 Glede naknada za razvoj, iz postojeće sudske prakse ES i
mišljenja Nezavisnih odvjetnika, Hendrickx smatra da za opravdanje navedene naknade u
odnosu na europsko pravo moraju biti zadovoljeni sljedeći kriteriji: mora biti riječ o
naknađivanju stvarnih troškova ulaganja; mora biti riječ o pojedinačnim troškovima, ali koji
su povezani s grupnim troškovima koje je klub imao trenirajući više igrača da bi razvio
jednoga od njih; proporcionalni sustav naknada za sve klubove koji su sudjelovali u razvoju
igrača; svakom godinom koju igrač provede u klubu nakon okončanja njegova razdoblja
treniranja umanjuje se iznos naknade jer klub koristi ostvareno ulaganje u igrača;1246 mora se
uzeti u obzir da u snošenju troškova naknade za razvoj, ovisno o okolnostima slučaja, ne bude
teret isključivo klubova, već i pojedinih igrača (ukoliko su igrači po određenoj osnovi dužni
platiti iznos naknade); zaključno postojanje sustava naknade za razvoj je opravdan ukoliko ne
predstavlja neosnovano ograničenje slobode kretanja radnika. 1247

1242
Mišljenje Nezavisne odvjetnice Sharpston u predmetu Bernard, op. cit., t. 57., 52.-53.
1243
Parrish, Miettinen, The Sporting Exception…, op. cit., str. 180.
1244
Lindholm, Case Bernard, op. cit., str. 1194.
1245
Loc. cit.
1246
Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Lenza u predmetu Bosman, op. cit., t. 239.
1247
Hendrickx, Justification of training compensation in European football: Bosman and Bernard compared,
str. 19.-33., u Colluci (Ur.), The Bernard Case…, op. cit., str. 30.-33.

247
Kako smatra Colucci, suci ES-a u predmetu Bernard nisu uzeli u obzir empirijsku analizu,
kao i alternativne mjere za navedenu naknadu za razvoj koje su prisutne u drugim sportovima.
Da su navednim raspolagali, zasigurno bi donijeli drugačiju odluku ili bi detaljnije rekli o
načinu utvrđivanja naknade za razvoj. Naime, neki sportski savezi uopće ne poznaju sustav
naknada za razvoj (kriket, biciklizam, hokey, moto sportovi, polo, skijanje, plivanje, odbojka i
svi plivački sportovi) te isti i dalje postoje i ulažu u mlade igrače, iako je upravo to
opravdanje koje je ES uzeo u predmetu Bernard.1248 U košarci primjerice postoji sustav
„razumne naknade za razvoj“ koji utvrđuje Opći tajnik FIBA-e ukoliko se klubovi ne mogu
dogovoriti, te sustav „fonda solidarnosti“ (nakon što se naknada za razvoj uplati nacionalnom
savezu, ono će sukladno svojim pravilima, raspodijeliti novac klubovima koji su sudjelovali u
razvoju igrača). Naknada za razvoj se ima temeljiti, ali ne isključivo, na ulaganju
kluba/klubova koji su doprinijeli razvoju igrača, a valja uzeti u obzir među ostalim i kriterije
poput ulaganja u obrazovanje igrača, ulaganje u treniranje igrača i dr. 1249 Nakon što igrač
navrši 18 godina, klub njegova porijekla (ili udruženje za koje je registriran s 18 godina) ima
pravo potpisati prvi profesionalni ugovor s igračem s trajanjem od 1-4 godine, no ukoliko
igrač ne želi potpisati ugovor i odluči otići u drugi klub u drugoj državi, klubovi se moraju
dogovoriti oko naknade ili će konačnu odluku donijeti FIBA-tijelo, a sve dok naknada ne
bude plaćena, igrač ne može nastupati za novi klub.1250 Jasno, je da se navedena pravila
razlikuju od onih u nogometu, pogotovo promjena u pravilima nakon odluka Bosman i
Bernard. U ragbiju pak, sustav izgleda mnogo kompleksnije, jer se uzimaju u obzir izravni i
stvarni troškovi koje je imao klub, kao i kvaliteta i regularnost usavršavanja koje je pruženo
igraču te učinak na tržišnu vrijednost igrača; a naknada se utvrđuje između sindikata,
određenog rugby tijela i kluba1251

Zaključno, kako Blanpain kaže, sustav transfera, unatoč promjenama i nadi da će se situacija
popraviti nakon odluke Bosman, u mnogočemu utječe na slobodu kretanja radnika. Naknade
za razvoj igrača, koje visokim iznosima pogoduju jačim klubovima, a mali od toga imaju
malo ili ništa. Klauzula solidarnosti koja malo daje manjim klubovima, a načelo ugovorne

1248
Colucci, The Bernard Case…op. cit., str. 147.-148.
1249
FIBA Internal Regulations 2010, Players and Officials, Book 3., t. 3-55. dostupno na:
http://www.fiba.com/downloads/Regulations/2011/FIBABook3AG.pdf, (30.1.2012.).
1250
FIBA Internal Regulation 2010, op. cit., t. 3-56. - 3-65.
1251
Colucci, The Bernard Case…op. cit., str. 151. Zanimljivo je da Standardni godišnji investicijski
razvojni nacrt (engl. figure) koji predstavlja prosječnu razinu sredstava koji proizlaze po igraču u prostupku
razvoja izričito isključuju neke važne faktore poput: liječničkih troškova i troškova nastalih izvan rugbija
(troškovi školovanja i obrazovanja), troškovi domaćeg i međunarodnog natjecanja, te troškovi okupljanja igrača;
koji su u nogometu u pravilu priznati.

248
sigurnosti s određivanjem najkraćeg i najduljeg trajanja ugovora, kao i zaštićeno razdoblje
unutar kojega ne dolazi do transfera, ili se plaća visoka naknada diskriminiraju sportaše kao
radnike i značajno utječu na njihova prava, kršeći ne samo pravo EU, već i međunarodna
vrela prava zaštite radnika. On predlaže da se navedena pravila ukinu, pogotovo naknada za
razvoj igrača, a da se osnuju određeni fondovi iz kojih bi se ostvarivalo načelo solidarnosti, a
u koja bi ulazio određeni postotak autorskih prava, televizijskih prava, marketinških prava
itd.1252
II. PRAVILA O KVOTAMA IGRAČA
1. Općenito o nacionalnim kvotama

Prvotno je nužno objasniti što su to pravila o kvotama igrača. Naime, osim pravila o
naknadama u slučaju prijelaza igrača iz jednog kluba u drugi, Bosman je pobijao i zakonitost
pravila o „nacionalnim kvotama“ kojima se ograničavao broj igrača državljana bilo koje
druge države, dakle i one koje su bile članice tada EZ i EEA, koji mogu u nekoj utakmici
nastupiti za određenu momčad. Kada govorimo o kvotama igrača, misli se na kvotu, odnosno
broj igrača drugog državljanstva koji mogu nastupiti/igrati za određenu momčad, dakle radi se
o uvjetima temeljenim na državljanstvu. Takvi preduvjeti ograničavaju bez dvojbe sportaševu
mogućnost sudjelovanja u određenom sportskom susretu. Takvo ograničenje u pravilu ima
dva oblika: ili je riječ o uvjetima koji su apsolutni i isključuju mogućnost određenom sportašu
da postane član određene momčadi ili da sudjeluju u nekom natjecanju temeljem
državljanstva (primjerice da zaigra za reprezentaciju druge države); ili su takva ograničenja
relativna i sadrže kvantitativna ograničenja – kvote, o broju stranih igrača koji mogu
sudjelovati u službenoj utakmici.1253

Do odluke Bosman dugo je trajalo rješavanje pitanja nacionalnih odredbi u svijetu sporta,
pogotovo nogometa. Još su davne 1978. godine vođeni pregovori između UEFA-e i Europske
komisije o rješavanju problema nacionalnih kvota, a privremeni sporazum utvrdio je
ograničenje o  pravu dvoje stranih igrača da igraju za svoj klub.1254 Nakon sedam godina

1252
Blanpain, The Legal Status of Sportsmen…, op. cit., str. 59.-64.
1253
Van den Bogaert, …And another uppercut from the European Court of Justice…, op. cit., str. 267.
1254
Naime, sportska udruženja su tada priznala da su navedena pravila suprotna načelu slobode kretanja
radnika i da ograničavaju tržište rada, te je dozvoljeno da klubovi mogu u svojem sastavu imati neograničeni
broj igrača iz drugih država, ali je ostalo ograničenje u pogledu broja igrača koji mogu nastupiti, i to po dvoje.
Meier, The Regulation of the Market for Professional Soccer Players, op. cit., str. 6.

249
postignut je još jedan sporazum kojim je potvrđeno pravilo o najviše dvoje stranih igrača koji
mogu nastupiti u utakmici, uvođenje „sportskog državljanstva“ koje se stječe nakon pet
godina neprekidne aktivnosti za pojedini savez, i to s početkom s 1.7.1984. godine, a
odlučeno je da će se ponovno 1989. godine cjelokupna problematika ponovno analizirati.1255
Štoviše 1987. godine je Europska komisija zatražila da se tržište rada u sportu prilagodi
europskom pravu, najkasnije do ostvarenja jedinstvenog tržišta 1992. godine, ali su se
sportska udruženja poduprta državama članicama oglušila na taj zahtjev.1256

Još je Europski parlament u svojoj Rezoluciji iz 1989. godine o slobodi kretanja
profesionalnih nogometaša1257 istaknuo da UEFA i neki nacionalni savezi krše nacionalno i
europsko pravo (sloboda sklapanja ugovora i sloboda kretanja suprotno tadašnjem čl. 85
UEZ-a) osim zbog razloga što se odštetama prisiljavaju igrači da moraju neograničeno
nastavljati svoj ugovor s klubom i onemogućava ih se tako u slobodi izbora njihova
poslodavca, što je izmijenjeno nakon presude Bosman,1258 već i uvođenjem kvota koje su tada,
1989. godine, bile da su 2 igrača druge države mogla igrati u prvoj ligi državnog prvenstva, te
najviše još 3 igrača koja su igrala za neprekidno razdoblje od 5 godina (od toga 3 godine u
juniorskom uzrastu) pod okriljem navedenog saveza („pravilo 2+3“, koje je 1991. godine,1259
dakle i u vrijeme odluke Bosman, preraslo u „pravilo 3+2“).1260 Na taj način izravno se krše,
prema mišljenju Europskog parlamenta, proklamirano načelo zabrane diskriminacije na
temelju državljanstva, krše se pravila slobode kretanja (iz tadašnjeg čl. 48. UEZ-a), te pravila
zajamčena tadašnjim čl. 85. UEZ-a, kada je riječ o građanima EU, a koji je stav već prethodno
prepoznat od strane ES-a u predmetima Walrave i Koch, te Dona. Coccia, je primjerice,
mišljenja da su navedena pravila determinirana motivima koji su neekonomski, već
prvenstveno sportski i da su kao takvi sukladni pravu EU.1261 Autor ne dijeli isto mišljenje jer
ukoliko neki klub ima u svojem sastavu više stranih igrača iz država članica EU, neće moći

1255
Parrish, Sports law and policy…, op. cit., str. 91.
1256
Meier, The Regulation of the Market for Professional Soccer Players, op. cit., str. 6.
1257
Resolution of the European Parliament on the freedom of movement of professional footballers in the
Community, 11.4.1989., OJ C 120, 16.5.1989., ad C, E. Treba istaknuti da je veliku ulogu u donošenju navedene
rezolucije imala činjenica da je član Parlamenta bio Janssen van Raay, koji je u tom razdoblju bio predsjednik
FIFPro-a. Meier, The Regulation of the Market for Professional Soccer Players, op. cit., str. 6.
1258
Koja je donesena 27.7.1991., dakle nakon 2 godine od navedene Rezolucije Europskog parlamenta iz
1989.
1259
U travnju 1991. Europska je komisija odobrila u sporazumu s UEFA-om uvođenje „pravila 3+2“, a
primjena navedenog se pravila trebala proširiti do 1997. na sve profesionalne klubove. Meier, The Regulation of
the Market for Professional Soccer Players, op. cit., str. 6.
1260
U navedenom razdoblju, primjerice u Španjolskoj klubovi su mogli imati ugovore s najviše 4 igrača,
koji nisu mogli igrati za španjolsku reprezentaciju, a samo su se 3 u isto vrijeme mogla nalaziti na terenu. U
Italiji i Francuskoj je bio sustav „3+2“. Van den Bogert, Practical Regulation…, op. cit., str. 329.
1261
Coccia, L'indennitàdi trasferimento e la libera cicolazione…, op. cit., str. 350.- 356.

250
svi ti igrači nastupiti upravo zbog navedenog pravila, a osim toga klub neće zaposliti nove
igrače ako zna da će imati problema zbog ograničenja navedenim kvotama. Na taj način se
utječe na pravo na rad i pravo traženja zaposlenja sportaša državljana država članica jer su
diskriminirani u odnosu na državljane države članice. Naime, i sam je ES u svojoj judikaturi
ustvrdio da je sudjelovanje u sportskim natjecanjima osnovna svrha bavljenja sportskom
aktivnošću, a upravo zbog ovakvih pravila koja kvotama ograničavaju mogućnost
sudjelovanja u samim susretima utječe na nemogućnost stvarnog bavljenja sportskom
djelatnošću, a što svakako inkorporira ekonomsku aktivnost jer je riječ o radu koji je plaćen.

Zanimljivo je i što je još 1989. godine ustvrdio Parlament da nema bojazni za razvoj budućih
naraštaja igrača, jer međusobna razmjena igrača te velik broj samih klubova, poglavito u
amaterskom području, neće utjecati na očuvanje identiteta samih momčadi zahvaljujući
vodećim ljudima u klubovima i navijačima.1262 Danas se upravo bojazan od gubitka identiteta
klubova i nacionalnih vrsti spominje kao opravdanje uvođena pravila poput „home-grown
players“ pravila.1263 Parlament je također naglasio da su UEFA, nacionalni savezi, pa čak i
pojedinačni klubovi, dužni direktno primjenjivati i poštivati odredbu tadašnjeg čl. 48. UEZ-a,
te je pozvana Komisija da protiv istih pokrene postupak temeljem čl. 85. UEZ-a, kako bi se
ukinuo sustav transfera kakav je postojao, što je kasnije učinjeno, kao i da se postepeno
poveća udio stranih igrača državljana država članica u određenim klubovima, sve do
potpunog ostvarenja načela slobode kretanja sportaša, uz ograničenje i ostvarenje načela
nacionalnosti isključivo za reprezentacije jer tu nije riječ o profesionalnom nogometu već o
nacionalnom ponosu i identitetu.1264

Prema autoru, ovakav stav Parlamenta iz 1989. godine podupire tezu ovoga rada da su
navedena pravila poput pravila o „home-grown players“ ili „pravila o kvotama stranih
igrača“ suprotna europskom pravu, te „potpuno ostvarenje načela slobode kretanja“, kako se

1262
Resolution of the European Parliament on the freedom of movement of professional footballers in the
Community, 11.4.1989., OJ C 120, 16.5.1989., ad 9.
1263
Zanimljiv je podatak da je Italija nakon neuspjeha na svjetskom nogometnom prvenstvu 1966. godine
donijela odluku da u talijanskom prvenstvu mogu igrati samo Talijani. Navedeno je pravilo ukinuto tek u sezoni
1980./81., zbog toga što se nakon predmeta Donà, još jedan predmet pojavio pred ES-om, no nakon ukidanja
zabrane igranja za strane igrače tužba je povučena. Skreće se pozornost da je 1970. godina Italija bila finalist, a
1982. godine je osvojila Svjetsko nogometno prvenstvo. Pitanje da li je riječ o slučajnosti? Štoviše, od 1981. do
1987. godine klubovi Serie A nisu smjeli imati pod ugovorom više od dva netalijanska igrača, a od sezone
1988/.89. klubovi su mogli imati tri takva igrača. Tek od 1995./96. pravi se razlika između igrača iz EU/EEA i
igrača iz trećih država. Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 325., 328.
1264
Resolution of the European Parliament on the freedom of movement of professional footballers in the
Community, op. cit., ad 10.-13.

251
navodi u predmetnoj Rezoluciji, u biti znači da je ne samo moguće, već i sukladno europskom
pravu da u jednom sportskom klubu svi igrači koji su uredno registrirani budu državljani
država članica EU, te da čak nema niti jednog igrača državljana navedene države iz koje klub
potječe. Navedeno možda nije „u duhu sporta“, ali prema autorovu mišljenju jest „ne samo u
duhu, već sukladno europskom pravu“ i svaka pravila ili kvote koje onemogućavaju
ostvarenje navedenog načela slobode kretanja suprotne su europskom pravu i ne mogu opstati.
Prema autorovu mišljenju, navedeni stav iz 1989. godine nije izolirani slučaj, već tomu u
prilog ide i sudska praksa ES-a, kako je prethodno navedeno. Specifičnost sudske prakse jest
da ona tumači pravne akte i pomaže u razjašnjenju pitanja europskog prava, no bez pokretanja
samih sudskih postupaka, Sud se ne može izjasniti. Premda bi prema navedenom stavu
Europskog parlamenta iz 1989. godine možda bilo za očekivati jasnije očitovanje Europske
komisije kao „čuvara Ugovora“ u tom svijetlu, dogodio se svojevrsni obrat. Naime, Europska
je komisija 1991. godine donijela neku vrstu „odluke tj. odobrenja“1265 na traženje UEFA-e u
pogledu nacionalnih odredba koje se primjenjuju na nacionalna prvenstva, kao i  u pogledu
naknada za prijelaz igrača iz jednog u drugi klub.1266 Protiv navedene odluke ustao je pred ES
tužbom Jean-Marc Bosman1267 i tražio usvajanje privremene mjere kojom bi se stavila izvan
snage takva, „odluka tj. pristanak“ Komisije na pravila UEFA-e. ES je tužbu odbacio jer se u
navedenom predmetu nije radilo o „odluci“ već o „neformalnom prijelaznom dogovoru“ koji
se ne odnosi izravno na tužitelja niti je od utjecaja na njegov status nogometaša. No, Bosman
tu nije stao te je iste godine pokrenuo još jedan postupak pred ES1268 u kojemu je ovoga puta
tražio poništaj prethodno navedene „odluke“ Komisije. Komisija je u svojemu odgovoru
ostala na tragu prethodnog postupka te je nadodala da bi navedeni „neformalni prijelazni
sporazum“ trebao olakšati postupak k potpunoj liberalizaciji pravila nacionalnih nogometnih
saveza i UEFA-e. ES je opet uzeo prvotno u razmatanje, pravnu prirodu same mjere koja se
pobija, kako bi mogao donijeti odluku,1269 te je ustvrdio da Komisija nije donijela nikakvu
jednostranu odluku s pravnim učinkom na treće stranke, niti je stupila u neki ugovor ili

1265
European Commission's press release IP(91)316 of 18.4.1991.
1266
Navedenom „odlukom“ poznatijom kao „gospodski sporazum“ prihvaćena je nacionalna odredba kojom
se od nacionalnih nogometnih saveza od sezone 1992/.93. pa nadalje zahtjevalo da se odobri najmanje 3 igrača s
državljanstvom druge države, zajedno s još 2 igrača s državljanstvom druge države koji su aktivno obavljali
svoju profesiju bez prekida u predmetnoj državi u razdoblju od 5 godina, i to za prvoligaške klubove, a što se do
sezone 1996./97. trebalo odnositi na sve razine natjecanja u kojima sudjeluju profesionalni sportaši. U pogledu
transfera igrača, naglašeno je da je svaki igrač slobodan po isteku svojega ugovora igrati za drugi klub bez obzira
na pregovore njegova kluba i kluba koji ga želi kupiti.
1267
Naredba Suda u predmetu Bosman v Commission, C-117/91 R, ECR [1991] I-3353.
1268
Naredba Suda u predmetu Bosman v Commission, C-117/91, ECR [1991] I-4837.
1269
Kao što je prethodno rečeno, samo one mjere čiji se pravni učinak odnosi na, tj. koji ima sposobnost da
utječe na interese tužitelja tako da dovodi do promjena u njegovom pravnom položaju, mogu se pobijati i može
se tražiti njihov poništaj. O tome vidi odluku, C-60/81, IBM v Commission, ECR [1981] 2639.

252
sporazum s UEFA-om kojega bi ES moga uzeti u razmatranje, što je rezultiralo odbačajem
tužbe. Gotovo četiri godine nakon toga donesena je povodom treće tužbe odluka koja je
svojevrsni kamen temeljac europskog sportskog prava, zapravo odluka, prema autorovu
mišljenju imajući u vidu prethodne dvije, u predmetu Bosman III.1270

U pogledu nacionalnih kvota ES je u odluci Bosman utvrdio da je irelevntno što se
„nacionalne odredbe“ ne odnose izravno na zapošljavanje igrača iz drugih država članica već
na pravo klubova da navedene igrače uvrste u svoje momčadi. Jer kako je sudjelovanje igrača
u takvim utakmicama osnovna svrha profesionalne igračeve aktivnosti, pravilo koje
ograničava takvu aktivnost ograničava i pravo na zaposlenje igrača.1271 Nezavisni odvjetnik
Lenz je u predmetu Bosman istaknuo činjenicu da, unatoč tomu pravilu mali je broj klubova
koji temelje svoj razvoj i sportske uspjehe na vlastitom razvoju igrača, činjenica da bi
ukidanje nacionalnih klauzula otvorilo mogućnost većem zapošljavanju stranih igrača je
normalna posljedica ostvarenja slobode kretanja radnika.1272 Odluka ES-a je bila na tragu
navedenog mišljenja Nezavisnog odvjetnika, s time da je ES naglasio da „otvaranje tržišta
rada stranim igračima u nekoj državi članici smanjuje mogućnosti zaposlenja državljana te
države, no ti isti onda imaju mogućnost zaposlenja u drugim državama članicama pod istim
uvjetima kao i njihovi državljani“.1273

U Engleskom nogometu prije učinaka presude Bosman u ligaškim natjecanjima moglo je za
klub nastupiti najviše tri ne engleska igrača s time da su se državljani Welsa, Škotske,
Republike Irske i Sjeverne Irske smatrani igračima u kvoti „engleskih igrača“, dok su
primjerice u europskim natjecanjima smatrani igračima koji ulaze u kvotu „ne engleskih
igrača“, s time da su se dvojica mogla smatrati „engleskim igračima“ ukoliko potječu iz
omladinskog pogona kluba za koji igraju.1274 Talijanski nogometni savez FIGC je tek 2001.
godine promijenio svoja pravila o kvotama igrača izvan EU, iako je FIFA još 1997. godine
svojom Okružnicom br. 611 pozvala saveze da ukinu diskriminaciju s obzirom na plaćanje
naknada za transfere i po isteku ugovora. Do tada je svaki klub mogao imati najviše petoricu
igrača državljana država izvan EU, a od njih su samo trojica mogla nastupiti istovremeno za
klub u istom susretu. Novim pravilom ukinuto je ograničenje da samo trojica mogu

1270
Odluka Bosman, op. cit.
1271
Odluka Bosman, op. cit., t. 116.-120.
1272
Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Lenza, u predmetu Bosman, op. cit., t. 145.
1273
Odluka Bosman, op. cit., t. 134.
1274
Carmichael, Forrest, Simmons, The Labour Market in Association Football: Who Gets Transferred and
for How Much?, Bulletin of Economic Research, vol. 51. (1999.) br. 2., str. 125.-150., str. 144.

253
istovremeno igrati.1275 U svijetlu razvoja mladih igrača i zaštite državnih reprezentacija valja
naglasiti da je primjerice u Austriji 2001. godine zaključen „gospodski sporazum“ između
predstavnika nacionalnog saveza, klubova, igrača i Vlade, kojim je uvedeno „pravilo 9+9“,
kojim je svaki klub na popisu za utakmicu morao imati 9 igrača koji mogu nastupiti za
austrijsku reprezentaciju, no „gospodski sporazum“ je ubrzo prekršio Sturm Graz koji se nije
želio lišiti usluga svojih bitnih inozemnih igrača.1276 Ipak, vodeći ljudi austrijske Bundeslige
su nakon neuspjeha s „pravilom 9+9“, uveli sustav, doduše na dobrovoljnoj osnovi
sudjelovanja klubova,  koji nagrađuje korištenje usluga austrijskih igrača, tzv. Österreicher-
Topf („austrijski lonac“) kojim je utvrđeno da će se prihodi od tv prava isplatiti klubovima
prema minutama koje su na travnjaku proveli igrači koji mogu nastupiti za austrijsku
reprezentaciju (uključujući U-21 igrače). 1277  Navedeno je imalo učinka, jer je broj
neaustrijskih igrača od 41% 2003./04. godine pa na 37% u sezoni 2007./08.1278

Sportska tijela i države članice, u predmetu Bosman tvrdile su da su „nacionalne
odredbe“ opravdane neekonomskim temeljima, jer su čisto sportske prirode; da su iste nužne
radi očuvanja tradicionalne veze između kluba i njegove države, kako bi se omogućilo
navijačima da se identificira sa svojim klubom i da taj klub onda predstavlja određenu državu
u međunarodnim natjecanjima; da su nužna radi stvaranja skupine igrača koji bi mogli
nastupiti za nacionalnu vrstu; da im je uloga očuvanje natjecateljske razine između klubova,
te onemogućilo bogate klubove da kupe usluge najboljih igrača te, konačno, jer su navedena
pravila osmišljena u suradnji s Europskom komisijom i redovito se moraju propitivati kako bi
ostala u skladu s politikom Zajednice. 1279  ES je sva predložena opravdanja odbio kao
neosnovana. Utvrdio je da navedena pravila „nisu dovoljna za postizanje cilja održavanja
natjecateljske razine, jer ne postoje pravila koja ograničavaju mogućnost bogatijim
klubovima da okupe najbolje igrače dotične države, te tako umanje ravnotežu na jednaki
način.“1280

1275
Vidi Van den Bogaert, Practical Regulation… op. cit., str. 77.
1276
Brand, Niemann, Spitaler, Austria: Historical and modern processes, str. 171.-186., str. 176. i 177., u
Niemann, Borja, Grant (Ur.), The transformation of European football, op. cit.
1277
U-21 reprezentacija jest reprezentacija igrača do 21 godine starosti.
1278
Ibid, str. 177.
1279
Odluka Bosman, op. cit., t. 121.-126.
1280
Odluka Bosman, op. cit., t. 135.

254

2. Sustav nacionalnih kvota danas – FIFA prijedlog „pravila 6+5“

Da sustav kvota, odnosno ograničenja broja igrača još uvijek postoji,1281 pokazuje primjer
spora Europske Komisije i Luksemburga, koji je okončan tek u lipnju 2010. godine iako je
započeo još 2004. godine. Naime, Luksemburški nogometni savez je pravilima propisivao da
za svaki klub koji nastupa u nacionalnom natjecanju najmanje 7 igrača na listi od 16 moraju
imati državljanstvo Luksemburga ili su prvu licencu za igranje stekli u Luksemburgu, a
najviše je po 4 igrača moglo ostvariti transfer za svaki klub u jednoj sezoni. Spor je okončan
na način da je luksemburški savez izmijenio navedena pravila jer nisu bila u skladu s pravom
EU.1282 Ipak, unatoč tomu FIFA i dalje ne odustaje od svoje ideje o nacionalnim kvotama
predlažući „pravilo 6+5“, kojim bi svaka momčad morala započeti utakmicu s najmanje 6
igrača koji bi mogli nastupiti za reprezentaciju države u kojoj se natječe navedeni klub, s time
da se tijekom utakmice može promijeniti 3 igrača, tako da u konačnici kvota iznosi 3+8 u
korist „stranih igrača“, s time da nema ograničenja u pogledu zaključenja ugovora sa stranim
igračima.1283 Kao razlog uvođenja navedenog pravila, slično kao i u slučaju pravila „home-
grown players“, Predsjednik FIFA-e Blatter navodi da su dovođenjem sve više stranih igrača
klubovi izgubili lokalni, ali i nacionalni identitet, a mladi igrači dobivaju sve manje prigoda
ostvariti karijeru u matičnim klubovima. 1284 Parrish i Miettinen pak smatraju da je navedeno
pravilo diskriminatorno, i to izravno diskriminatorno.1285 Prema planovima FIFA-e, navedeno
se pravilo trebalo postupno uvoditi, radi prilagodbe klubova, počam od sezone 2010./11. s
„pravilom 4+7“ do konačnog uvođenja u sezoni 2012./13., no u međuvremenu je Europski

1281
Jedan zanimljiv slučaj koji se tiče odnosa nacionalnih kvota državljanstva je i slučaj nizozemskog
vaterpoliste Harry van der Meera koji je 1997. prešao u talijanski klub Savonu, te je uslijed pravila talijanskog
saveza koja dopuštaju da najviše 3 igrača bez talijanskog državljanstva mogu nastupiti za klub, bio prisiljen uzeti
talijansko državljanstvo. Da to nije učinio klub bi doveo drugog istočnoeuropskog igrača koji je bio voljan
promijeniti državljanstvo. Na taj način je van der Meer ograničen u ostvarivanju njegova prava na slobodu
kretanja radnika, a kada je nekoliko godina kasnije želio nastupiti za nizozemsku reprezentaciju to mu nije bilo
moguće zbog talijanskog državljanstva. Martins, Freedom of Movement in Relation to Sport, International
Sports Law Journal, vol. 7. (2007.) br. 1.-2., str. 100.-107., str. 103.
1282
Luksemburški je savez tvrdio da je riječ o privremenim pravilima o transferima, kao i da su statistički
podaci pokazali da pravilo u prvoj ligi ne onemogućava zapošljavanje stranih igrača i ne predstavlja
diskriminaciju za državljane drugih država EU. Vidi opširnije: European Commission: Free movement: EU
closes
case
against
Luxembourg
over
footballers'
nationaliy,
IP/10/665,
http://europa.eu/rapid/
pressReleasesAction.do?reference=IP/10/665&format=HTML&aged=0&language=EN&guiLanguage=en,
(10.1.2012.).
1283
Lange, The FIFA „6+5“ Quota System: Legal Admissibility under the Terms of the Treaty of Lisbon,
International Sports Law Journal , vol. 11. (2011.) br. 1.-2., str. 126.-130., str. 126.
1284
Blatter, 6+5 rule is crucial, dostupno na: http://www.fifa.com/aboutfifa/organisation/ president/
news/newsid=762500/index.html, (11.10.2011.).
1285
Parrish, Miettinen, The Sporting Exception…, op. cit., str. 197.

255
parlament1286 izrazio svoje protivljenje navedenom prijedlogu, kao i Europska komisija koja
je priznala da je navedeno pravilo izravno diskirminatorno i krši čl. 45. UFEU-a. 1287 U
konačnici, barem za sada FIFA je odustala od uvođenja navedenog pravila na svojem 60.
Kongresu održanom u Johanesburgu u rujnu 2010.1288 Nužno je istaknuti još jednu činjenicu.
Navedeno „pravilo 6+5“, kao izravno diskirminatorno, sukladno čl. 45(3). UFEU-a u pogledu
slobode kretanja radnika, moglo bi biti opravdano na temelju javnog poretka, javne sigurnosti
i javnog zdravlja. Kako je u konkretnom slučaju jedino moguće primijeniti tek „javni
poredak“, prema Langeu, niti ovo se opravdanje ne bi moglo primijeniti, jer nogomet je
postojao i prije uvođenja pravila o kvotama 6+5, stoga ne postoji opravdanje u pogledu
javnog poretka kojim bi navedeno pravilo opstalo. Osim toga, navedeno pravilo je protivno i
ostvarenju tržišnog natjecanja u EU.1289 FIFA je uvođenje „pravila 6+5“ opravdala potrebom
zaštite nacionalnog identiteta nogometa i državnih reprezentacija, nužnošću promicanja
mladih igrača, te poboljšanjem tržišne utakmice među klubovima, no navedena opravdanja,
poput onih u pogledu nužnosti postojanja pravila o naknadama za slučaj transfera, koje su
uspješno pobijene pred ES, ne daju valjane argumente za uvođenje navedenog pravila.1290 S
druge strane ima primjera sasvim suprotnih od predlaganih pravila o kvotama. Tako u
Njemačkoj svi državljani država članica UEFA-e ulaze u kvotu EU/EEA igrača, u prvoj i
drugoj njemačkoj nogometnoj ligi, što je samo dokaz da je potpuna sloboda kretanja radnika, i
to ona proširenoga tipa (ne ograničena samo na državljane EU) moguća, iako se treba
naglasiti da ista pogoduje moćnije klubove.1291 Razlog takvoj liberalizaciji leži u posebnoj
socijalno-političkoj situaciji, jer ako se prisjetimo da je padom Berinskog zida došlo do
spajanja Istočne sa Zapadnom Njemačkom, jasno je zašto su uvedeni tzv. UEFA-rezidenti
(državljani država čiji su savezi članovi UEFA-e), (njem. UEFA-Ausländer). Možemo reći da
je strategija njemačkog saveza bila dugoročna, smatrajući da će prije ili kasnije doći do
daljnjeg proširenja EU. Ipak, zamjetan je utjecaj presude Bosman na broj njemačkih igrača u
klubovima. Naime, početkom 90-tih godina prošlog stoljeća približno 80% igrača su bili
njemački državljani, 13% iz država područja UEFA-e  (bez Njemaca), te  7% državljani izvan
područja UEFA-e, da bi 2005. godine odnos bio slijedeći 50 % igrača s njemačkim

1286
European Parliament Legislative Observatory:  INI/2007/2261, 8.5.2008.
1287
Odluka Europske komisije, OJ (2010) C 83/01, 30.3.2010.
1288
Parrish, Borja, Miettinen, Siekmann, The Lisbon Treaty and EU Sport Study, op. cit., str. 32.
1289
Lange, The FIFA „6+5“ Quota System…, op. cit., str. 128.-129.
1290
Ibid, str. 128.
1291
Siekmann, Possible Participation of EPFL and G-14 in a Social Dialogue, str. 401.-456., u EU, Sport,
Law and Policy.,… op. cit., str. 447.

256
državljanstvom, 37% iz država područja UEFA-e  (bez Njemaca), a igrača izvan područja
UEFA-e oko 13%.1292

Njemačka 1990-ih
80%
13%
7%
državljani Njemačke
državljani država UEFA-e
 državljani država izvan UEFA-e
Njemačka 2005.
50%
37%
13%
državljani Njemačke
državljani država UEFA-e
 državljani država izvan UEFA-e

Grafički prikaz 2: Udio nogometaša u Njemačkoj 1990-ih godina, te 2005. godine

§ 2 Autonomno uređenje specifičnih odnosa u sportu s naglaskom
na pravila regionalnih i nacionalnih saveza u pogledu ograničenja
broja igrača – pravilo „home-grown players“

Ono što je zasigurno interesantno i što predstavlja jednu od hipoteza ovoga rada jest način na
koji države članice, odnosno pojedini sportski savezi koji uživaju veliku autonomiju u okviru
država članica, unatoč proklamiranim slobodama i zabrani diskriminacije s obzirom na
nacionalnost, u biti, pod nekom vrstom opravdanja specifičnosti sporta, ograničavaju slobodu
kretanja radnika na neizravan način. Već je bilo riječi o odluci Bosman i načinu na koji je ta
odluka utjecala na svijet sporta, poglavito nogometa. Ovdje treba istaknuti da, pogotovo kada
promatramo profesionalni sport, nužno je da što više mladih sportaša, koliko god je to
moguće uspije, jer npr. u Engleskoj se manje od 10% mladih nogometaša ponudi prvi
profesionalni ugovor.1293

1292
Brand, Niemann, Germany: From adjustment to transformation, str. 59.-79., str. 60. i 61., u Niemann,
Borja, Wyn (Ur.): The transformation of European football, op. cit.
1293
European Commission, DG Education and Culture, Education of Young Sportspersons (Lot 1), Final
Report, August 2004., str. 49., dostupno na: http://ec.europa.eu/sport/library/documents/c3/pmp-study-dual-
career_en.pdf (8.11.2011.).

257

I. UVOĐENJE PRAVILA „HOME-GROWN“ IGRAČA

Nakon što je odluka ES-a u predmetu Bosman dobrano uzdrmala način na koji su nogomet
uredili FIFA i UEFA, već 1996. godine UEFA je započela s razmatranjem ideje o „pravilima
koja će poticati razvoj mladih igrača u klubovima – „engl. home grown players regulation“,
no istu je inicijativu Europska komisija odlučno odbila.1294 Navedeno se pravilo sastojalo u
tomu da klubovi u svojim natjecanjima u sastavu imaju određeni broj igrača koji su trenirani i
školovani u matičnom savezu.1295 Ova inicijativa je u biti sukladna pravilu koje je uvedeno
2005. godine, te se postavlja pitanje kako to da je nešto što prema mišljenju Komisije 1996.
godine nije bilo u skladu s europskim pravom, danas uvedeno? No, kako je došlo do uvođenja
ovoga spornog pravila?

UEFA je po okončanju Kongresa u Tallinu 2005. godine izdala Deklaraciju o lokalnom
usavršavanju igrača.1296 Navedena je Deklaracija naglasila značaj treniranja i razvoja mladih
igrača; priznato je da financiranje igra izuzetnu ulogu u nogometu, ali da sportski interesi
moraju prevladati, te da klubovi moraju prihvatiti određenu odgovornost oko razvoja igrača
umjesto kupovine igrača koje su drugi klubovi stvorili; i konačno određeno je da će se od
klubova od sezone 2006./07. zahtijevati da u svojim sastavima imaju određeni broj „engl.
local trained players“. U službenom priopćenju UEFA-e u obliku pitanja i odgovora,1297 kao
glavno opravdanje uvođenju prijedloga o „igračima usavršavanim u lokalnoj sredini“ (engl.
„local trained players“) navedeno je da se nastoji potaknuti klubove na usavršavanje vlastitih
igrača, umjesto dovođenja igrača s raznih strana, kakva je praksa u nogometu. Također,
izričito se naglašava da ovo pravilo nije nikakva „osveta“ ES-u za odluku Bosman, te da
UEFA sada s EU-om ima dobre odnose, pozivaju institucije EU i države članice na daljnju

1294
Borja, UEFA and European Union from confrontation to co-operation?, Paper presented at the 10th
Biennial International Conference of the European Union Studies Association (EUSA). Montreal (Canada), 17-
19 May 2007., str. 8.
1295
Ovdje treba naglasiti da je EU izuzetno osjetljiva na pitanje ulaganja u razvoj i obrazovanje mladih,
poglavito kada je riječ o sportašima. Tomu u prilog najbolje ilustrira predmet koji se našao pred Europskom
komisijom, kojim se postavilo pitanje ulaganja Francuske države u profesionalne klubove koji imaju državne
trening-centre, u iznosu od 2.3 milijuna € godišnje, i da li se na taj način krše pravila tržišnog natjecanja,
državnim potporama (state aid). DN: IP/01/599, „Commission does not object to subsidies for French
Professional Sports clubs“, 25.4.2001., Vidi u Parrish, Sports law and policy…, op. cit., str. 138.
1296
Declaration of the UEFA Congress on the subject of local training of players, Tallin, 2005., dostupno na:
http://www.uefa.com/MultimediaFiles/Download/uefa/UEFAMedia/297202_DOWNLOAD.pdf, (10.6.2011.).
1297
UEFA,
Investing
in
Local
Training
of
Players
iz
2005.
godine,
dostupno
na:
http://www.uefa.com/MultimediaFiles/Download/uefa/UEFAMedia/273606_DOWNLOAD.pdf (2.7.2011.).

258
suradnju kako bi se osiguralo da su navedena pravila u skladu s europskim pravom; rečeno je
da navedene pravila ne krše prema mišljenju UEFA-e pravila europskog prava o slobodi
kretanja, kao i da nisu povezana s državljanstvom igrača. O navedenom stavu UEFA-e iz
2005. godine, na postavljeno pitanje što prema mišljenju UEFA-e čini zapravo „usavršavanje
(engl. training)“ nije dat odgovor, već je rečeno da će naknadne konzultacije s udrugom
profesionalnih igrača, institucijama EU i drugim partnerima iznjedriti pravi odgovor.1298

Igrači usavršavani u domaćoj sredini (engl. „home-grown players“) su od strane UEFA-e
definirani kao igrači koji, bez obzira na svoje državljanstvo ili godine, su trenirani od strane
svojih klubova, ili od strane drugog kluba iz istog nacionalnog saveza u razdoblju od
najmanje 3 godine između 15. i 21. godine igračeva života.1299 Tako je UEFA navedenim
pravilima u svojim natjecanjima (Champions league i UEFA Europa league) od 2008./09.
godine zahtjevala da klubovi u svojem sastavu od 25 igrača1300 imaju 4 igrača koji su se
usavršavali i razvijali u navedenom klubu za koji su registrirani i druga 4 igrača razvijaju u
klubovima koji pripadaju nacionalnom savezu navedenog kluba, tzv. „pravilo 4+4“.
II. POTPORA EUROPSKOG PARLAMENTA I EUROPSKE KOMISIJE

U pogledu pravila o „home grown players“ Europski parlament i Europska komisija su se
pozitivno očitovale na predložena pravila. Naime, Europski je parlament 2007. godine
„izrazio jasnu podršku UEFA-inim mjerama kojima se obrazovanje mladih igrača zahtijeva
određeni najmanji broj „home-grown“ igrača u profesionalnoj momčadi, kao i ograničenjem
broja igrača u momčadi; te vjeruje da su takve poticajne mjere proporcionalne i poziva

1298
Ovo je dosta zanimljivo pitanje, jer mnoštvo moćnijih klubova ima otvorene vlastite trening-centre
(kampove i akademije) diljem svijeta, čak i na drugim kontinetima poput primjerice Afrike; a također je
zanimljivo pitanje što s klubovima „kćerima“ ili kako se znaju još zvati „podružnicama“ moćnijih klubova, u
koje se u pravilu šalju igrači koji su tek završili juniorski staž i nisu sposobni odmah nastaviti s radom u prvoj
momčadi ili novo dovedeni igrači koji trebaju aklimatizaciju. Npr. Chelsea FC je brazilca Alexa ustupio
nizozemskom klub PSV-u u razdoblju od 2004. do 2007. godine jer navedeni igrač nije ispunjavao uvjete za
dobivanjem radne dozvole u Engleskoj. Od 1999. godine odlukom Odjela za obrazovanje i zapošljavanje u
Engleskoj strani nogometaš (izvan EU) može dobiti radnu dozvolu ukoliko je riječ o vrhunskom igraču koji će
unaprijediti kvalitetu nogometa, a za to moraju biti ispunjeni sljedeći uvjeti: mora imati najmanje 75%
natjecateljskih utakmica za najbolju seniorsku vrstu svoje države u protekle 2 godine prije podnošenja zahtjeva i
reprezentacija za koju igra mora biti u posljednje 2 godine prosječno rangirana u najboljih 40 prema FIFA-
ljestvici. Dostupno na službenim stranicama Engleskog nogometnog saveza FA : http://www.thefa.com/
TheFA/RulesandRegulations/FARegulations/NewsAndFeatures/2009/work_permits_players.aspx, (1.7.2011.).
1299
Conzelmann, Models for the Promotion of Home Grown Players for the Protection of National
Representative Teams, str. 215.-225., str. 215., u Gardiner, Parrish, Siekmann (Ur.), EU, Sport, Law and
Policy…, op. cit.
1300
Po prvi puta je veličina momčadi ograničena, što nije dalo prevelikog prostora manipuliranju s
navedenim pravilom.

259
profesionalne klubove da striktno primjenjuju navedena pravila“.1301 Godinu dana kasnije u
Rezoluciji o Bijeloj knjizi o sportu, Europski je parlament istaknuo da je „pravilo FIFA-e
6+5“ izravno diskriminatorno, ali shema pravila o „home grown“ igračima prihvaćena je
kao proporcionalnijom i nediskriminatornom.1302

Europska komisija je 2008. godine, također, dala pozitivno očitovanje,1303 te je član Komisije
zadužen za zapošljavanje, socijalne odnose i jednake mogućnosti, Vladimir Špidla izjavio da
„U usporedbi s namjerom FIFA-e o uvođenju tzv. „6+5 pravila“, koji je izravno
diskriminirajući, pa slijedom toga nije u skladu s pravom EU, pravilo o „home grown
players“ predloženo od strane UEFA-e čini mi se proporcionalno i u skladu s načelom
slobode kretanja radnika“. Član Komisije zadužen za obrazovanje, usavršavanje, kulturu i
mladež, Ján Figel također je istaknuo da „Mjere koje zahtjevaju od najboljih europskih
klubova očuvanje strukture kvalitete usavršavanja se nameću kao nužnost, a pravila UEFA
sprječavaju rizik da profesionalni nogometni klubovi napuste strukture treniranja“.

U Bijeloj knjizi o sportu, Komisija je istaknula da su kvote o broju stranaca izravno
diskriminatorne, te slijedom toga protivne europskom pravu, no s druge strane, u mjeri 9,1304
kao i u Akcijskom planu Pierre de Coubertin1305 koji čini sastavni dio Bijele knjige o sportu,
u mjeri A3 (obrazovanje i usavršavanje) navedeno je da „Pravila koja zahtijevaju od klubova
da uključe u momčadi određenu kvotu „home-grown“ igrača, može se prihvatiti kao
sukladnom odredbama Ugovora o slobodi kretanja radnika, ukoliko ne dovode do izravne
diskriminacije temeljene na državljanstvu i ukoliko njihovi mogući učinci neizravne
diskiriminacije mogu biti proporcionalni legitimnim ciljevima kojima teže, poput osnaživanje
i zaštita talentiranih mladih igrača“. Navedeno pravilo podupro je i Arnautov-Izvještaj.1306
Iako nije obrazloženo, ipak izgleda da je pravilo opravdano u navedenom Izvještaju kao

1301
European Parliament Resolution of 29.3.2007 on the future of profesional football in Europe,
2006/2130(INI).
1302
European Parlimanet Resolution of 8.5.2008 on the White Paper on Sport (INI/2007/2261), t. 7. i  98.
1303
European Commision: UEFA rule on „home-grown players“: compatibility with the priniciple of free
movement of persons, of 28.5.2008, IP/08/807.: „UEFA-a „Home-grown pravilo“ je potencijalno sukladno
pravu EU iako mjera može dovesti do indirektne diskriminacije temeljem državljanstva, ista slijedi legitiman cilj
promicanja razvoja i obrazovanja (engl. training) mladih igrača i konsolidiranje ravnoteže u natjecanju.“
1304
Bijela knjiga o sportu, op. cit., str. 6
1305
COM (2007) 391 final, Commission of the EC Staff Working documents, Action plan „Pierre de
Coubertin“, Accompanying document to the White paper on Sport, od 11.7.2007., dostupno:
http://ec.europa.eu/sport/white-paper/doc/sec934_en.pdf, (20.7.2011.).
1306
Arnaut-Izvještaj, op. cit., str. 49. i 50.: „takav sustav, koji promiče obrazovanje, usavršavanje i tržišnu
ravnotežu, treba biti shvaćen kao sukladan pravu Zajednice“.

260
opravdano ograničenje, a ne kao pravilo „svojstveno organizaciji sporta“ ili kao „čisto
sportsko pravilo“.1307

U radnim materijalima uz tzv. Bijelu knjigu o sportu 2 iz 2011. godine, Komisija je ponovno,
ovoga puta možda najsnažnije izrazila svoju potporu uvođenju ovoga pravila. Utvrđeno je da
navedeno pravilo, čija je svrha okupljanje i razvoj mladih igrača te osiguranje ravnoteže u
natjecanju, može biti sukladno pravu EU, ukoliko: a) je navedeno pravilo sposobno
učinkovito postići navedene ciljeve; b) ukoliko nema drugih mjera koje su manje
diskiminirajuće od ovih pravila, te c) ukoliko navedena pravila ne idu izvan onoga što je
nužno za postizanje svojih ciljeva, a Komisija će nadzirati provedbu navedenih pravila od
slučaja do slučaja kako bi se ostvarili proklamirani ciljevi, uz naglasak da navedeno pravilo
nije analizirano s aspekta tržišnog natjecanja.1308 No, zanimljivo je da Komisija u istome aktu
navodi da „zahtijevanje boravka određenog broja godina na području države članice, kao
uvjet sudjelovanja u sportskim natjecanjima jednako kao domaći sportaši predstavlja
ograničenje slobode kretanja“. 1309  Kako je prethodno rečeno, pravilo „home-grown
players“ upravo zahtijeva registraciju igrača pod matičnim savezom određeni broj godina,
znači boravak određeni broj godina na području države navedenog saveza, kako bi taj igrač
ostvario status „home-grown“ igrača. Iz prethodno navednog jasno proizlazi da navedeno
pravilo ograničava slobodu kretanja sportaša.

Da niti sama Europska komisija nije sigurna u usklađenost navedenih pravila s europskim
pravom, ukazuje i činjenica da se obvezala promatrati način na koji će zaživjeti navedeno
pravilo i da će o svemu dati svoje mišljenje u 2012. godini,1310 čime zapravo kupuje vrijeme i
nastoji sagledati moguće probleme. Ipak, treba istaknuti da je Rezolucija Europskog
parlamenta o europskoj dimenziji sporta iz 2012. godine ponovno dala potporu tom pravilu,
predlažući uvođenje tog modela u druge profesionalne lige u Europi, kao i stavljajući
naglasak na nužnost razvoja mladih talenata i nastojanje smanjivanja ovisnosti klubova o
transferima igrača.1311

1307
Miettinen, Parrish, Nationality Discrimination in Community Law: An Assessment of UEFA
Regulations Governing Player Eligibility for European Club Competitions (The Home-Grown Player Rule),
Entertainment and Sport Law Journal, vol. 5. (2007.) br. 2., t. 1.-37., t. 19.
1308
Radni materijal uz Bijelu knjigu o sportu 2, op. cit., str. 4.
1309
Ibid, op. cit., str. 8.
1310
Bijela knjiga o sportu 2, op. cit., str. 13.
1311
European Parliament resolution on the European dimension in sport…, op. cit., t. 72., 73.

261
III. OPRAVDANJA UVOĐENJA PRAVILA „HOME-GROWN“ IGRAČA

Navedeno se pravilo opravdava nužnošću potrebe promicanja usavršavanja i obrazovanja
mladih igrača, jer bez navedenih pravila mladi igrači dobivaju sve manje prilika za obavljanje
svojih aktivnosti u klubovima koji teže rezultatima; kao i da bez navedenih pravila se zapravo
neće uspjeti popraviti situacija u pogledu manjka mladih igrača i „bazena talentiranih“ igrača
koji bi mogli igrati za reprezentacije država;1312 održavanje natjecateljske ravnoteže među
klubovima onemogućavanjem bogatih klubova da dovode najbolje igrače u svoje sastave, kao
i održavanje povezanosti klubova s lokalnim zajednicama1313.1314 Štoviše, valja naglasiti da
argumentu „povezanosti s identitetom kluba“ u odluci Bosman, Sud nije priznao
postojanje. 1315 Činjenica da je UEFA dala preporuku da se navedena pravila uključe u
autonomne akte nacionalnih saveza, može dovesti do nejednakosti jer je moguć slučaj da se u
europskim natjecanjima zahtijeva provođenje takvih pravila, a u nacionalnom, koji bi trebao
predstavljati „jaku povezanost lokalne zajednice s klubom“ takve potrebe za zaštitom i te iste
povezanosti nema. Navedeno pravilo nije izravno diskriminatorno, ali jest neizravno
diskriminatorno jer ukoliko uzmemo čl. 19. „FIFA Pravila“ koja tek pod iznimnim
okolnostima dopuštaju transfere igrača mlađih od 18 godina, jasno je da se navedenim
pravilima žele diskriminirati državljani i drugih država članica EU različitih od nacionalnih
saveza, jer će navedene uvjete najlakše ispunjavati mlađi igrači državljani iste države u kojoj
se nalazi i odgovarajući savez. Ideja, kako je sadržano u Bijeloj knjizi o sportu, jest da se
„promiče razvoj mladih igrača i potakne klubove da ulažu u razvoj mladih ljudi, a ne samo u
transfere igrača“.1316 Navedeno proklamira i Europska sportska Povelja1317 naglašavajući da

1312
U pogledu navedenog treba istaknuti da su primjerice Europski nogometni prvaci Francuska 2000. (15
od 22 igrača) i Grčka 2004. u svojim sastavima imali gotovo sve igrače koji su igrali u inozemstvu, dok
primjerice Italija koja je postala svjetski prvak 2006. ili Španjolska kao svjetski i europski prvak 2008. odnosno
2010. su imali gotovo  isključivo igrače koji su igrali u matičnim ligama. Čak i u momčadi koja je nedavno
postala prvakom Europe 2012. godine, od 23 igrača samo su 4 igrača igrali izvan Španjolske. Ipak, treba
istaknuti da je liberalizacijom tržišta rada nogometaša prisutna pojava sve većeg broja igrača iz reprezentacija
lige pet najvećih država koji igraju u inozemstvu. Primjerice 2000. na europskom prvenstvu Italija je od 22
igrača imala 22 igrača koji su igrali u Italiji, da bi 2008. od 23 igrača njih 5 igralo u inozemstvu, isto je tako bilo
i sa Španjolskom. Vidi Dobson, Goddard, The Economics of Football, op. cit., str. 233. i 234.
1313
U pogledu opravdanja o nužnosti održavanja povezanosti klubova s lokalnom zajednicom, najbolje
ilustrira studija sociologa Ranca koji je utvrdio da klubovi možda i simboliziraju lokalni identitet, ali ne
nacionalni, no to nužno ne znači da navijači više cijene i podupiru lokalne igrače, štoviše u multietničkim i
multinacionalnim sredinama upravo raznolikost igračkog kadra nekog kluba može dovesti do veće povezanosti
drugih grupa s predmetnim klubom. Vidi Ranc, „Vectors of Identification and Markets of Identity in
Contemporary European Football“ u Miettinen, Parrish, Nationality Discrimination in Community Law…, op.
cit., t. 22.
1314
Freeburn, European Football Home-grown Players Rules…, op. cit., str. 210.
1315
Odluka Bosman, op. cit., t. 131.
1316
Bijela knjiga o sportu, op. cit., str. 13.

262
„svi mladi ljudi trebaju imati priliku stjecanja sportskih vještina“. Problem s navedenim
opravdanjem jest taj da navedena pravila samo neizravno promiču razvoj i usavršavanje
mladih igrača jer ne postoji mehanizam, poput u slučaju pravila o licenciranju klubova u
pogledu ispunjavanja financijskih i drugih uvjeta za natjecanje, kojima bi se klubovima
nametnula obveza ulaganja određenog financijskog iznosa u razvoj mladih igrača. 1318
Navedeno podsjeća na „pravilo 3+2“ – o nacionalnim kvotama iz odluke Bosman, za koju je
Sud istaknuo da „nisu dovoljne za postizanje cilja održavanja natjecateljske ravnoteže, jer ne
postoje pravila koja bi ograničavala najbolje klubove da  dovedu najbolje nacionalne igrače,
te na taj način opet umanje ravnotežu kojoj se teži“.1319 Bogatiji klubovi će opet moći ulagati
u razne akademije kojima bi mogli dovoditi mlade igrače u njima ostvarivati propisane uvjete
o boravku i registraciji u nacionalnom savezu, odnosno klubu, a to je sve protivno ciljevima
EU o usavršavanju i ulaganju u mlade igrače, jer se, zapravo, događa eksploatacija tih mladih
sportaša.1320

Također, opravdanje da su navedena pravila nužna kako bi se stvorili uvjeti razvoja dovoljnog
broja igrača koji bi mogli nastupati za nacionalnu reprezentaciju saveza koji primjenjuje
navedena pravila, teško je prihvatiti imajući na umu činjenicu da većina reprezentacija može,
a vrlo često to i čini, koristiti usluge njenih državljana koji igraju izvan matičnog saveza u
drugim klubovima. Drugo opravdanje koje se poziva na održavanje povezanosti s lokalnom
zajednicom samo dodatno potkrjepljuje navode da su predmetna pravila u svojoj suštini
diskriminatorna jer potiče igranje „lokalnih“ igrača umjesto stranih igrača. Teško bi navedena
pravila mogla opravdati načelo proporcionalnosti. 1321  Predmetna pravila, štoviše, ne
zahtijevaju da navedeni „lokalni“ igrači uopće nastupe za svoj klub, te će mnogi klubovi u
sastavu od 25 igrača imati igrače koji ispunjavaju navedene kriterije, ali ih nisu dužni koristiti,
pa je vrlo izgledna situacija da klubovi pošalju na sportsko igralište opet sve igrače koji ne
potječu iz navedenog saveza.1322 Stoga, ako se sjetimo da je igranje i nastupanje za klub ono
što čini suštinu igračeve djelatnosti, jasno je da se istima ne postiže svrha da ti mladi
„lokalni“ igrači ostvaruju svrhu svoje djelatnosti, a to je igranje.

1317
Europska sportska povelja, op. cit., čl. 1.
1318
Freeburn, European Football Home-grown Players Rules…, op. cit., str. 211.
1319
Odluka Bosman, op. cit., t. 135.
1320
Deklaracija iz Nice, op. cit. t. 13. promiče zaštitu mladih igrača od ekonomske eksploatacije.; Isto je i u
Rezoluciji Europskog parlamenta o budućnosti nogometa u Europi, iz 2006. godine (Belet-Izvještaj), op. cit., t.
18.
1321
Freeburn, European Football Home-grown Players Rules…, op. cit., str. 216.
1322
Miettinen, Parrish, Nationality Discrimination in Community Law…, op. cit., t. 23.

263
Temeljni analitički proces u  definiranju da li su većina sportskih pravila, uključujući UEFA
„home-grown players“ pravilo, sukladna u pogledu Ugovora, nije u utvrđivanju da li
navedeno pravilo potpada pod polje primjene Ugovora, već da li su opravdana na temelju
priznatih ciljeva, prikladna ciljevima kojima se teži i proporcionalna.1323 Neki autori navedeno
pravilo još nazivaju i „pravilo 4+4“, te naglašavaju da u usporedbi s „kvotom 3+2“ koja je
ukinuta nakon odluke Bosman, navedeno pravilo ne zahtijeva da navedeni „home
grown“ igrači nastupe za klub, već isključivo moraju biti u sastavu igrača prijavljenih za
natjecanja navedenog kluba, pa slijedom toga nisu izravno već neizravno diskriminatorni.1324
Kako smatraju Miettinen i Parrish, navedenim se pravilima mogućnosti zapošljavanja
državljana drugih država neizravno umanjuju zbog razloga što će državljani  predmetne
države iz koje potječe klub jednostavnije i lakše ispuniti predmetne uvjete.1325 Opravdano
Freburn ističe da se ovdje ne radi o domaće usavršavanom (engl. „home-grown“) ili klupski
usavršavanim (engl. „club-grown“) igračima, već je ispravnije govoriti o  nacionalno
usavršavanim (engl. „nation-grown“) igračima, pa se teško oteti dojmu da je navedeno
pravilo usmjereno na diskriminaciju temeljenu na državljanstvu, više no što je cilj promicanje
usavršavanja mladih igrača.1326

Kako navedena pravila ne mogu biti uvrštena u kategoriju onih koja su svojstvena sportu, jer
u prvom redu ne pogađaju sve sportaše na isti način, stoga ona strana koja pobija navedena
pravila mora dokazati da nisu proporcionalna, odnosno na FIFA-i i UEFA-i je da dokažu da
navedena pravila slijede legitimni cilj, te da nema manje restriktivnih mjera kojima bi se
mogli isti ciljevi ostvariti.1327
IV. MOGUĆE ALTERNATIVE NAVEDENIM PRAVILIMA

Imajući u vidu načelo proporcionalnosti, postavlja se pitanje da li postoje manje restriktivne
alternative navedenim pravilima? Freeburn ih navodi nekoliko: sustav naknada za razvoj
igrača i stvaranje određenog fonda iz kojega bi se financirao razvoj mladih igrača, koji iako
ograničavajući na slobodu kretanja radnika, mogao bi biti objektivno opravdan i mogao bi biti
uveden u okviru licencijskog programa FIFA-e za klubove, a koji postavlja program razvoja

1323
Ibid, t. 11.
1324
Freeburn, European Football Home-grown Players Rules…, op. cit., str. 180. i 181.
1325
Miettinen, Parrish, Nationality Discrimination in Community Law…, op. cit., t. 17.
1326
Freeburn, European Football Home-grown Players Rules…, op. cit., str. 213.
1327
Parrish, Miettinen, Sporting Exception…, op. cit., str. 66.

264
mladih igrača kao jedan od ciljeva licenciranja;1328 sustav solidarnosti u smislu raspodjele
novčanih sredstava od prihoda među klubovima i dr. 1329 Miettinen i Parrish, predlažu i
modele tzv. krutog ograničenja plaća (engl. „hard-salary cap“),1330 igračkih draftova,1331 kao
i mogućnost da kolektivni ugovori reguliraju visinu plaća sportaša i dr.

Kako navedeno pravilo, bez obzira na njegovu usklađenost s europskim pravom nije samo po
sebi dovoljno za ostvarenje postavljenih ciljeva, postoje razni modeli koji bi zajedno s
navednim pravilom mogli ostvariti ciljeve. To su razna „bonus pravila“ kojim bi klubovi bili
dodatno nagrađeni ukoliko bi nastupali s određenim brojem mladih igrača ili „pravila o
porezu za promicanje mladih sportaša“ kojima bi klubovi bili u obvezi imati u svojem sastavu
određeni minimalni broj mladih igrača, u protivnom bi plaćali određenu naknadu u obliku
neke vrste tzv. poreza (engl. promotion tax). Na tragu toga je i Van den Bogaert, koji je
mišljenja da navedeno pravilo kojim se nameće obveza klubovima da u svojim sastavima
imaju od 3 do 5 mladih igrača do 21/23 godine na listi za susret iz država EU/EEA sukladno
je europskom pravu, a na treneru je odlučiti koliko će ih koristiti, s time da može biti i više
takvih igrača u sastavu. 1332  Svakako je dobra alternativa ovim pravilima ostvarenje
mehanizma solidarnosti, prethodno istaknutog, kao i raspodjela određenog postotka od
televizijskih i drugih prava za razvoj mladih igrača.1333

1328
UEFA:
UEFA
Club
Licencing
System
Manual
Version
2.0,
2005,
dostupno
na:
http://www.uefa.com/newsfiles/409406.pdf, (2.11.2011.); Zanimljivo je da postoje prijedlozi, kako smatraju i
Miettinen i Parrish, da bi se od klubova u sustavu licenciranja moglo zahtjevati da određeni iznos svojega
proračuna moraju potrošiti, bilo da je riječ o „mekom“ ili „krutom sustavu“, za razvoj i ulaganje u akademije za
razvoj mladih igrača ili ukoliko to klubovi ne učine da plaćaju određene kazne kojih se onda iznos ponovno
ulaže raspodjelom UEFA-e u razvoj mladih igrača. Miettinen, Parrish, Nationality Discrimination in Community
Law…, op. cit., t. 31.
1329
Freeburn, European Football Home-grown Players Rules…, op. cit., str. 218.-220.
1330
Oni smatraju da bi sustav ograničenja plaća tzv. „salary cap“ u odnosu na pravo tržišnog natjecanja
mogao biti smatram svojstven organizaciji sporta pa tako isključen iz polja primjene čl. 101. UFEU-a, ili bi
mogao biti prikladan da bude izuzetak sukladno čl. 101(3). UFEU-a. Sve dok sustav „salary capa“, pogotovo
onog  „krutog“ (engl. hard) koji za razliku od „mekog“ (engl. soft) kod kojega dio koji otpada na plaće veže uz
prihode, ovaj određuje iznos koji se može potrošiti na plaće ali u svim klubovima i na taj način štiti tržište, ima
velikih izgleda da bude sukladan pravu tržišnog natjecanja. Sve dok igrači mogu ostvariti slobodu kretanja kako
bi se zaposlili, „hard cap“ ne bi trebao kršiti tržišno natjecanje. A najbolje bi ga bilo uključiti i utvrditi u
kolektivnom pregovaranju socijalnih partnera. Miettinen, Parrish, Nationality Discrimination in Community
Law…, op. cit., t. 29.-30.
1331
Izbor igrača na početku natjecateljske sezone koji su rangirani prema svojoj talentiranosti, a klubovi ih
imaju mogućnost dovesti na način da najlošije plasirani klub na isteku prethodne sezone ima pravo birati
najbolje rangirane igrače i tako redom ostali klubovi. Posljednji biraju najbolji klubovi prema rezultatima iz
prethodne sezone.
1332
Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 380.
1333
Najbolji primjer navedenom ilustrira slučaj raspodjele prihoda od UEFA natjecanja Liga prvaka. Tako
je primjerice u sezoni 2005./06. u odnosu na sezonu 1992./93. raspodjela dobiti bila učinjena na sljedeći način.
Od ukupnih prihoda od 598 milijuna €, 430 milijuna € je podijeljeno između klubova koji su se natjecali (72%,
za razliku od sezone 1992./93. kada je to bilo 54%), 22 milijuna € je pripalo nacionalnim savezima (4%, za
razliku od sezone 1992./93., kada je to bilo 8%), a 145 milijuna € je pripalo UEFA-i kako bi se investiralo u

265

Ima autora poput Conzelmanna1334 koji smatraju da su navedena pravila opravdana pogotovo
imajući u obzir nužnost zaštite kvalitete nacionalnih reprezentacija, također ističući da se
temelje na razlozima koji su prepoznati i od strane ES-a i drugih europskih institucija, kao
opravdani, a to je usavršavanje i razvoj mladim igračima kao legitimni cilj u sportu.1335 Protiv
navedenog pravila je i udruženje nogometaša FIFPro koje je istaknulo da navedeno pravilo
zapravo pogoduje trgovini mladih igrača, jer je u prvom redu rok od 3 godine prekratak za
razvoj i usavršavanje, ali i igranje igrača. S druge strane, „pravilo 17+8 o home-grown
igračima“ je prema njihovu mišljenju diskriminatorno, pogotovo što su izgledne situacije da
kvalitetniji igrači neće moći igrati za svoj klub, tj. uživati svoje pravo na rad, jer će biti izvan
kvote od 8 takvih igrača, kojima se mora dati prednost iako su lošije kvalitete. Povrh svega
toga problem je što se navedeno pravilo ne uvodi u svih 53 saveza članica UEFA-e, već samo
u europskim natjecanjima, pa dovodi do diskriminacije. 1336 Kako smatra Lange, a s čime se
autor slaže, teško se oteti dojmu da navedena pravila nisu neizravno diskriminatorna u odnosu
na strane igrače, jer ne poštuju načelo proporcionalnosti, no ukoliko bi ona bila umjereno
primijenjena, zadovoljivši načelo proporcionalnosti, sukladno odluci Meca-Medina, mogla bi
biti sukladna europskom pravu slobode kretanja radnika i tržišnog natjecanja.1337

Prilikom izmjene „FIFA Pravila“ nakon odluke Bosman, jedan od važnih ciljeva bio je
stvaranje Fonda solidarnosti, kako na razini UEFA-e, tako i na razini nacionalnih saveza. U
taj se fond trebalo ulagati određeni postotak ostvarenih televizijskih prava, kazne koje
nametnu disciplinska tijela UEFA-e, postotak svih uplata koje FIFA i UEFA uplaćuju
nacionalnim savezima, postotak dobiti ostvarene kladionicama, mogući postotak od sponzora
i dr. Iz navedenog bi se fonda nagrađivali klubovi koji ostvaruju iznimne rezultate u razvoju
mladih igrača (npr. uzima se u obzir broj mladih momčadi, broj mladih igrača u prvoj
momčadi, ulaganje u mlade igrače, kvaliteta trenera, broj transfera mladih igrača itd.).1338

razvoj nogometa, pogotovo u razvoj mladih igrača i promicanje ženskog nogometa (24% za razliku od sezone
1992./93. kada je to bilo 20%). Vidi: Dixon, The Long Life of Bosman – A Triumph of Law over Experience,
Entertainment and Sport Law Journal, vol. 6. (2008.) br. 2., t. 47. i 57.
1334
Conzelmann, Models for the Promotion of Home Grown Players…, op. cit., str. 218.
1335
Vidi odluka Bosman, op. cit., t. 106.; Deklaracija iz Nice, op. cit., t. 11.; Bijela knjiga o sportu, op. cit.,
str. 6.; Rezolucija Europskog Parlamenta o budućnosti profesionalnog nogometa, t. 34.
1336
FIFPro Opinion Home-grown rule, dostupno na: http://www.fifpro.org/opinion/opinion_details/9,
(25.10.2011.).
1337
Lange, The FIFA „6+5“ Quota System…, op. cit., str. 130.
1338
Vidi Blanpain, The Legal Status of Sportsmen …, op. cit., str. 155. i 156.

266
Problem s pravilom o „home-grown players“ jest taj da zapravo potiče trgovinu mladim
igračima, jer će sada klubovima, pogotovo onima s više financijskih sredstava, iz najvećih
europskih država biti isplatljivije dovesti za puno manji novčani iznos nekog mladog 16.
godišnjaka iz neke južnoameričke ili afričke države, jer će isti taj igrač nakon tri godine imati
status „home-grown player“ nego što bi bio slučaj s nekim 21. godišnjakom, po svoj prilici iz
neke europske države.
V. REGISTRACIJA IGRAČA

Radi boljeg sagledavanja pitanja što predstavlja registracija igrača, koja je usko povezana s
ostvarenjem predmetnog pravila, valja reći da ona predstavlja jedan od najvažnijih elemenata
ostvarenja prava na rad sportaša. U nastavku će se dati komparativni prikaz FIFA Pravila o
statusu i transferu igrača iz 2001. godine (prva pravila koja su nastala nakon sporazuma s
Komisijom) i trenutno važećih Pravila iz 2010. godine.

Sukladno „FIFA Pravilima 2001“ utvrđeno je da svaki igrač, bilo da se radi o amateru ili
neamateru, u natjecanju koje organizira i priznaje nacionalni savez, mora biti registriran.
Igrači mogu biti registrirani samo unutar jednog ili dva registracijskog razdoblja, uz
ograničenje jedne registracije po igraču za pojedini sport u razdoblju od 12 mjeseci.
Nacionalni savez može registrirati igrača koji dolazi iz drugog saveza tek nakon što taj drugi
savez izda Međunarodni transfer-certifikat, a u slučaju neamatera još uz kopiju ugovora s
novim klubom. 1339  Ovdje treba istaknuti da su odnos igrača i kluba regulirani u vidu
radnopravnog ugovora (ili obveznopravnog) kojim se omogućuje, i koji je preduvjet, drugog
odnosa, a to je onaj između igrača i nacionalnog saveza (putem kluba za koji igrač igra) u
vidu registracije igrača, često nazvano i „savezno pravo“ (engl. federative right), a treba
naglasiti da su bili česti slučajevi u kojima su vanjski investicijski fondovi stjecali tzv.
„savezno pravo registracije igrača“ i mogli su ulaganjem u igrača raspolagati zapravo
njegovom budućnošću dok ga ne bi prodali i tako vratili svoje ulaganje.1340 FIFA niječe
postojanje „saveznog prava“, iako je ono još uvijek prisutno i kojim se onemogućuje sloboda
kretanja igrača, jer sportaš, dok god je ugovorno vezan za klub i registriran za nacionalni

1339
„FIFA Pravila 2001“, op. cit., čl. 5
1340
Primjer je slučaj nogometaša Salomona Kaloua i Dirk Kuijta (tadašnjh igrača Feynord Rotterdama) čija
su transfer prava željeli steći neki investicijski fondovi kako bi ih mogli kasnije prodati drugim klubovima, no
navedeni ugovor nikada nije postao pravovaljan. Vidi Martins, Freedom of Movement in Realtion to Sport, op.
cit., str. 104. i Siekmann, Possible Participation of EPFL and G-14 in a Social Dialogue, op. cit., str. 446.

267
savez, ne može slobodno promijeniti svojega poslodavca.1341 Ipak, valja naglasiti da je pojam
„saveznog prava“ kojim se odnos igrača i kluba temeljio na registraciji, a ne na ugovoru,
zamijenjen pojmom ugovorne stabilnosti, koji se temelji na ugovornom odnosu kluba i igrača.
Navedeno, se ipak u većini slučajeva ne odnosi na igrače amatere.

„FIFA Pravila 2010“ sada propisuju detaljnije postupak registracije i ograničenja. Tako je
navedeno da igrač može biti registriran istovremeno samo za jedan klub, izmijenjen je broj
klubova za koji igrač ukupno može igrati u jednoj sezoni, pa je tako rečeno da igrač može biti
registriran za najviše tri kluba tijekom jedne sezone, ali da igrač može igrati službene
utakmice za dva kluba. Izuzetak je slučaj kada je igrač registriran za dva kluba koji pripadaju
različitim savezima u preklapajućim sezonama (npr. u jednom savezu sezona je ljeto/jesen, a
u drugom zima/proljeće), te tada igrač može nastupiti u službenim utakmicama za treći klub.
Još jedno ograničenje, kako bi se zaštitio sportski integritet natjecanja, da igrač ne može
nastupiti u služenim utakmicama za više od dva kluba koji se natječu u istom natjecanju. 1342
Također, nužno je navesti da se registracija igrača ne može izvršiti u svako doba, već postoje
točno određena razdoblja kada se navedeno može ostvariti, koja se poklapaju s razdobljima za
transfere. Naime, sukladno „FIFA Pravilima 2010“, igrač može biti registriran tijekom jednog
od dva razdoblja za registraciju određenih pravilima nacionalnog saveza, uz izuzetak igrača
čiji je ugovor istekao prije okončanja razdoblja za registraciju tzv. „slobodni igrači“, može biti
registriran nakon isteka navedenog razdoblja.1343 Prvo razdoblje za registraciju počinje teči po
okončanju sezone i traje u pravilu do početka sljedeće sezone, odnosno ne više od 12 tjedana.
Drugo razdoblje za registraciju igrača, u pravilu je u razdoblju sredine natjecanja, i ne smije
trajati više od 4 tjedana.1344 Oba razdoblja moraju prije svojeg stupanja na snagu ući u FIFA
bazu podataka o transferima (FIFA Transfer Matching system) najmanje 12 mjeseci prije
namjeravanog stupanja na snagu.1345

1341
Martins, Agenda for a Social Dialogue in the European Professional Football Sector, op. cit., str. 352.
1342
„FIFA Pravila 2010“, op. cit., čl. 5.
1343
„FIFA Pravila 2010“, op. cit., čl. 6.(1)
1344
U Italiji, Španjolskoj, Njemačkoj i Francuskoj prvo razdoblje traje od 1.7.-31.8., (u Engleskoj od
okončanja sezone do 31.8.), a drugo razdoblje od 1.1.-1.2. (u Engleskoj od 1.1.-31.1.); U „FIFA Pravilima
2001“ drugo razdoblje za transfere je imalo još jedan dodatni uvjet, a to je bilo da do registracije u tom razdoblju
može doći isključivo zbog „tehničkog uravnoteženja momčadi, odnosno zbog čisto sportskih razloga“. Navedeni
je uvjet sada ukinut, jer zapravo nije imao učinka zbog preširoko postavljenog uvjeta. Vidi Van den Bogaert,
Practical Regulation…,op. cit., str. 306.
1345
„FIFA Pravila 2010“, op. cit., čl. 6(2).

268
VI. UVJETI ZA REGISTRACIJU IGRAČA POVEZANI S PRAVILOM
„HOME-GROWN“ IGRAČA

Pravila UEFA-e o registraciji igrača već od sezone 2006./07. uključuju pravilo o igračima
usavršavanim u lokalnoj sredini (engl. „locally trained players“). Tako svaki klub koji se
natječe u natjecanjima pod organizacijom UEFA-e (Liga prvaka (engl. Chamiopns league) ili
UEFA Europa liga (engl. UEFA Europa league) ) ima „listu A“ koju čini najboljih 25 igrača
određenog kluba i „listu B“ koju može sastaviti s neograničenim brojem igrača, te za svaku
listu podnosi prijavu igrača UEFA-i prilikom registracije. Na „listi A“ od 18. do 25. mjesta se
mora nalaziti 8 „home-grown“ igrača nazvanim „locally trained players“. 1346  Lokalno
usavršavani igrač (engl. locally trained player) je igrač koji je ili igrač usavršavan u
određenom klubu (engl. club trained player) ili igrač usavršavan pod okriljem saveza (engl.
association trained player). Tako, pravila o natjecanju Lige prvaka pod okriljem UEFA-e
ograničavaju broj igrača na način da na „listi A“ (listi prijavljenih igrača) nogometnog kluba
koji se natječe u Ligi prvaka, igrači od broja 18 do broja 25 s liste vezani su pravilom „locally
trained players“ a koje se odnosi na mlade igrače od 15 do 21 godine, bez razlike u odnosu na
nacionalnost i godine života, i ti igrači moraju najmanje 3 godine provesti registrirani za taj
klub ili drugi klub iz istog nacionalnog saveza. Ukoliko klub ima manje od 8 „locally
trained“ igrača na popisu od 25 igrača, razmjerno tomu lista se skračuje. UEFA-a je dala
preporuku svim nacionalnim savezima da radi boljitka nogometa navedeno pravilo uvedu u
svoje natjecanje, te je prvotno željela da na listi od 18 igrača 7 do 8 igrača budu igrači koji
potpadaju pod pravilo domaće usavršavanih igrača „home-grown player“.1347 Postepeno su
nacionalni savezi počeli primjenjivati navedeno pravilo u svojim natjecanjima iako uz
određene preinake.

Slično je pravilo uvelo Udruženje engleskih nogometnih prvoligaša (The Premier
League)1348 engleskog nogometnog saveza (FA), koje ja za sezonu 2010./11. namjeravalo
donijeti pravilo da svaki prvoligaš od 25 registriranih igrača mora imati najmanje 8 igrača s

1346
Pravila
UEFA
natjecanja
Champions
league,
dostupno
na:
http://www.uefa.com/
MultimediaFiles/Download/competitions/UCL/88/61/44/886144_DOWNLOAD.pdf,
(10.5.2011.)
i
UEFA
Europa league, dostupno na:  http://www.uefa.com/MultimediaFiles/Download/Regulations/competitions/
Regulations/01/48/48/90/1484890_DOWNLOAD.pdf, (10.5.2011.), čl. 17., t. 8.-12.
1347
Miettinen, Parrish, Nationality discrimination in Community Law…, op. cit., str. xv.
1348
U sezoni 2009./10. u Engleskoj prvoj ligi (Premier league) igralo je 337 strana igrača (igrača koji nisu
Englezi)
iz
66
država,
službeni
podatak
Udruženja
engleskih
prvoligaša,
dostupno
na:
http://www.premierleague.com/page/Faqs/0,,12306,00.html, (5.5.2010.).

269
manje od 21 godine, s klauzulom „home-grown players“, dakle igrača koji su najmanje 3
godine proveli registrirani pod engleskim nogometnim savezom ili nogometnim savezom
Wallesa.1349 Kasnije se ipak donekle odustalo od takvog broja, te se zahtijeva od svakog kluba
da podnese listu igrača na kojoj ne smije biti više od 17 igrača koji ne ispunjavaju kriterije
„home-grown players“, a ostatak do ukupnog broja od 25 igrača moraju činiti igrači koji
ispunjavaju navedeni kriterij.1350 Naime, iako se čini da nema razlike s prvotno predloženim
pravilom, ipak razlika postoji jer je prije morala postojati lista s 25 igrača i od toga je
najmanje 8 igrača moralo biti „home-grown players“, a sada to nije slučaj. Jedino je bitno da
igrača koji nisu domaće usavršavani nema više od 17. Tako npr. engleski prvoligaš Arsenal
ima samo 20 igrača od mogućih 25, a od toga je 7 igrača „home-grown players“,1351 a s druge
strane nogometni klub Chelsea ima svega 21 igrača, a samo 4 igrača koji potpadaju pod
kategoriju „home-grown players“.1352  U Poljskoj je također uvedeno pravilo „home-grown
players“. Naime, od 28 igrača, 18 mjesta je slobodno i mogu ih zauzeti igrači bilo kojeg
državljastva, a ostalih 10 mjesta je rezervirano i podijeljeno na način da 3 čine klupski
trenirani igrač, a ostalih 7 igrači usavršavani unutar saveza.1353 Razlog ovako dosta liberalnom
pristupu stranim igračima vjerojatno leži u činjenici da poljski savez ne strahuje od prevelikog
dolaska stranih igrača zbog lošije financijske moći poljskih klubova, te je čak rijetkost vidjeti
više od 2 ili 3 inozemna igrača u isto vrijeme na terenu. U Švicarskoj su inozemni igrači
značajno doprinijeli kvaliteti nacionalne reprezentacije. Švicarska je nogometna liga od 1980.
godine uvela status „nogometnog švicarskog državljanstva“ (Fussballschweizer) kojim stranci
koji su najmanje 5 godina igrali u Švicarskoj nisu bivali naturalizirani, već im je dodijeljena
licenca švicarskog igrača te nisu potpadali u kvotu za strane igrače. Navedeni je koncept
preteča pravila „home-grown players“ koje je pak u Švicarskoj najranije uvedeno još 1996.
godine. Razlikuju se sukladno navedenom pravilu igrači koji imaju švicarsko ili državljanstvo
Lihtensteina, te strani igrači koji su u razdoblju od 11. do 18. godine najmanje 4 godine igrali

1349
Priopćenje
Engleskog
nogometnog
saveza
FA
od
15.9.2009.
godine,
dostupno
na:
http://www.thefa.com/Leagues/NewsAndFeatures/2009/News140909.aspx, (5.5.2011.).
1350
Vidi
službenu
listu
igrača
nogometnih
prvoligaša
u
Engleskoj,
dostupno
na:
http://www.premierleague.com/staticFiles/62/69/0,,12306~158050,00.pdf, (5.5.2011.).
1351
Napominje se da ovih 7 igrača nisu isključivo Englezi, pa je primjerice Španjolac Francesc Fabregas
koji je do sezone 2011./12. igrao za engleski Arsenal zbog činjenice da više od 3 godina bio registriran pri
britanskom savezu prije svojeg 21. rođendana ulazi u navedenu kvotu.
1352
Vidi
službenu
listu
igrača
nogometnih
prvoligaša
u
Engleskoj,
dostupno
na:
http://www.premierleague.com/staticFiles/62/69/0,,12306~158050,00.pdf, (5.5.2011.).
1353
Kedzior, Szczepanik, Poland: New shape, old problems, str. 204.-220., str. 209.  u Niemann, Borja,
Grant (Ur.), The transformation of European football, op. cit.

270
u švicarskim klubovima.1354 Također, valja istaknuti da je u Švicarskoj na snazi pravilo
„home-grown“ igrača. Naime, državljani EU i država članica EFTA-e, s napomenom da
državljani trećih država koji s EU imaju zaključene ugovore ne se smatraju „igračima
Zajednice“. U Prvoj švicarskoj ligi može u utakmici u isto vrijeme nastupiti 5 igrača izvan
EU/EFTA, a u Drugoj ligi 3 takva igrača. Od 25 igrača koji čine momčad, u Prvoj ligi njih
najviše 17 mogu biti igrači bez švicarskog državljanstva ili koji nisu u statusu „local trained
players“, dok u Drugoj ligi do 21 igrača, takvih igrača može biti najviše 9.1355

Navedenim pravilima ograničava se sloboda kretanja radnika, odnosno u ovome slučaju
sportaša – nogometaša, jer se ograničava uživanje slobode zajamčene člankom 45. UFEU-a,
ispunjavanjem dodatnih pravila. Glavno opravdanje ovakvih pravila je da se štiti dobrobit
mladih igrača, o čemu se, kako je rečeno, pozitivno izjasnila Europska komisija u Bijeloj
knjizi o sportu i drugim aktima europskog prava,1356 i omogućava im se da se razvijaju u
svojim matičnim klubovima, a klubovima koji nisu toliko financijski jaki omogućava se da
mogu zadržati mlade igrače. Sve bi to trebalo koristiti i nacionalnim reprezentacijama, jer se
ne bi smjele događati situacije da nema kvalitetnih igrača te države u klubovima prve lige, jer
većinom igraju strani igrači.

Prema mišljenju autora, ovakvim se pravilima uopće ne ostvaruju proklamirani ciljevi, jer se
zapravo događa da bogatiji klubovi u nogometu, rukometu, košarci i drugim sportovima
dovode izuzetno mlade igrače i onda ih određeno potrebno vrijeme posuđuju drugim
klubovima kako bi ostvarili uvjet od 3 godine registracije, da bi potom koristili njihove usluge
za svoj klub. Ulaganje u mlade igrače je investiranje, jer je puno isplativije kupiti mlađeg
igrača koji je kvalitetan, efekt uloženog i vraćenog (engl. cost-effective)1357 puno je veći od
ulaganja u starijeg igrača kojega se kasnije ne može „prodati“. Nešto drugačija pravila od onih
u Engleskoj postoje u Italiji, iako i Talijani imaju pravilo o ograničenom broju stranih igrača.

1354
Navedeno je pravilo donijelo međunarodne uspjehe švicarskim mlađim kategorijama. Naime, 11 od 18
igrača U-19 momčadi  koji su igrali polufinale europskog prvenstva bili su druga generacija imigranata
(secundos), a 2/3 momčadi U-17 koja je 2009. osvojila svjetsko prvenstvo su bili igrači s dvojnim
državljanstvom. Lehmkuhl, Siegrist, Switzerland: Professionalisation and internationalisation, str. 221.-237., str.
228. u Niemann, Borja, Grant (Ur.), The transformation of European football, op. cit.
1355
Ibid, str. 229.
1356
Bijela knjiga o sportu, op. cit.: „Pravila koja zahtijevaju od klubova određenu kvotu
„lokalno“ treniranih igrača mogla bi se prihvatiti kao sukladnom odredbama Ugovora o slobodi kretanja osoba
ukoliko ne dovode do izravnih oblika diskriminacije temeljene na nacionalnosti i ukoliko je moguće neizravne
diskriminacije koja bi mogla biti opravdana sukladnosti s legitimnim ciljevima, kao što je osiguravanje i zaštita
usavršavanja i razvoja mladih igrača“.
1357
Lazear, Personnel Economics for Managers, op. cit., str. 18.

271
Navedena pravila ne mogu prema mišljenju autora biti objektivno opravdana, jer kako smo
prethodno vidjeli postoje alternativne metode koje ne ograničavaju slobodu kretanja radnika.
Kako ćemo vidjeti u nastavku, statistički podaci ukazuju da navedeno pravilo nije dovelo do
porasta broja „home-grown“ igrača, već naprotiv u posljednjoj je godini još šire primjene
pravila zabilježen pad.

Kako se može iščitati iz stava UEFA-e iz 2006. o „locally trained players“1358 jasnim se
nameće svrha ovog pravila. To nikako, prema mišljenju autora, nije poticanje ulaganja u
razvoj mladih igrača, već isključivo ograničavanje bogatijih klubova da svojim neograničenim
novčanim sredstvima dovedu bilo kojeg igrača kojeg ocijene da može ojačati njihovu
momčad ili igrače dovode kako bi oslabili konkurenciju. Prema mišljenju autora ovakvim se
pravilima ne postiže proklamirani cilj „povećanje ulaganja u mlade igrače i poticanje njihova
razvoja“. Da li sport, sportski savez, klub, može biti prisutan i podložan zakonima tržišta,
poput bilo kojeg trgovačkog društva, u kojem jači i moćniji uvijek mogu ponuditi bolje uvjete
radniku iz konkurentskog trgovačkog društva ili za sport vrijede posebni zakoni? Sport
zasigurno ima svojih specifičnosti, no ne može se dopustiti da međunarodna sportska
udruženja, a i klubovi iz zakona tržišta uzimaju ogromne profite u vidu TV prava,
marketinških prava i dr., a s druge strane zaziru od pravila koja to isto tržište uređuju.

VII. STATISTIČKI PODACI O STRANIM IGRAČIMA I
„HOME-GROWN PLAYERS“

Već je bilo govora o tomu da je nakon objave odluke Bosman zamjetna veća mobilnost
sportaša kao radnika u EU, jer je liberalizirano njihovo tržište rada. Naime, sve do 1995.
godine u pet najjačih nogometnih liga (Italija, Engleska, Njemačka, Španjolska i Francuska)
postotak stranih igrača (dakle igrača nedržavljana države iz koje potječe klub) nikada nije bio
viši od 10%, da bi od 1995. godine do 2000. godine taj broj porastao od 18,6% do 35,6%.1359

1358
Vidi odgovor na 10. pitanje o tomu da li se navedenim pravilima ograničava klubove da dovedu one
igrače koje žele i da ojačaju momčad kako žele, UEFA, Investing in Local Training of Players iz 2006. godine,
dostupno na: http://www.uefa.com/MultimediaFiles/Download/uefa/UEFAMedia/273606_DOWNLOAD.pdf,
(2.7.2011.).
1359
Poli, Besson, From the South to Europe, A comparative analysis of African and Latin American football
migration, str. 15.-30., u Maguire, Falcous (Ur.), Sport and Migration, 2011.,  str. 15.; Od toga u razdoblju od
1995.-2005. godine broj stranih igrača iz država koje ne pripadaju EEA je porastao od 6,4 % do 19,2 %, u sezoni
2005./06. ti igrači su predstavljali čak ½ svih stranih igrača u pet najvećih liga.

272
Naime, u sezoni 2007./08. više od 42,4% igrača koji su nastupali za klubove iz tih država u
prosijeku su bili strani igrači, a u Engleskoj Premier ligi taj postotak seže do 52,6%. Igrači
izvan-EU čine više od 50% što je veliki porast u usporedbi s razdobljem prije liberalizacije
tržišta nakon odluke Bosman, kada je broj bio oko 30%.1360 Navedeno dokazuje tezu da je
učinak odluke Bosman i taj da mjesto kvota koje su u odnosu na europske državljane ostale
ispražnjene većinom upotpunili igrači iz država Latinske Amerike, pogotovo onih koji imaju
mogućnost stjecanja državljanstva neke od država EU (pa tako od svih stranih igrača u
Portugalu igrači iz Latinske Amerike čine 79,6%, u Italiji 51%, a u Španjolskoj 47,8%).1361 U
pogledu sve veće prisutnosti stranih igrača, odnosno sve veće mobilnosti radnika u
europskom nogometu najbolje ilustrira podatak za Njemačku Bundesligu u kojoj je 1964.
godine oko 97% igrača bilo rođeno u Njemačkoj, dok je 2004. godine taj broj pao na oko 47%.
Također, studije su pokazale da su u usporedbi s njemačkim državljanima, državljani država
iz istočne Europe plaćeni 15% bolje, oni iz zapadne Europe oko 30 % bolje, dok igrači iz
zemalja Latinske Amerike, čak 50% bolje.1362

Zanimljivi su podaci koji govore u prilog sve većem broju stranih igrača u Prvoj talijanskoj
nogometnoj ligi (Serie A).1363 Naime, u posljednje četiri sezone zamjetan je očiti porast broja
stranih igrača (uključuje igrače iz drugih država EU, te igrače izvan EU). U sezoni 2006./07.
od 613 profesionalnih igrača, njih 193 su bili strani državljani (31,5%), od kojih je 101 bio iz
EU, a ostali su bili izvan EU prostora. U sezoni 2009./10. od 738 profesionalna igrača, njih
297 su bili strani državljani (40,2%), od kojih je njih 184 bilo iz EU, a ostali su bili izvan EU
prostora. Dakle zamjetan je postotak rasta broja stranih igrača, no ono što je zanimljivo da je
broj igrača izvan EU izuzetno velik. Samim time se postavlja pitanje, da li je zaživjelo tržište
rada i sloboda kretanja radnika-sportaša unutar EU kada se analiziraju ovi pokazatelji?

1360
FIFA:
Fewer
Eligible
Players
in
the
Main
European
League,
dostupno
na:
http://www.fifa.com/aboutfifa/organisation/news/newsid=849543/index.html, (2.11.2011.).
1361
Poli, Besson, From the South to Europe,…, op. cit., str. 15., 19.
1362
Frick, The Football Players' Labour Market: Empirical Evidence…, op. cit., str. 439. i 440.
1363
Podaci ustupljeni autoru za natjecanja Talijanske prve lige (Serie A) i druge lige (Serie B) za razdoblje
od sezone 2006./07. do sezone 2009./10., uz dopuštenje Talijanskog udruženja nogometaša Talijanskog
nogometnog saveza (Associazione Italiana Calcatori della Federazione Italiana Giuoco Calcio).

273
613
738
193
297
101
184
92
113
0
100
200
300
400
500
600
700
800
ukupno
strani igrači
EU države
izvan EU
Italija
2006./2007.
2009./2010.

Grafički prikaz 3: Udio stranih igrača u Italiji, sezona 2006./07. i 2009./10.

Zasigurno da je sloboda kretanja sportaša zaživjela i da je broj od 40,2% stranih
profesionalnih igrača u talijanskoj prvoj ligi veliki, no to je zbog velikog broja igrača izvan
EU.  O razvoju i sve većoj razlici između financijski jačih liga i onih slabijih iz manjih država,
najbolje ilustrira primjer da je u razdoblju od 1994.-1998. godine među polufinalistima Kupa
prvaka (preteće današnje Lige prvaka) bilo 55% klubova iz država velike četvorke: Italija,
Engleska, Španjolska i Njemačka, dok u razdoblju od 1999.-2003., nakon liberalizacije tržišta
sportaša po odluci Bosman, postotak je bio 95%.1364

Europska je komisija, 2008. godine naručila izradu studije o „home-grown players“. 1365
Navedena je studija pokazala zanimljive podatke. Kada govorimo o trening-centrima, važno
je istaknuti da takvi centri okupljaju veliki broj mladih sportaša, tako da primjerice u
Španjolskoj okupljaju više od 100 mladih sportaša od 15 do 18 godina, dok je u Francuskoj
broj manji zbog koncentracije kvalitete. No, ono što je zanimljivo, je ilustrativni podatak da je
broj stranih igrača u toj dobnoj kategorji izuzetno mali, od nekih danskih klubova
(Midtjylland i Esjberg), belgijskih (Sporting Lokeren, KRC Genk), finskih (Tampere HJK) u
kojima je 100% mladih igrača državljana te države, do poznatih klubova poput francuskog
PSG (koji ima 8,3% stranih igrača koji su svi državljani EU), engleskog Arsenala (21,6%
stranih igrača iz država EU), a prema raspoloživim podacima najviše stranih igrača, ali svih iz
država članica EU (50%) ima engleska Aston Villa. Najviši postotak stranih igrača izvan EU

1364
Késenne, The Peculiar International Economics of Professional Football in Europe, op. cit., str. 394.
1365
Ineum Consulting: European Union: Study on training of young sportsmen/women in Europe, op. cit.,
str. 3., 4.

274
ima engleski Bolton Wonderers (12%), čemu valja pridodati strane igrače iz država članica
EU (8%).1366 Što se tiče statističkih podataka, prosijek „home-grown players“1367 u Europi
iznosi 44% za sezonu 2007./08., s time da je nerazmjer među ligama i klubovima izuzetno
veliki. Pa tako u sezoni 2007./08. u Engleskoj, Arsenal u svojim redovima imao 75,7% igrača
koji zadovoljavaju uvjet „home-grown players“, dok je najmanje imao klub Bolton Wonders
30,3%; u Portugalu najviše je imao Sporting s 59%, dok najmanje je imala Sporting Braga
svega 22%.1368

Da su proklamirani ciljevi navedenog pravila UEFA-e promašeni, najbolje ilustriraju
navedeni podaci. Od igrača koji mogu biti definirani kao „igrači razvijani u klubu“ (engl. club
trained players) od 1990. godine postotak je od gotovo 7 igrača koji igraju u prvoj momčadi,
pao 2004. godine na jedva 4,2, s time da po ligama najmanje takvih igrača ima u talijanskoj
Serie A svega 15%, dok najviše u Francuskoj prvoj ligi 33 % (najviše klub Toulouse FC
64%, a najmanje Valenciennes FC, svega 4,5%). Primjerice u Španjolskoj je nesrazmjer
među klubovima još drastičniji, jer Athletic Bilbao ima najveći postotak 67%, 1369  dok
primjerice Getafe CF se ističe s 0% takvih igrača. U njemačkoj Bundesligi, najviše ima
Hertha Berlin 53%, a najmanje VFL Bochum svega 4%; u Engleskoj Manchester United
46,9%, a najmanje Reading 4,1%, a u Italiji najviše Empoli 37%, a najmanje Livorno 0%.1370

Ipak, podaci za 2010. godinu, koje je  svojoj studiji obradio Međunarodni centar za sportske
studije1371 pokazuju da je u odnosu na 2009. godinu broj „club trained players“ smanjio,1372 te
je do 1.10. 2010. godine na takve igrače otpadalo 23,3% igrača što je izrazito malo povećanje
od svega 0,2% u odnosu na 2009. godinu, ali je trend pada prisutan u najjačim europskim
ligama od 2005. godine, s time da je poljska liga pokazala smanjenje broja takvih igrača od
čak 8,1%.  U sezoni 2010./11. nastavljen je negativni trend smanjenja broja „club trained

1366
Ibid, str. 13. i 14.
1367
Riječ je o skupnim podacima za igrače usavršavane u klubovima „club trained players“ i igrače
usavršavane u klubovima unutar saveza „association trained players“.
1368
Ineum Consulting: European Union: Study on training of young sportsmen/women in Europe, op. cit.,
str. 24. i 25.
1369
Napominje se da navedeni klub ima izravno diskiminatornu politiku zapošljavanja igrača, naime za
navedeni klub mogu igrati isključivo Baski ili sportaši koji imaju baskijske korijene, uz vrlo rijetke izuzetke.
1370
Ineum Consulting: European Union: Study on training of young sportsmen/women in Europe, op. cit.,
str. 26.-32.
1371
Besson, Poli, Loïc, Demographic Study of Footballers in Europe 2011, op. cit., str. 27.-29.; Iz navedene
studije proizlazi da islandska liga ima najveći postotak klupski usavršavanih igrača visokih 50% igračkog kadra,
dok portugalska liga ima najmanji postotak svega 6,4%. Hrvatska liga ima postotak od 34,5% (zazima 6. mjesto
od 36. liga, dok Slovenija s 30,9% zauzima također visoko 11. mjesto).
1372
Riječ je o igračima koji su u klubu u kojemu su sada registrirani proveli najmanje 3 godine u dobi od 15.
do 21. godine.

275
players“ za daljnjih 1.1%, te je on sada na razini Europe 22.2% igračkog kadra, s time da od
11 igrača koji imaju najviše nastupa manje od 1/5 su „club trained players“– 19% igračkog
kadra.1373
Igrači usavršavani u klubovima u EU
21,60%
21,80%
22,00%
22,20%
22,40%
22,60%
22,80%
23,00%
23,20%
23,40%
23,60%
2009.
2010.
2011.
postotak "club-trained players"

Grafički prikaz 4: Postotak igrača usavršavanih u klubovima (club-trained players) od 2009.-2011.

Kako se pravila „home-grown“ igrača u prvom redu, dok svi nacionalni savezi ne uvedu ista
pravila u svoje autonomne akte, odnose prvenstveno na klubove koji se natječu u UEFA-inim
natjecanjima, u nastavku će se dati prikaz navedenih liga čiji klubovi sudjeluju u tim
natjecanjima. Naime, u 2010. godini od pet najkvalitetnijih liga, francuska liga ima postotak
od 25,8% igračkog kadra koji otpada na takve igrače, u Španjolskoj 24,2% kadra, u
Njemačkoj 19% kadra, u Engleskoj 16,2% kadra, a Italija je posljednja s 8,9%. Ukoliko
znamo da UEFA pravilima od kadra od 25 igrača, njih 4 moraju biti „club trained players“,
što odgovara odnosu od 16%, zanimljivo je da jedino talijanska nogometna liga ne udovoljava
navedenim kriterijima. Navedeni podaci su u potpunosti u skladu s provedenim istraživanjima
koja su pokazala da što je više riječ o ligi s kvalitetnijim i financijski moćnijim klubovima, to
je udio stranih igrača veći (pogotovo onih izvan država EEA).1374 Tome u prilog ide i studija
za sezonu 2010./11. koja je pokazali daljnji pad broja „club trained players“ pogotovo u Italiji,
gdje je taj postotak sada svega 7.4%1375, usporedbe radi Island ima najveći postotak 43.4%.

1373
Besson, Poli, Loïc, Demographic Study 2012, str. 4, 33. i i 77. Slovenska liga je na visokom drugom
mjestu s 39% lokalno treniranih igrača odmah iza Islanda sa 43.4% (najviše ima ND Gorica sa 68.2% a najmanje
NK Olimpija Ljubljana sa 12% takvih igrača), a na trećem je mjestu hrvatska liga sa 38% (najviše NK Osijek
77.8%, a najmanje NK Lučko svega 8.7%). Od velikuh 5 liga, najviše je Španjolska 24.7%, pa Francuska sa
22.9%, slijedi Engleska sa 16.2% i Njemačka sa 16%.
1374
Poli, , Besson, From the South to Europe,…, op. cit., str. 24.
1375
Najviše Atalanta Bergamo s 23.1%, slijede AS Roma s 22.2% i AC Fiorentina s 17.9%. Posljednje s 0,0
% je čak sedam prvoligaša.

276
Od velikih 5 liga, najviši je postotak u Španjolskoj 24.7% (jedina zabilježila porast), slijedi
Francuska sa 22.9%1376, Engleska sa 16.2%1377, te Njemačka sa 16%1378. Najveći je porast
zabilježen u Austriji sa 17.3% na 25%; najveći je pad zabilježen u Bugarskoj sa 23.2% na
14.1%.1379
Francuska
Španjolska
Njemačka
Engleska
Italija
2010.
2011.
0,00%
5,00%
10,00%
15,00%
20,00%
25,00%
30,00%
Udio "club-trained players" po ligama
2010.
25,80%
24,20%
19%
16,20%
8,90%
2011.
22,90%
24,70%
16%
16,20%
7,40%
Francuska
Španjolska
Njemačka
Engleska
Italija

Grafički prikaz 5: Postotak igrača usavršavanih u klubovima (club-trained players) po ligama

Zaključno, ukoliko usporedimo podatke iz 2004. godine s posljednje dostupnima iz 2011.
godine, zamjetno je da umjesto da postoji tendencija povećanju „club trained players“ dakle
ulaganja u mlade igrače iz vlastitog omladinskog pogona, dolazi do sve većeg manjka takvih
igrača. Navedeno dokazuje tezu da navedena pravila ne proizvode proklamirane učinke radi
kojih su uvedena, a to je ulaganje u razvoj mladih igrača.

1376
Najviše FC Sochaux-Montbeliard s 47.8%, slijede Montpellier Herault SC s 42.3% i Stade Rennais FC
s 41.7%. Posljednji je Dijon FCO s 0,0%.
1377
Najviše Arsenal FC s 38.7%, pa Manchester United FC 37.9% i Aston Villa FC 34.6%. Na posljednjem
je mjestu Wigan Athletic FC s 0,0 %.
1378
Najviše FC Schalke 04 s 33.3 %, slijede FC Bayern München s 29.2 % i Bayer 04 Leverkusen s 24 %.
Posljednji je Hannover 96 s 4.3 %.
1379
Besson, Poli, Loïc, Demographic Study 2012, op. cit., str. 4, 41, 45, 47, i 57. Valja napomenuti da je od
33 nacionalne lige NK Osijek klub s najvišim postotkom klupski usavršavanih igrača – čak 77.8%.

277

§ 3 Ljudski kapital sportaša

U okviru teorije „ljudskog kapitala“ 1380  sportaša i ulaganja u iste, pokušati će se dati
objašnjenje opravdanosti ili neopravdanosti sportskih pravila koja ograničavaju tržište rada
sportaša, pogotovo mlađih igrača. Navedena je teorija izuzetno važna s aspekta judikature ES-
a, pogotovo odluka Bosman i Bernard.
I. OPĆENITO O ULAGANJU U LJUDSKI KAPITAL SPORTAŠA

Ljudski je kapital definiran kao ukupnost znanja i vještina koje pojedinac unosi u svoj rad.1381
Teorija ljudskog kapitala se temelji na premisi da je sadržaj učenja ili usavršavanja taj koji
povećava produktivnost pojedinca (radnika), a samim time i volju poslodavca da plaća više
plaće. 1382 Mnogi stručnjaci smatraju ukupnost znanja i vještina radnika (ljudski kapital)
motorom razvoja, odnosno glavnog sudionika ekonomskih djelovanja, te osim formalnog
školovanja, značenje usavršavanja na radu je jednako važno u determiniranju
produktivnosti.1383

U teoriji ljudskog kapitala razlikujemo opće usavršavanje (obuka) koja se odnosi na stvaranje
vještina ili značajki koje su jednako uporabljive svim poslodavcima, te specifično
usavršavanje (obuka) koja se, u pravilu, može iskoristiti samo u onoga poslodavca koji
osigurava obuku.1384 Becker je u svojem temeljenom djelu „Ljudski kapital“ jasno razlučio
dvije vrste vještina i znanja: opće znanje i vještine, koje mogu koristiti i drugim poslodavcima,
te posebno znanje i vještine, koje povećavaju i imaju značenje za radnika koji obavlja
određene poslove, te prema njegovu mišljenju poslodavci nikada neće moći nadoknaiti
ulaganje u opće znanje i vještine radnika, pa stoga neće niti ulagati u navedeno. 1385
Poslodavac će omogućiti opće usavršavanje jedino u slučaju kada vanjski čimbenici

1380
O navedenoj teoriji vidi u: Becker, Human Capital, A Theoretical and Empirical Analysis with Special
Reference to Education, 1994., str. 38.
1381
Lazear, Personnel Economics for Managers, op. cit., str. 531.
1382
Bosworth, Dawkins, Stromback, The Economics of the Labour Market, 1996., str. 222.
1383
Acemoglu, Pischke, Beyond Becker: Training in Imperfect Labour Markets, The Economic Journal, vol.
109. (1999.), str. 112.-142., str. 112.
1384
McConnell, Brue, Suvremena ekonomija rada, 1994., str. 105.
1385
Becker, Human Capital, op. cit.

278
onemogućuju mobilnost radnika među poslodavcima.1386 Navedena teorija da poslodavci ne
ulažu u opće znanje i vještine radnika opovrgnuta je istraživanjem i teorijom Acemoglua i
Pischkea.1387 No, ono što su oni naglasili jest da poslodavac neće ulagati u znanje i vještine
radnika ukoliko neće moći povratiti uloženo.1388 U svojem istraživanju Gathmann i Schönberg
su ponudile model „ljudskog kapitala prema specifičnosti zadaća“ (engl. task-specific human
capital), te su dokazale da se pojedinci u pravilu zapošljavaju kod poslodavaca koji zahtjevaju
vještine slične onima koje su bile potrebne na prošlom zaposlenju, a udaljenost novog radnog
mjesta i sposobnost promjene poslodavca s godinama izrazito opadaju.1389 Imajući u vidu
specifičnost odnosa u sportu i ulaganja u ljudski kapital sportaša, navedena se teorija može
svakako primijeniti.

Općenito teoriju ljudskog kapitala je dobro opisala i Nezavisna odvjetnica Sharpston u
predmetu Bernard. Navela je da: „ukoliko poslodavci mogu biti sigurni da će imati koristi za
razumno razdoblje od usluga radnika koje usavršavaju, to je poticaj usavršavanju, a koji je
također i u interesu samih radnika“.1390 No, postavlja se pitanje po čemu se sportski sektor
razlikuje od drugih područja tržišta rada (poput primjerice pilota, znanstvenika i dr.) i u
kojemu je prisutno opravdanje ograničenja slobode kretanja radnika. Hendrickx smatra da
razlog tomu leži u specifičnim karakteristikama sporta koje proizlaze iz čl. 165. UFEU.1391
Ovdje treba naglasiti da je za razvoj kompletnog vrhunskog sportaša potrebno izrazito mnogo
čimbenika, pa tako psihologija razlikuje mnoštvo istih (primjerice: internalna (lokus) kontrola
kao izvor upravljanja osobnim ponašanjem sportaša; percepcija vlastite efikasnosti koja je
bitna za determiniranje sportaševa pojma o sebi; motivacijski aspekt ličnosti (predanost,
kompetitivnost i motiv za dostignućem); specifične osobine ličnosti bitne za savladavanje
stresa (čvrstoća ličnosti, spremnost za kontakt igru, optimizam i atribucijski stil te strategija
suočavanja sa stresom); specifične osobine ličnosti odgovorne za usklađeno i zajedničko
djelovanje s momčadi (taktička disciplina, taktička odgovornost i kooperativnost); specifična
znanja i vještine nužnih za rješavanje situacija u igri (razumijevanje igre, kreativnost,
ambideksternost (uspješna igra objema rukama ili nogama), igračko natjecateljsko iskustvo,

1386
Bosworth, Dawkins, Stromback, The Economics of the Labour Market, op. cit., str. 233.
1387
Acemoglu, Pischke, Beyond Becker…, op. cit.,  str. 112.-142.
1388
Ibid, str. 117.
1389
Gathmann, Schönberg, How General is Human Capital? A Task-Based Approach, Journal of Labor
Economics, vol. 28. (2010.) br. 1., str. 1.- 49., str. 18. i 36.
1390
Mišljenje Nezavisne odvjetnice Sharpston u predmetu Bernard, op. cit., t. 48.
1391
Hendrickx, Justification of training compensation in European football…, op. cit., str. 26.

279
igračka prilagodljivost).1392 Treba istaknuti da su mnogi od tih čimbenika svojstveni svakom
čovjeku – sportašu, i primarno ovise o njemu samome u kojoj i kolikoj će se mjeri razviti, no
na mnoge od njih izravni učinak ima usavršavanje i razvoj u okviru procesa stvaranja igrača,
koji obavljaju sportski klubovi i djelomice reprezentacije nacionalnih saveza. U razvoju
igrača veliku ulogu ima i razvoj ličnosti igrača u obliku pristupa i odnosa spram rada,
zalaganju, stavljanja interesa momčadi ispred vlastitih interesa, igranju s nezaliječenim
ozljedama itd.1393 Što se sve odvija u glavama sportaša, najbolje ilustrira primjer bivšeg
irskog nogometaša Eamona Dunphya, koji je u svojoj autobiografiji iskreno priznao da se
znao naći u situacijama unutarnjeg emotivnog sukoba kada je kao rezervni igrač morao
gledati kako njegovi suigrači igraju, potajno se nadajući da će izgubiti kako bi ponovno
postao standarnim prvotimcem.1394

Karakteristike ljudskog kapitala sportaša, uz karakteristike kluba koji „prodaje“, tako i onoga
koji „kupuje“ igrača, imaju izuzetno važnu ulogu u utvrđivanju vrijednosti igrača.1395 Késenne
je u svojem metodološkom ispitivanju utvrdio i dokazao da će veliki klubovi zaposliti više
vrhunskih igrača od manjih klubova jer veličina tržišta ima pozitivan učinak na prosječan
ishod, odnosno razlog leži u većoj produktivnoj razini vrhunskih igrača u velikim klubovima,
pa će ih takvi klubovi onda i zapošljavati.1396 Usavršavanjem (obukom) i razvojem igrači
stječu ljudski kapital specifičan za njihovu djelatnost, dok s druge strane njihov klub stječe
samo djelomični ljudski kapital, pa je jasno da klubovi neće ulagati u razvoj mladih igrača
ukoliko ne mogu očekivati povrat uloženog prilikom transfera igrača, a sam sustav transfera
smatra se osiguranjem naknade uloženog u stručno osposobljavanje igrača.1397

Pogrešno je smatrati da profesionalni sportaši tjedno provedu malo vremena u okviru svojega
radnopravnog odnosa. Naime, istraživanja su pokazala da profesionalni sportaši provedu
između 24 i 32 sata tjedno u okviru različitih djelatnosti svojega sporta (treninzi, utakmice,
putovanja na utakmice, promidžba svojega kluba i dr.).1398

1392
Vidi o tomu opširnije u Trninić, Kardum, Mlačić, Hipotetski model specifičnih osobina vrhunskih
sportaša u momčadskim sportskim igrama, Društvena istraživanja, vol. 19. (2010.) br. 3., str. 463.-485.
1393
Više o tome vidi u: Roderick, The work of professional football – A labour of love?, op. cit., str. 20.-51.
1394
Dunphy, Only a game: The diary of a profesional fotballer, 1987., str. 100.-102.
1395
Carmichael, Forrest, Simmons, The Labour Market in Association Football…, op. cit., str. 128.
1396
Késenne, The Impact of Salary Caps…, op. cit., str. 425.
1397
Meier, The Regulation of the Market for Professional Soccer Players, op. cit., str. 5.
1398
Huttunen, A comparative analysis of the legal position of professional sportsmen under Finnish, English
and European Community Law: The boarderlines of employment (doktorska disertacija na European University
Institute, Firenza), str. 169.-177., u Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 42.-43.

280

Sportski klubovi ulažu u mlade igrače i na taj način oblikuju „općenitu obuku-usavršavanje i
treniranje“ (engl. general training) što rezultira osposobljenim i, u sportskom smislu,
obrazovanim sportašima. Prethodno navedeno treba imati na umu kada se zna da karijera
sportaša, primjerice nogometaša, i to onih najtalentiranijih započinje već s osam godina, ali
mali broj igrača nastavi s aktivnim profesionalnim sportom iza trideset pete godine života.1399
Matični su klubovi, poput svih poslodavaca koji ulažu u svoje radnike zainteresirani vezati
igrače duljim ugovornim razdobljima, kako bi zaštitili svoja ulaganja.1400 S druge strane
sportaši pak takvo znanje i vještine stečene kod bivšeg kluba mogu primjenjivati kod drugoga
poslodavca, odnosno u drugome klubu. Također, drugim financijski moćnim klubovima
također odgovara da mogu dobiti „gotova sportaša“ bez ulaganja u njegov dugogodišnji
razvoj, kao što velike  moćne korporacije i poslodavci mogu kupiti gotovog radnika, općenito
obučenog za obavljanje poslova kod svih poslodavaca.1401 Ipak specifičnost sportaša kao
radnika i nekog radnika u npr. tvrtki Microsoft ili Facebook je ta da radnici u tim globalnim
korporacijama u pravilu u svojim ugovorima o radu imaju ugovorene tzv. klauzule o zabrani
takmičenja s poslodavcem. Navedene odredbe znače da i nakon prestanka radnog odnosa kod
toga poslodavca, navedeni radnici ne smiju raditi kod drugog poslodavca koji se bavi istom
djelatnošću. Samo po sebi jasno je da navedena odredba nije primjenjiva u svijetu
profesionalnog sporta jer bi se na taj način onemogućila karijera sportaša. Navedeno je još
jedan dokaz tezi o specifičnosti radnih odnosa sportaša. Ukoliko je naknada – plaća koja
pripada igraču vezana za  njegove učinke na radnom mjestu (treningu i utakmicama), igrači će
ulagati više truda u svoje zalaganje i u usavršavanje svojih vještina.1402

Trening-centri nacionalnih saveza odlučujući su čimbenik u organizaciji usavršavanja i
razvoja mladih igrača u Europi, jer se na jednom mjestu okupljaju najkvalitetniji mladi igrači
stariji od 15 godina, pruža im se mogućnost usavršavanja na najvišoj razini, najviša razina
medicinske skrbi, obrazovanje i dr. Uz nacionalne trening-centre, važnu ulogu, pogotovo u
velikim državama imaju regionalni trening-centri, koji okupljaju igrače od 12. do 15.
godine.1403 O tomu o kolikom se ulaganju radi, najbolje ilustrira podatak da su najviše ulagali

1399
Roderick, The work of professional football – A labour of love?, op. cit., str. 23.
1400
Becker, Human Capital, op. cit., str. 48
1401
Ibid, str. 38.
1402
Dobson, Goddard, The Economics of Football, op. cit., str. 197. i 198.
1403
Ineum Consulting: European Union: Study on training of young sportsmen/women in Europe, op. cit.,
str. 3., 4.

281
francuski nogometni klubovi u prvoj ligi  2008. godine. Naime, oni su prosječno1404 po klubu
uložili u proračun trening-centara za razvoj mladih igrača 3,5 milijuna €, engleski 3 milijuna
€1405, talijanski 2,8 milijuna €, njemački i španjolski 2,4 milijuna €; slovenski 200.000 €, a
mađarski prvoligaši najmanje, prosječno 21.000 € po klubu.1406

3,5
3
2,8
2,4
2,4
0,2
0,02
0
0,5
1
1,5
2
2,5
3
3,5
Ulaganje prvoligaša u trening centre - 2008.
2008.
3,5
3
2,8
2,4
2,4
0,2
0,02
francuski
engleski
talijanski
njemački
španjolski
slovenski
mađarski

Grafički prikaz 6: Ulaganje prvoligaša u milijunima €.

Upravo je pitanje ulaganja u mlade igrače bilo ključno u predmetu Bernard.1407 Naime, kako
je ES već utvrdio u predmetu Bosman,1408  očekivanje primitka naknade za treniranje može
dovesti do poticanja klubova u traženju novih talenata i treniranju mladih igrača, ali povrat
investiranog u treniranje koje čine klubovi nesigurno je po svojoj prirodi zbog toga što
klubovi snose trošak u pogledu svih mladih igrača koje okupljaju i treniraju, ponekad i
nekoliko godina. Samo neki od tih igrača započnu profesionalnu karijeru po okončanju
razdoblja usavršavanja (razdoblja stvaranja igrača) bilo pri klubu koji ih je trenirao ili pri
drugom klubu. 1409  Štoviše, troškovi koji nastaju usavršavanjem mladih igrača, samo su
djelomično naknađeni od koristi koje klubovi ostvare od igrača za vrijeme razdoblja u kojemu
se kod njih usavršavaju. Slijedom toga, klubovi koji pružaju usavršavanje mogu izgubiti

1404
Navedeni podaci predstavljaju prosijek, a razlike među klubovima izrazito su velike unutar istoga
natjecanja, tako je u Francuskoj najviše ulagao 2008. Lille oko 6,3 milijuna €, dok je prvi slijedeći klub PSG sa
3,5 milijuna €.
1405
U Engleskoj su razlike među klubovima također velike, tako je 2008. godine Arsenal uložio najvše 3,76
milijuna €, dok je najmanje uložio Derby County svega 900.000 €.
1406
Ineum Consulting: European Union: Study on training of young sportsmen/women in Europe, op. cit.,
str. 15., 16. Za Hrvatsku nema dostupnih podataka.
1407
Odluka Bernard, op. cit., t. 41.-45.
1408
Odluka Bosman, op. cit., t. 108.
1409
Odluka Bosman, op. cit., t. 109.

282
poticaj na ulaganje u usavršavanje mladih igrača ukoliko ne bi mogli dobiti povrat uloženoga
u te svrhe kada, po okončanju razdoblja usavršavanja (razdoblja stvaranja) igrač sklopi
profesionalni ugovor s drugim klubom. To bi poglavito bio slučaj s manjim klubovima, čije je
investiranje na okupljanje i usavršavanje mladih igrača na lokalnoj razini od značajne
važnosti za socijalnu i odgojnu ulogu sporta. Slijedom prethodno navedenog ES je ustvrdio da
proizlazi da je shema koja predviđa plaćanje naknade za razvoj igrača u slučaju kada mladi
igrač, po okončanju razdoblja usavršavanja (razdoblja razvoja igrača), potpiše profesionalni
ugovor s klubom različitim od onoga koji ga je trenirao, u načelu opravdana svrhom poticanja
okupljanja i usavršavanja mladih igrača. Ipak, takva shema mora biti sposobna ostvariti taj cilj
i mora biti primjerena istomu, uzevši u obzir troškove koje su imali klubovi u usavršavanju
kako profesionalnih igrača kao i onih koji nikada neće postati profesionalcima. Ovdje također
valja naglasiti da će s aspekta teorije ljudskog kapitala, mladi nadareni igrači radije za svoje
usavršavanje izabrati klub koji će im omogućiti kvalitetniji razvoj, te u početku manja
primanja, ukoliko će im navedeno usavršavanje omogućiti bolji razvoj i u budućnosti veća
primanja.1410

Glede ljudskog kapitala sportaša, studija koju je proveo Késene potvrdila je da je jedinica
„troška“ razvoja talenta ili naknade za razvoj veća u većim državama s većim tržištem (poput
Engleske ili Španjolske) nego u manjim državama (poput primjerice Belgije).1411 Također,
kako je potvrdila studija koju su proveli Feess i Muhlheusser, vrlo je česta pojava da
poslodavci ulažu u razvoj svojih radnika, što ima za posljedicu da poslodavci često zbog
straha da uloženo u razvoj radnika može stvoriti veću dodanu vrijednost kod novog
poslodavca koji je zainteresiran za usluge „kompletnog“ radnika, ulažu manje u razvoj
radnika, a što je ugovorni odnos između radnika i poslodavca kraći, to je i ulaganje u ljudski
kapital radnika manje. Ipak, što je strah od odlaska mladog radnika (sportaša) kod drugog
poslodavca (kluba) veći, to je češći slučaj da će poslodavac (klub) ukoliko to može ostvariti,
ulagati više u razvoj tog radnika i ponuditi mu veću plaću ukoliko radnik (sportaš) pristane na
ugovor o radu duljeg trajanja.1412

U pogledu rasprave između Europske komisije i sportskih organizacija u pravcu izmjene
pravila o transferima nakon odluke Bosman, utvrđena su tri parametra koja su nužna kako bi

1410
Vidi npr. Bosworth, Dawkins, Stromback, The Economics of the Labour Market, 1996., str. 239.
1411
Kesenne, The Peculiar International Economics of Professional Football in Europe, op. cit., str. 394.
1412
Feess, Muhlheusser, Economic Consequences of Transfer Fee Regulations…, op. cit., str. 233.

283
se potaklo ulaganje klubova u razvoj vlastitih igrača. Naknade koje klubovi prime u slučaju
transfera moraju biti dovoljno visoke i učestale da: nadoknade stvarni trošak ulaganja u razvoj
igrača; naknade trošak ulaganja u razvoj proporcionalnog broja igrača koji neće postati
profesionalnim igračima u usporedbi s brojem onih koji hoće; te moraju biti proporcionalne i
dovoljno visoke kako bi predstavljale dobit koju stječe novi klub koji nije ulagao u razvoj
igrača, već je dobio „gotov proizvod“, ali opet ne previsoka već na efikasnoj razini.1413

Ono što je važno za svakog igrača, a poglavito za mladog igrača koji je tek u postupku
razvoja na svojem profesionalnom planu, jest činjenica da jedino igranjem i stjecanjem
iskustva u susretima na visokoj razini, može postati uspješnim igračem. 1414 Istraživanja
pokazuju da u razdoblju od donošenja presude Bosman 1995. godine, pa do sezone 2002./03.
je broj stranih igrača značajno porastao (primjerice u Njemačkoj 28%, Engleskoj 25%, Italiji
26%, Francuskoj 17%, dok je primjerice u Španjolskoj vidljiv porast, ali iznosi svega
10%).1415
II. PLAĆA KAO DETERMINANTA LJUDSKOG KAPITALA SPORTAŠA

Jedno od ključnih pitanja u pogledu ljudskog kapitala igrača iz kojega se izvodi i ulaganje u
igrače jest pitanje plaća igrača. Primjerice u Engleskoj je dvadeset prvoligaša 2008. godine na
plaće svojih igrača potrošilo 1.196 milijardi GBP, što predstavlja povećanje od 290% u
odnosu na 1998. godinu kada su potrošili 305 milijuna GBP, s time da je 2006. godine
prosječna godišnja plaća iznosila 676.000 GBP (umanjeno za razne bonuse koji plaću mogu
povećato od 60-100 %). Najnižu su prosječnu plaću imali igrači između 17. i 18. godina
24,500 GBP, a najvišu između 27. i 28. godina 899,500 GBP.1416

Postavlja se pitanje zašto su profesionalni sportaši tako visoko plaćeni? Odgovor na navedeno
pitanje ponudila je grupa autora iz Velike Britanije, koja tvrdi da razlog leži u činjenici da
najbolje sportaše, koji imaju izuzetno (sportsko) znanje i vještine, nije lako zamijeniti na
tržištu rada jer je broj takvih sportaša vrlo ograničen, u usporedbi s jednim liječnikom,

1413
Drolet, Extra Time…, op. cit., str. 175.
1414
Conzelmann, Models for the Promotion of Home Grown Players…, op. cit., str. 216.
1415
Ibid, str. 217. Napominje se da je u razdoblju od 2008. do 2012. godine Španjolska postala jednom
svjetski i dva puta europski nogometni prvak, a svakako razlog u tome jest i činjenica da je navedeni savez
karakterizirao najmanji postotak porasta stranih igrača.
1416
Dobson, Goddard, The Economics of Football, op. cit., str. 197.

284
prometnim policajcem i sl.1417 Dakle, razlog leži u manjku ponude, koja onda po sebi diktira
cijenu. Također, valja naglasiti da ogromne razlike u primanjima između sportskih zvijezda s
jedne strane i primjerice liječnika s druge strane, čija je društvena uloga nedvojbeno
značajnija, leži u činjenici da zbog razvoja televizijskih i marketinških prava sportske zvijezde
svojim uslugama „opskrbljuju“ puno širi spektar korisnika – gledatelja, od primjerice
liječnika.1418 Kada govorimo o plaćama, nužno je istaknuti da su istraživanja pokazala da
vratari u nogometu i drugim sportovima, kao usko specijalizirani sportaši koji mogu igrati
samo na jednom mjestu u momčadi, imaju u pravilu najniže plaće, dok primjerice igrači koji
igraju u veznom redu, zbog svoje polivalentnosti i manjka uske specijaliziranosti, mogu igrati
i u obrani i u napadu, imaju u pravilu najviše plaće.1419 Kako pokazuju istraživanja, godine
starosti, odigrane utakmice u karijeri kao i nastupi na međunarodnim utakmicama također
utječu na visinu plaće igrača.1420 No kako su u svojem istraživanju pokazali Garcia-del-Barrio
i Pujol, važno je naglasiti da treneri ne biraju uvijek najbolje igrače, već slijede ciljeve
ekonomske prirode poput popularnosti i ekonomske vrijednosti igrača, te biraju one koji
financijski mogu doprinijeti klubu.1421

U tom pogledu i CAS je prilikom utvrđivanja naknade za otkaz ugovora od strane igrača
(jednostrani raskid ugovora) uzimao više parametara. Pitanje glasi, kako utvrditi cijenu igrača
kada se igrači pozovu na čl. 17. „FIFA Pravila“ o otkazu ugovora? Npr. U predmetu De
Sanctis CAS je rekao: „kako utvrditi cijenu (vrijednost) igrača? Mnogo toga može se dogoditi
u nogometu u dvije godine, a koliko od naknade za razvoj koja se plaća otpada na „vlastiti
trud, disciplinu i prirodni talent“ odnosno „karizmu i vlastiti marketing“.1422

Tako je u predmetu De Sanctis, Udinese istaknuo da je De Sanctis zarađivao godišnje plaću
od 630.000 €, čemu treba dodati bonus za vjernost klubu svake godine u iznosu 350,878 €, i
najam kuće od 9.700 €, što ukupno iznosi 990.578 €. Navedenom iznosu treba dodati i bonuse

1417
Najbolji primjer da su izuzetno visoko plaćeni za svoje usluge ne samo sportaši iz momčadskih sportova,
već i sportaši pojedinci. Primjerice golfer Tiger Woods je 2008. godine zaradio 110 milijuna USD-a i bio je
najplaćeniji sportaš na svijetu, dok je na drugom mjestu bio košarkaš Kobe Bryant s 45 milijuna USD-a. Na listi
od 20 najbolje plaćenih sportaša, čak je 11 sportaša iz pojedinačnih profesionalnih sportova (auto-moto utrke,
golf, boks, tenis). Vidi  Trimble, Buraimo, Godfrey, Grecic, Minten, Sport in UK, 2010., str. 174.- 178.
1418
Dobson, Goddard, The Economics of Football…, op. cit., str. 214.
1419
Frick, The Football Players' Labour Market: Empirical Evidence from the Major European Leagues,
Scottish Journal of Political Economy, vol. 54. (2007.) br. 3., str. 422.- 446., str. 426.
1420
Frick, The Football Players' Labour Market…, op. cit., str. 431.-435.
1421
Garcia-del-Barrio, Pujol, The Rationality of Under-employing the Best-performing Soccer Players,
Labour, vol. 23. (2009.) br. 3., str. 397.- 419.
1422
Odluka CAS Webster, op. cit., t. 142.;  odluka CAS, De Sanctis, op. cit., t. 85.

285
za uspjeh momčadi. Zbog igračeve odluke da iskoristi pravilo čl. 17. „FIFA Pravila“, ostalo je
neispunjeno 3 godine ugovora. U klubu Sevilla FC igrač je trebao zarađivati godišnje 331.578
€ uz bonus radi ugovorne obveze sa klubom od 1.050.000 €, što ukupno iznosi 1.381.578
€.1423 U konačnici je CAS u pogledu plaće igrača, odnosno naknade koja mu pripada osim
čiste plaće zaračunao i godišnji bonus za vjernost ugovoru, kao i stanarinu koju je klub plaćao
igraču, jer je riječ o protuprestacijama koje su kontinuirane 1424

Opravdanost visokih plaća najboljih igrača Lazear i Rosen objašnjavaju povlačeći paralelu s
ustrojstvom trgovačkih društva. Naime, u trgovačkim društvima predsjednici uprava se u
pravilu biraju iz reda zamjenika predsjednika. Na dan kada jedan od zamjenika postane
predsjednik, njegova se plaća zna utrostručiti, ali se njegova produktivnost ne razlikuje
značajnije u odnosu na dan ranije. Uloga toga je poticati djelatnike da svojim trudom,
zalaganjem i ulaganjem u sebe jednoga dana postanu predsjednici s visokim primanjima. Isto
tako, se može primijeniti na sport – nogomet, gdje visoke plaće najboljih igrača u momčadi
trebaju biti poticaj drugima da budu još bolji i da jednoga dana zarade takav unosan
ugovor.1425

Ekonomski „Coase teorem“,1426 po kojemu je suština tržišne ekonomije da sustav cijena
slijedi faktore proizvodnje, 1427  u svijetu sporta kaže da standardni natjecateljski model
pojedinačne naknade za rad, znači da će radnik (igrač) koji je plaćen manje od njegove

1423
Odluka CAS, De Sanctis, op. cit., t. 86.
1424
Odluka CAS, De Sanctis, op. cit., t. 87.
1425
Lazaer, Rosen, Rank-order tournaments as optimum labour contracts, Journal of Political Economy, vol.
89. (1981.), str. 841.-864., u Dobson, Goddard, The Economics of Football, op. cit., str. 205.
1426
Inače, Coaese teorem se može objasniti raspodjelom (odnosno postojanjem ili ne postojanjem)
imovinskih prava. Primjer je onečišćenje okoliša: ukoliko npr. tvornica ima pravo zagađivati, trošak onečišćenja
pada na teret vlasnika zemljišta uz rijeku, a ukoliko vlasnik zemljišta ima pravo na čistu vodu, plaća tvornica.
Optimalna alokacija resursa ne smije biti uvjetovana raspodjelom imovinskih prava. Coaeseov teorem podupiru
neoklasičari-ekonomisti, a u kontekstu radnih odnosa ono bi značilo da ukoliko pravo postavlja određene
zahtjeve pred aktere na tržištu, a oni tim zahtjevima ne mogu udovoljiti, odnosno ukoliko to nametnuto pravilo
dovodi do nedjelotvornog ishoda, isti će ga zaobilaziti tako da će međusobno ugovarati uvjete kako njima
najbolje odgovaraju, sve dok ne postignu djelotvoran, zadovoljavajući ishod. Naime, prema neoklasičnoj
ekonomskoj doktrini slobodno djelovanje tržišnih sila, kao i tržišno orijentirana raspodjela prihoda stvara
najbolje i najpoštenije gospodarske uvjete od najboljeg interesa za radnike, a sindikati, kolektivni ugovori,
minimalna plaća i država blagostanja se smatraju čimbenicima koji ograničavaju kompetitivnost. Treba naglasiti
da se sedamdesetih godina prošlog stoljeća  pojavila nova ekonomska doktrina – nova institucionalna ekonomija,
koja ističe da neregulirano slobodno tržište često proizvodi neželjene posljedice, a rješenje vide u ulaganju u
obrazovanje i usavršavanje radnika, a napredak mogu polučiti one djelatnosti u kojima se zahtjevaju posebne
vještine i znanja. Vidi detaljnije Summers, What Can  Economics Contribute to Social Policy? Some Simple
Economics of Mandated Benefits, AEA Papers and Proceedings, vol. 79. (1989.) br. 2., str. 177.-183., dostupno:
http://www3.amherst.edu/~jwreyes/econ77reading/Summers.pdf,
(6.3.2012.);
Bilić
Transformacija
radnopravnog odnosa, Zbornik Pravnog fakulteta Sveučilišta  u Rijeci, vol. 32. (2011.) br. 2., str. 755.-794., str.
786.-787.
1427
Bosworth, Dawkins, Stromback, The Economics of the Labour Market, op. cit., str. 271.

286
vrijednosti graničnog prihoda (engl. marginal revenue product MRP)1428  vjerojatno otići iz
kluba ili tražiti otkaz ugovora, a s druge strane klub će prodati igrača ukoliko ocijeni da će
više zaraditi od njegove prodaje u drugi klub nego što bi ostvario da ga zadrži. Ipak su u
sportu značajne specifičnosti, koje utječu na tržište rada, poput nemogućnosti utvrđivanja
pojedinačnog doprinosa produktivnosti momčadi, nesigurnost mjerenja buduće produktivnosti
kao i utjecaj navijača na tržište rada.1429 Ukoliko navedeni teorem primijenimo na uvođenje
tzv. „slobodnih igrača“ (engl. free agency) nakon odluke Bosman, jasno je da sada slobodni
igrači  mogu odlučiti slobodno igrati – raditi, za klub za koji ocjene da može maksimizirati
njihovu produktivnost i naknadu za rad. Ipak, posljedice odluke Bosman u kontekstu naknade
za rad gledano dugoročno znače produljivanje ugovorne vezanosti i ukupnosti izdvajanja za
naknade za rad, no što ima za posljedicu smanjenje pregovaračkih mogućnosti između kluba i
igrača, ali i one s potencijalnim novim klubom. Najviše koristi imaju igrači kojima istekne
ugovor jer se mogu zaposliti u drugom klubu kao igrači kojima se nudi novi ugovor jer u
pravilu imaju bolje uvjete. 1430

Kako tvrde Dobson i Goddard, koji pitanje tržišta rada sportaša stavljaju u poveznicu s bilo
kojim drugim tržištem rada, ukoliko klub želi maksimizirati prihode, najviši iznos plaće koji
navedeni klub može ponuditi igraču jest vrijednost koju će navedeni igrač donijeti klubu:
njegova vrijednost graničnog proizvoda (MRP). Ukoliko je igrač plaćen više od njegova
MRP-a, prihod kluba je manji nego bi bio da nije doveo navedenog igrača. Ukoliko klub
može igrača platiti manje od njegova MRP-a, klub u tom slučaju ostvaruje dobit.1431

Ovdje je nužno istaknuti da je napravljena studija utjecaja liberalizacije tržišta rada u
američkom bejzbolu koja je pokazala da je prije uvođenja „slobodnih agenata“ (engl. free
agency) MRP bacača i udarača, kao igrača čiji je učinak najlakše mjerljiv, bio znatno veći od
njihove plaće. Slabiji igrači primali su prosječnu plaću koja je bila 54% njihova MRP-a, a
najbolji plaću jednaku 37% njihova MRP-a. Ukidanjem pravila koja su ograničavala slobodu
ugovaranja i kretanja sportaša, rezultiralo je činjenicom da su vlasnici bili primorani platiti
igračima iznos proporcionalan njihovu doprinosu timskom dohotku, što je svakako ide u

1428
Vrijednost graničnog proizvoda (engl. marginal revenue product MRP) označava porast ukupnog
prihoda poduzeća uslijed zapošljavanja dodatnog radnika. Vidi McConnell, Brue, Suvremena ekonomija rada, op.
cit., str. 106.
1429
Disney, Remuneration of sports stars: implications for regulation, str. 132.-154., str. 139., u Bogusz
Cygan, Szyszczak (Ur.), The regulation of sport…, op. cit.
1430
Ibid, str. 143.
1431
Dobson, Goddard, The Economics of Football, op. cit., str. 200.

287
korist sportaša.1432 Autor napominje da je u slučaju sporta poput bejzbola najlakše utvrditi
MRP sportaša, dok je u drugim sportovima to znatno teže. Primjerice u nogometu, relativno je
lako utvrditi MRP napadača ili vratara, ali je teško utvrditi MRP obrambenog igrača.

S aspekta radnopravne znanosti načelo slobode ugovaranja na tržištu rada u snažnom je
sukobu s načelima tradicionalnog radnog prava i to zbog toga što su pregovaračke pozicije
poslodavca i radnika nejednake, i radnik se nalazi u nepovoljnijem položaju. Kada govorimo
o nejednakom položaju, navedeno najbolje ilustrira ekonomski model „Principal-Agent“ u
kojemu je Agent – radnik u podređenom položaju, a Principal – poslodavac je ugovorna
strana koja nudi ugovor.1433  Ekonomija rada ugovor o radu ne promatra isključivo kao
sporazum ugovornih strana o cijeni po kojoj se rad obavlja, već i kao instrument strukturiranja
čimbenika-poticaja (engl. incentives) i podijelu rizika (engl. risks).1434

S aspekta teorije ugovora, nameće nam se pitanje implicitnih i eksplicitnih ugovora. Implicitni
su oni ugovori koji su zasnovani na razumijevanju, sporazumu radnika i poslodavca (nazivaju
se još i „nevidljivi stisak ruke“) a ne na zakonskim pravima, za razliku od eksplicitnih
ugovora kod kojih su svi važni parametri određeni (može ih utvrditi primjerice i sud).1435
Implicitna teorija ugovora pogodna je u vrijeme teških gospodarskih situacija kada, s jedne
strane, poslodavcima omogućuje određenu fleksibilnost, a s druge strane, radnicima jamči
određena prava, pogotovo pravo na plaću u situaciji kada prijeti otpuštanje radnika.1436 Prema
toj teoriji ugovor o radu je instrument dugotrajne izmjene usluga rada.1437

U kontekstu sporta, nezaobilazni su kompletni ugovori (engl. complete contracts) u kojima su
sve stavke ugovora unaprijed utvrđene,1438 pogotovo kada se uzme u obzir da sportski savezi

1432
Scully, Pay and Performance in Major League Basseball, u McConnell, Brue, Suvremena ekonomija
rada, op. cit., str. 171.
1433
O modelu Principal-Agent vidi opširnije u: Salanié, The Economics of Contracts, 1997.; Laffont,
Martinort, The Theory of Incentives, The Prinicipal-Agent model, 2002. Navedeni model razrađuje odnos
poslodavca i radnika, pogotovo u vidu dostupnosti informacija. Naime, redovito će radnik biti ta strana koja neće
poslodavcu dati sve informacije o sebi, kako bi zadržao neke svoje interese, a s druge strane poslodavac želi
saznati što je više moguće informacija o radniku kako bi imao kompletniju sliku. Opet s druge strane, ima i
situacija da poslodavac ne želi dati radniku sve podatke, kako bi svoju poziciju zadržao. U slučaju kada npr.
radnik poduzima mjere bez nadzora poslodavca govorimo o moral hazard ili hidden acton, odnosno u slučaju
kada radnik ima znanje o svojim troškovima ili vrijednosti koje poslodavac ignorira govorimo o adverse
selection ili hidde knowledge. Treba naglasiti da podjela rada za sobom povlači i potrebu delegacije rada i ovlasti.
1434
Bosworth, Dawkins, Stromback, The Economics of the Labour Market, 1996., str. 255.
1435
McConnell, Brue, Suvremena ekonomija rada, op. cit., str. 214.
1436
Kaufman, Hotchkiss, The Economics of Labor Market, 2000., str. 665.
1437
Bosworth, Dawkins, Stromback, The Economics of the Labour Market, 1996., str. 257.
1438
Ibid, str. 255.

288
određuju formalne, tipske obrasce ugovora, u kojima je pregovaranju, ali i to je upitno kada se
klub i igrač ne nalaze u istom pregovaračkom položaju, raspoloživo samo trajanje ugovora i
visina plaće.

Kada navedeno stavimo u kontekst sporta, sloboda ugovaranja pripada samo rijetkim
pojedincima, tzv. „zvijezdama“, a velika većina drugih tzv. „običnih“ sportaša nije u
mogućnosti pregovarati s poslodavcima. Kada još uzmemo u obzir činjenicu da se ugovori
između klubova i igrača određuju u formularnom obliku, gdje je već sve praktički unaprijed
utvrđeno osim visine naknade i trajanja ugovora, jasno je da danas u svijetu profesionalnog
sporta ne možemo govoriti o ostvarenju načela slobode ugovaranja. Pojedinačni sportovi
poput tenisa ili golfa kod kojih je prisutno snažno poistovjećivanje potrošača s pojedinim
sportašem, kao i mogućnost osvajanja pojedinačnih turnira, lakša je mogućnost ostvarenja
statusa „zvijezde“ općenito, pa tako i u pogledu iznimnih primanja, no li što je to u
momčadskim sportovima gdje je teže utvrditi koji pojedinac će ostvariti status zvijezde.1439

1439
Disney, Remuneration of sports stars: implications for regulation, op. cit., str. 140.

289

7. SPORTAŠI KAO SPECIFIČNA VRSTA RADNIKA KROZ
PRESIJEK RAZLIČITE PRAVNE REGULATIVE U
DRŽAVAMA ČLANICAMA EUROPSKE UNIJE I HRVATSKOJ

Za sadržaj ovoga rada i odgovor na posljednju hipotezu, iznimno je bitno definirati pravni
(radni) status profesionalnih sportaša, poglavito u kolektivnim sportovima. Nacionalna
zakonodavstva svojim heteronomnim normama, kao i nacionalni sportski savezi svojim
autonomnim normama različito uređuju odnose sportaša i klubova. Zbog tog je razloga nužno
utvrditi da li profesionalni sportaši, kojima je bavljenje sportom isključiva djelatnost od koje
osiguravaju egzistenciju, imaju status osoba u radnopravnom odnosu (odnosu subordinacije ili
parasubordinacije odnosno „osoba sličnih radniku“) ili status osoba u ugovorima građanskog,
obligacijskog ili trgovačkog prava. Radnopravni odnos, kao društveni odnos, je dobrovoljno
(sporazumom subjekata) zasnovano osobno, neposredno i kontinuirano obavljanje određene
vrste poslova koje određena fizička osoba (radnik, namještenik, službenik i dr.) obavlja na
određenom radnom mjestu kroz ugovoreno radno vrijeme kao zanimanje na sredstvima rada
koja nisu njezino vlasništvo, a uz naknadu.1440 To je odnos između radnika i poslodavca, u
kojemu se radnik nalazi unutar radnog procesa poslodavca na temelju ustavnih vrednota prava
na rad, a što predstavlja temelj razlikovanja radnog odnosa od građanskopravnog odnosa
temeljenog na ugovoru građanskog prava.1441 Radnik se smatra osobom u slabijem položaju
od poslodavca, dok u slučaju autonomnog odnosa obje se ugovorne strane smatraju
izjednačenima.

Subordinacija1442 kao jedna od bitnih elemenata radnog odnosa ključna je riječ za odgovor na
dva bitna pitanja radnog prava 21. stoljeća: koji su kriteriji za određivanje granice između
posloprimca i samozaposlenih radnika te pitanje koliko je daleko moguće pomaknuti tu
granicu između samostalnog i nesamostalnog rada.1443 Subordinacijom je radnik podvrgnut

1440
Tintić kao bitne elemente radnog odnosa ističe: dobovoljnost, obvezu osobnog obavljanja rada,
subordinaciju, oneroznost, uključivanje radnika u radnu zajednicu i profesionalnost. Tintić, Radno i socijalno
pravo, Knjiga prva: Radni odnosi (I), 1969., str. 355.-372. Ipak, kako tvrdi Laleta suvremeni razvoj radnog prava
nameće potrebu novog definiranja bitnog obilježja radnog odnosa i propitivanje njegova sadržaja. Laleta,
Prestanak ugovora o radu, 2011., str. 6.
1441
Vodovnik, Labour Law in Slovenia, 2012., str. 63.
1442
Subordinacija kao jedan od bitnih elemenata radnopravnog odnosa, predstavlja jedan od najvažnijih,
ako ne i najvažniji kriterij razlikovanja radnopravnog odnosa od odnosa građanskog prava.
1443
Laleta, Prestanak ugovora o radu, op. cit., str. 11.

290
nalozima, uputama i kontroli poslodavca u organizaciji i obavljanju rada, a može se raditi o
pravnoj (podvrgnutost uputama i kontroli poslodavca) ili ekonomskoj subordinaciji
(ekonomska ovisnost o poslodavcu). Za razliku od autonomnih radnika, subordinirani
radnici1444 ulaze u okvir radničkog zaštitnog zakonodavstva kroz propise zaštite radnika i
socijalne sigurnosti (zabrana diskriminacije, pravo na plaću, pravo na naknadu plaće, na
obvezno zdravstveno osiguranje, osiguranje za slučaj nezaposlenosti, doplatka za djecu,
mirovinsko-invalidsko osiguranje i dr.) putem zakonodavnih akata ili kolektivnih ugovora.1445
Indikatori postojanja subordiniranog radnog odnosa jesu: postojanje organizacije na strani
poslodavca, nepostojanje ekonomskih rizika vezanih za proizvodnju, plaćanje plaće,
postojanje radnog vremena, kao i činjenica da radni materijal i oprema nisu u vlasništvu
radnika.1446

1444
Treba naglasiti da je ponekad vrlo teško utvrditi da li se u nekom odnosu radi o subordiniranom odnosu
ili o autonomnom odnosu.  U tome je veliku ulogu dala sudska praksa, prvo anglosaksonska, a potom i
kontinentalna. Razlikujemo više vrsta testova temeljenih na određenim karakterističnim činjenicama, ali niti
jedan od njih nije sama po sebi dovoljan za valjanu identifikaciju subordiniranog odnosa.  Razlikujemo test
aktualne kontrole (nadzora): ugovor o radu postoji ako su kumulativno ispunjeni uvjeti da poslodavac: ima moć i
mogućnost izbora radnika, pravo nadzora nad radom radnika i pravo suspenzije i otkaza. Drugi je test
mogućnosti vršenja kontrole: odlučujuća je mogućnost vršenja kontrole nad radom radnika, jer je sve veći broj
radnika čija ih tehnička stručnost čini neovisnima u poduzeću. Treći test je organizacijski (integracijski) test
temeljem ugovora o radu, rad radnika čini integralni dio poslovanja poslodavca, dok je kod ugovora o uslugama
rad obavljen za poslovanje, ali ne kao sastavni dio poslovanja već kao dodatak. Zatim, test ekonomske ovisnosti
postavlja pitanje da li radnik radi za svoj račun kao poduzetnik ili radi za račun drugoga koji onda preuzima na
sebe rizik gubitka profita u poslovanju. Potom slijedi test uzajamne obveznosti koji postavlja pitanje uzajamnog
obećanja ispunjenja obveza koje proizlaze iz radnog odnosa  kroz vremenski period. Posljednji jest hibridni test,
koji je zbog manjkavosti svih prethodnih testova svojevrsna kompilacija. Prema njemu suci će prilikom
utvrđivanja postojanja ugovora o radu  uzeti u obzir ekonomsku ovisnost radnika, te obavljanje stvarnog nadzora
od strane poslodavca. Ako uporabom ta dva testa ne dođu do utvrđenja da se radi o radnom odnosu, ispitat će
mogućnost nadzora poslodavca nad radom radnika, te integriranost radnika u organizaciji poslodavca.  Kada je
riječ o radnim odnosima, razlikujemo tri teorije radnih odnosa. Prva je ugovorna (kontraktualna) teorija prema
kojoj upravo ugovor o radu, kao normativni akt i izvor prava, predstavlja pravni osnov radnog odnosa. Ugovor o
radu ne smatra se klasičnim građanskopravnim odnosom, već specifičnom vrstom ugovora. Kritika te teorije
razvila je dvije druge teorije polazeći od pretpostavke da radni odnos ne nastaje ugovorom o radu, budući da je
sadržaj odnosa već unaprijed utvrđen propisom kojeg donosi poslodavac, kolektivnim ugovorima ili
heteronomnim aktima, a sam odnos nastaje konstruktivnim aktom inkorporacije radnika kod poslodavca. To su
teorija ugovora o pristanku, koja ističe neravnopravnu pregovaračku pozicjiu radnika i poslodavca, u kojoj uvjete
diktira poslodavac i negiraju važnost ugovora o radu jer su pozicije strana neravnopravne. Druga je teorija
institucije koja također negira radni odnos kao ugovorni odnos, a težište radnog odnosa čini statusni položaj
radnika prema poslodavcu kao instituciji. Obična prisutnost radnika na radnom mjestu, dovoljno je da se zasnuje
radni odnos. Posljednja je mješovita teorija (dupliciteta), koja nastoji prevladati krajnosti prethodnih teorija.
Ugovor o radu je ugovor kojim stranke radnopravnog odnosa uređuju svoja prava i obveze, ali nije tipičan
ugovor, a težište radnopravnog odnosa je status radnika, jer su međusobna prava i obveze obiju strana uređene
zakonom ili kolektivnim ugovorom. Kako zaključno smatra Bilić, ugovor o radu predstavlja pravno priznati akt
kojim se zasniva radni odnos između radnika i poslodavca, a njime se reguliraju i ona pitanja koja nisu
regulirana zakonom ili kolektivnim ugovorom. Koristi se kao instrument zasnivanja radnog odnosa, ali ne i kao
pravni akt kojim se utvrđuje njihov sadržaj. Vidi opširnije: Bilić, Transformacija radnopravnog odnosa, Zbornik
Pravnog fakulteta Sveučilišta u Rijeci, vol. 32. (2011.)  br. 2., str. 755.-794., 763.-779.
1445
Ibid, 757.-763.
1446
Perulli, Subordinate, Autonomous and Economically Dependent Work: A Comparative Analysis of
Selected European Countries, str. 137.-187., str. 140. u Casale (Ur.), The Employment Relationship, A
Comparative Overview, 2011.

291

Pojam radnik (engl. worker) iz čl. 45. UFEU-a, u svjetlu sudske prakse ES obuhvaća pojam
radnika u širem smislu, uključujući i pojam zaposlenika (engl. employed person), te bez
obzira o kojem je obliku odnosa riječ, povezano za promjenjivu strukturu i zahtjeve tržišta
rada, bitno je da navedeni pojam zadovoljava formulu iz odluka Levin i Lawrie-Blum, a na
nacionalnom je sudu utvrditi karakter odnosa. Prema mišljenju O'Leary, navedeno
zahvaljujući raznolikosti radnopravnih sustava država članica, svakako implicira mnoga
različita tumačenja.1447

U Bijeloj knjizi o socijalnoj politici je istaknuto da je podizanje radnopravnih standarda i
prava radnika važan dio dostignuća Unije u području socijalne politike, a ciljevi su bili
osigurati da uspostava jedinstvenog tržišta neće rezultirati pritiscima na umanjenje
radnopravnih standarda ili stvaranja nejednakosti u natjecanju.1448 I u okviru zakonodavne
djelatnosti ILO-a, važna je Preporuka br. 198 o radnom odnosu koja potiče države članice da
„jamče učinkovitu zaštitu radnika koji rad obavljaju u okviru radnog odnosa“, te ih „savjetuje
da njihove nacionalne politike trebaju uključiti mjere u borbi protiv prikrivenih oblika radnih
odnosa kojima se prikriva pravi status radnika, uslijed situacija kojima ugovorni odnosi
onemogućuju radnike u uživanju zaštite koja im pripada“.1449 Ipak, kako ćemo vidjeti u
nastavku države poput Italije (tal. lavoro para-subordinato) i Njemačke (njem.
arbeitnehmerähnliche Personen) razvile su kategoriju autonomnog odnosa s određenim
karakteristikama subordiniranog radnog odnosa.

Blainpain tvrdi da je presudom Bosman postalo jasno da je došao kraj „trgovini ljudima“ koju
su provodili klubovi i savezi sa svojim radnicima-igračima, te je postalo jasno da su sportaši

1447
O'Leary, Free movement of persons and services, str. 499.-545., str. 526. i 527. u Craig, de Búrca, The
Evolution of EU Law, op. cit. U predmetu C-14/09 Hava Genc v Land Berlin, ECR [2010] I-000, , t.: 9., 19., 21.-
28., 33. ES je istaknuo da je nužni sastojak radnog odnosa da za određeno vremensko razdoblje osoba pruža
usluge za i prema uputama druge osobe (subordinacija), a za uzvrat kao kontraprestaciju svojega rada dobiva
naknadu. Činjenica da neka osoba prima izrazito nisku naknadu (175 € - 25% minimuma za preživljavanje) i radi
izrazito malo sati (5,5 sati tjedno – 14% radnog vremena utvrđenog kolektivnim ugovorom) samo po sebi nije
dovoljno da bi se utvrdilo da se ne radi o radnom odnosu, ako postoje drugi pokazatelji koji idu u prilog tvrdnji
da se radi o profesionalnom odnosu koji je stvaran i istinski: u ugovoru o radu je određeno 28 dana plaćenog
dopusta, pravo na naknadu za rad u slučaju bolesti te je sam ugovor o radu podvrgnut kolektivnom ugovoru.
Povrh svega radilo se o turskoj državljanki koja ima temeljem Odluke 1/80 Vijeća o pridruživanju EEC-Turska,
pravo u statusu radnice na uživanje zaštite od diskriminacije u odnosu na građane EU.
1448
COM (94) 333, White Paper on Social Policy, glava III.
1449
ILO Employment Relationship Recommendation No. 198, 2006, dostupno: http://www.ilo.org/ilolex/
cgi-lex/convde.pl?R198, (15.03.2012.).

292
radnici kao i ostali, sa svojim obvezama, ali i pravima.1450 Prevladavajuća ideja u EU koju
promiču institucije EU jest da su klubovi poslodavci, a sportaši radnici, što znači da su oboje
subjekti radnog prava, kao i da se primjenjuje radno pravo kada je riječ o ugovoru među
njima.1451 Kada se govori o sportašima, pogotovo profesionalnim sportašima, bilo da su
nogometaši, igrači američkog nogometa, košarkaši i dr., u pravilu se pred očima pojavljuju
„zvijezde“ koje primaju izuzetno visoke plaće, naknade za sponzorske ugovore i druge
prihode, no valja gledati sport u glavnini, a tamo su takvi igrači izuzetak. Radni vijek, karijera
sportaša ovisi o mnoštvu čimbenika, što objektivnih što subjektivnih, i u mnogo čemu
pridonosi specifičnosti kao posebne vrste radnika.1452 Kako tvrdi Hughes, karijera uključuje
ne samo postupke i slijed učenja tehnike u radu već i progresivnu percepciju cijelog sustava i
mogućih mjesta u tom sustavu, kao i prateće promjene u shvaćanju rada, ali i samoga sebe u
odnosu na rad.1453 Većina sportaša bavi se profesionalno sportom jer se ne zna baviti ničim
drugim, kako je za samoga sebe ustvrdio nekadašnji irski nogometni reprezantativac Tony
Cascarino.1454

UEFA je mišljenja da je europski nogomet u pogledu kretanja radne snage i integracija jedan
od najnaprednijih sektora u društvu, kao i da se UEFA slaže s kozmopolitskom prirodom
sporta, no mišljenja je da svi moderni trendovi nisu dobri i da europski sportski svijet ne smije
ići putem koji je išao sportski svijet SAD-a.1455 Autor ne dijeli u potpunosti ovaj stav, što će
se naknadno detaljno objasniti. Prema Blanpainu, radnik (zaposlena osoba) je ona osoba koja
obavlja rad u položaju subordinacije nekoj drugoj vlasti (engl. authority) i plaćena je za to, tj.
prima više od onoga što su njeni stvarni troškovi za taj rad. Prema njemu u sportu se navedena
definicija odnosi na sve sportaše, u momčadskim sportovima, pa i na one koji jesu amateri
koji žele postati profesionalci te namjeravaju sklopiti ugovor. 1456  S druge strane, kada
govorimo o samozaposlenim osobama, mora se priznati da je jasna razlika teško utvrdiva.

1450
Blanpain, The Legal Status of Sportsmen…, op. cit., 2003., str. XV.
1451
Martins, A European Legal Football Match Heading for Extra Time, op. cit., str. 19.
1452
Najbolju ilustraciju ovoj tezi daje primjer nogometaša engleske druge lige iz 1998., koji je imao
povoljniju ponudu svojega kluba da nastavi igrati za nj, no zbog smrti majke odlučio je preseliti obitelj što bliže
ocu i prešao je u klub nižeg ranga. Tijekom sezone 1998./99. njegov novi klub je zbog loših rezultata promijenio
čak pet trenera, a posljednji ga trener više nije vidio kao kvalitetnog igrača za klub. Te iste sezone njegov je bivši
klub imao izuzetno dobre rezultate i ušao je u viši rang natjecanja (englesku Prvu ligu - Premier league). Tako da
je zbog jedne svoje odluke motivirane isključivo subjektivnim čimbenicima propustio priliku da ostvari bolju
karijeru ili da kao neki njegovi bivši suigrači zaigra za neki veći, financijski i organizacijski jači klub. Vidi o
tomu: Roderick, The Work of Professional Football…, op. cit., str. 2.
1453
Hughes, Men and their work, 1958. str. 295.
1454
Kimmage, Full time: The secret life of Tony Cascarino as told to Paul Kimmage, 2000., str. 6.
1455
UEFA,
Investing
in
Local
Training
of
Players
iz
2005.
godine,
dostupno
na:
http://www.uefa.com/MultimediaFiles/Download/uefa/UEFAMedia/273606_DOWNLOAD.pdf (2.7.2011.)
1456
Blanpain, The Legal Status of Sportsmen…, op. cit. str. 69. i 70.

293
Naime, glavna razlika između radnika, dakle osoba u odnosu subordinacije s jedne strane i
samozaposlenih osoba spektar je zaštite radnopravnog i socijalnopravnog zakonodavstva.
Kako kaže Engels, samozaposlena osoba nije zaštićena za slučaj nezaposlenosti, mnogo su
veća izdvajanja po osnovi zdravstvenog i mirovinskog osiguranja.1457 Općenito u mnogo je
nezavidnijem položaju od osoba koja se nalazi u odnosu subordinacije temeljem ugovora o
radu.

U okviru prava EU, temeljem čl. 2(3). i čl. 5. UFEU-a, utvrđeno je da će države članice
koordinirati svoje ekonomske i radnopravne politike, temeljem mjera EU, poglavito putem
smjernica. Ovdje treba naglasiti da se sustav radnog prava u svijetu, a pogotovo u EU nastoji
transformirati. Tradicionalni model radnog odnosa nije u mogućnosti kvalitetno odgovoriti
potrebama svih radnika, kao i složenim ekonomskim situacijama.1458 Potiču se alternativni
modeli ugovornih odnosa: ugovori na određeno, ugovori s nepunim radnim vremenom,
ugovori na poziv (engl. on-call contracts), ugovori s radnicima zaposlenim kod privremenih
agencija za zapošljavanje, ugovori „slobodnih strijelaca“ (engl. freelance contract). Navedeno
se u okviru EU nastoji ostvariti i primjenom nordijskog modela kombinacije fleksibilnosti i
sigurnosti – tzv. „fleksigurnost“ i putem otvorenih metoda koordinacije.1459 Važno je naglasiti
da se radnopravni odnos ne smije poistovjećivati s pojmom ugovora o radu, budući da ugovor
o radu samo jedan od oblika zasnivanja radnog odnosa.1460

Kada govorimo o sportašima, često se zna koristiti kritika, kako je bilo i u predmetu Walker,
da sportaši ne mogu biti radnici jer ne ispunjavaju elemente radnika i da je njihovo radno
vrijeme izuzetno kratkog trajanja. No, kako je prethodno navedeno, ES je u pogledu trajanja
radnog tjedna, jasno istaknuo radni tjedan od jedanaest1461 ili dvanaest radnih sati1462 isto
predstavlja ekonomsku aktivnost, i to istinsku i stvarnu, stoga nema argumenata po tom
pitanju da se ne smatra da sportaši obavljaju ekonomsku aktivnost, naravno oni koji su za svoj
rad i usluge plaćeni. S duge strane sportaši u pojedinačnim sportovima poput tenisa, boksa,
biljara nisu definirani kao radnici, jer iako mogu biti zastupani ili vođeni od strane nekog

1457
Engels, Subordinate Employees or Self-Employed Workers, 339.-361, str. 342. u Blanpain,
Comparative Labour Law and Industial relations in Industrialised Market, 2010.
1458
COM (2006) 708, Modernisation Green Paper.
1459
COM (2007) 359, Towards Common Principles of Flexicurity: More and better jobs through flexibility
and security, t. 5.; Vidi Barnard, EU „Social“ policy: From employment law to labour market freedoms, str.
641.-686., u Craig, de Búrca, The Evolution of EU Law, op. cit.
1460
Bilić, Transformacija radnopravnog odnosa, op. cit., str. 756.
1461
Odluka Lawrie-Blum, op. cit.
1462
Odluka Kempf, op. cit.

294
agenta ili trenera i podliježu pravilima sporta u kojem se natječu, oni sami pregovaraju u svoje
ime ili zastupani od agenta koji ih zastupa oko natjecanja u kojemu će sudjelovati, ne i
naknade koju će ostvariti za pružanje određenih usluga.1463

Uslijed nedovoljno kvalitetnog reguliranja statusa profesionalnih sportaša, pogotovo s aspekta
radnog prava, pojavljuju se pogotovo u državama istočne Europe primjeri standardiziranih
ugovora kojim se igrači stavljaju u nezavidniju situaciju u odnosu na klubove. Tako se
primjerice plaća određuje u 10% utvrđenog iznosa i 90% promijenjivog, ovisno o rezultatima
koje opet ocjenjuje klub; nema ugovorne sigurnosti u slučaju ozljeda ili bolesti; nema
zdravstvenog i mirovinskog osiguranja igrača; mogućnost kažnjavanja igrača putem
jednostranih odluka kluba u rasponu je od 10% - 100% plaće itd.1464 Upravo stoga, jedan od
osnovnih ciljeva socijalnog dijaloga u europskom nogometu je postizanje dogovora oko
minimalnih zajamčenih elemenata ugovora, što bi se trebalo utvrditi i potpisati u 2012. godini,
o čemu je svoju spremnost pokazala i UEFA.1465 U Češkoj je primjerice Visoki upravni sud

1463
Blackshaw, The Professional Athlete – Employee or Enterpreneur?, op. cit., str. 92.
1464
FIFPro Press release: You can always change a bizare standard contract, dostupno na:
http://www.fifpro.org/news/news_details/1693, (2.1.2012.).
1465
UEFA
Executive
Committee
decisions
in
Venice,
dostupno
na:
http://www.uefa.com/uefa/aboutuefa/organisation/executivecommittee/news/newsid=1731774.html#uefa+execut
ive+committee+decisions+from+venice, (2.1.2012.). Ipak, treba istaknuti da su još 2006. UEFA, FIFPro i EPFL
utvrdile Sporazum o minimalnim zahtjevima za profesionalni ugovor za nogomet, no očito isti nije polučio
odgovarajuće rezultate. Naime, u siječnju 2011. osmišljen je prijedlog sporazuma o Minimalnim zahtjevima u
ugovoru profesionalnih nogometaša između UEFA-e, FIFPro-a i EPFL-a koji je u suštini ponovio sadržaj
sporazuma iz 2006. godine, te je dodao i određene odredbe o zabrani rasizma i diskiminacije, odredbe o trajanju
ugovora i dr. Zanimljivo je da se tekst sporazuma iz 2011. izričito poziva na osnivačke ugovore EU, Povelju o
temeljnim pravima i sekundarno pravo EU, te da se navedeni izvori primjenjuju na ugovore profesionalnih
igrača bez obzira na sadržaj pojedinačnih ugovora. Ugovor mora biti u pisanoj formi; mora imati podatke o
strankama, mjestu i vremenu zaključenja; odredbe o trajanju ugovora; igrač i klub imaju jednako pravo na
produljenje ugovora ili raskid ugovora (navedeno je važno jer su česti slučajevi  ugovornih odredbi koje
isključivo klubovima omogućuju jednostrano produljenje ugovora. Takve odredbe je FIFA Komora za rješavanje
sporova proglasila ništetnim – Vidi primjerice odluku DRC-a od 9.1.2009., t. 26., dostupno na:
http://www.fifa.com/mm/document/affederation/administration/drclabour/19174.pdf, (5.1.2012.); u pogledu
mjerodavnog prava za ugovor mjerodavno je pravo države u kojoj je klub registriran, osim ukoliko stranke
drugačije ne ugovore, s time da igrač ne može biti onemogućen u uživanju onih prava koja mu jamči pravo
države u kojoj je registriran klub i koja ne mogu biti derogirana; ugovor mora imati odredbe o plaći i drugim
naknadama i bonusima, zdravstveno osiguranje i medicinsku njegu za ozljede i bolesti, te mirovinsko i socijalno
osiguranje igrača (kako je određeno pravom države registracije kluba ili drugim mjerodavnim pravom, odnosno
kolektivnim ugovorom), odmor (prvenstveno godišnji), odredbe koje su specifične za sportaše – zabrane
klađenja i dr.;  odredbe o ponašanju igrača (npr. da će slijediti upute trenera ili ovlaštenih osoba, da će paziti na
zdravlje i dr.), a po jedan primjerak ugovora mora pripasti igraču, a jedan se mora dostaviti nacionalnom savezu
na potvrdu. FIFPro je zahtijevao da se ovaj sporazum primjeni za sve države članice UEFA-e, njih 53, a ne samo
na 27 država članica EU, kako je zamišljeno, te da isti bude pravno obvezujuće, a ne da se primjenjuje na
dobrovoljnom temelju. Potom je Europska komisija izašla s prijedlogom sporazuma koja bi se mogao
implementirati u državama članicama, no isti prijedlog tada nisu željele prihvatiti ECA, EPFL i UEFA. U
kolovozu 2011. godine UEFA, ECA i EPFL su dale prijedlog koji je FIFPro - odjel za Europu u suštini prihvatio
i ostali su još detalji za utvrditi, te bi konačan tekst trebao biti potpisan kako je rečeno u 2012. godini. Tekst u
biti predstavlja u najvećem dijelu iako bez tolike „pravne jačine u provođenju“ prijedlog Europske komisije.
Zanimljivo je da je za Sloveniju (kao i Bugarsku, Rumunjsku, Grčku/Cipar, Mađarsku i Poljsku; za razliku od

295
po prvi puta presudio da je ugovor između profesionalnog hokejaša i kluba, kako se sportaš
pozvao da je njegov ugovor o profesionalnom igranju kao ugovor građanskoga prava, zapravo
ugovor o radu i da se naknada koju mu klub isplaćuje na ime naknade za prijevoz oporezuje
na način kako se oporezuje i naknada za prijevoz temeljem radnog odnosa. To je za radnika-
sportaša povoljnije u odnosu na ugovor građanskoga prava. Ipak, sud je naglasio da je ugovor
građanskoga prava uslijed nepostojanja zakonske osnove kojom bi se regulirao status
profesionalnih sportaša s aspekta radnog prava, zakonski temelj reguliranja njihova statusa do
donošenja novih zakonskih rješenja u kontekstu zakona o radu.1466

Kako tvrdi Van den Bogaert, s čijom se konstatacijom autor u potpunosti slaže, da bi
utvrđivali da li je riječ o sportašu profesionalcu ili amateru nužno je utvrđivati status
pojedinog sportaša od slučaja do slučaja, jer niti se svim sportovim diljem EU ne može dati
jednaki status kada je poznato da npr. neki nogometaši u talijanskoj trećoj ligi mogu biti
profesionalci, dok u Luksemburgu u prvoligaškom klubu mogu igrati igrači amateri. 1467
Također, kada govorimo o profesionalnim sportašima u statusu radnika, ti sportaši primaju
naknadu u obliku trajne plaće, kojoj se pridodaju još razni bonusi, sve u skladu s ugovorom o
radu kojega sportaš ima s klubom. S druge strane, profesionalni sportaši koji prakticiraju svoj
sport pojedinačno, kao samozaposlene osobe, najčešće će biti definirani kao pružatelji usluga
u smislu odredaba o slobodi kretanja, a oni svoja financijska primanja ostvaruju iz više izvora
(primjerice visina primanja ovisi o poziciji u natjecanju koju postignu, jer npr. igrač tenisa
koji igra finale nekog turnira zaradi po nekoliko stotina puta više novaca od igrača koji
sudjeluje samo u prvom kolu;1468 čak se i samo sudjelovanje ponekad nagrađuje od strane
organizatora), te iako se ne može u potpunosti jamčiti da će ti sportaši ostvariti redovna
primanja, ne može im se zanijekati ekonomski karakter.

drugih država EU u kojima je radnopravi status nogometaša kvalitetnije uređen) predviđeno da navedeni
Sporazum stupi na snagu u roku od 2 ili 3 godine od potpisivanja. Vidi opširnije Colucci, Geeraert, The Social
Dialogue in European Professional Football, Comparative Labor Law and Policy Journal, vol. 33. (2012.) br. 1.,
još neobjavljen, str. 26.-34.
1466
FIFPro Press release: Czech Court states: The Sportsmen are workers, dostupno na:
http://www.fifpro.org/news/news_details/1807, (2.1.2012.).
1467
Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 46.-47.
1468
Primjerice na teniskom turniru u Wimbledonu 2011. godine sudionik prvog kola je zaradio 11.500 GBP,
dok
je
osvajač
turnira
zaradio
1.100.000
GBP,
dostupno
na:
http://www.wimbledon.com
/championships/competing/prize-money/2011-prize-money, (28.8.2011.).

296
§ 1 Sportaši kao radnici ili pružatelji usluga?

Prilikom definiranja sportaša u svijetlu njihova pravnog statusa u europskom pravu postavlja
se pitanje da li su oni radnici ili pružatelji usluga, odnosno potpadaju li pod gospodarsku
slobodu kretanja radnika ili pružanja usluga? Ovdje se skreće pozornost da se ne spominje
sloboda poslovnog nastana stoga što u svim predmetima o kojima je odlučivao ES, nikada
sportaši nisu razmatrani u svijetlu gospodarske slobode poslovnog nastana, kao i da po
definiciji potpadaju pod slobodu pružanja usluga. Kako je prethodno rečeno, ukoliko sportaši
ne potpadaju pod gospodarsku slobodu kretanja radnika, sukladno čl. 57. UFEU, potpadaju
pod gospodarsku slobodu pružanja usluga, kako je utvrdio i Nezavisni odvjetnik Warner u
predmetu Walrave i Koch.1469 No, bez obzira na to, točna priroda pravnog odnosa temeljem
kojega se navedene sportske usluge obavljaju nije od većeg značenja, jer pravila o zabrani
diskriminacije obuhvaćaju i rad i usluge, a razlika među njima je postojanje ugovora o
radu.1470 U sljedećem predmetu pred ES Donà, Nezavisni se odvjetnik Trabucchi u pogledu
navedenog razlikovanja očitovao na način da je „u odnosu između sportaša i kluba, prevlast
elementa naplatnog zaposlenja nad sportskim elementom vrlo jasna kada je riječ o biciklizmu
u kojemu neki od sudionika igraju sekundarnu i subordiniranu ulogu, a u slučaju momčadi u
nogometu toga nema. Igrači imaju profesionalni ili polu-profesionalni status koji ih stavlja u
položaj radnika nasuprot klubu“.1471 U odluci Bosman, zahtjev za prethodnim pitanjem se
odnosio upravo na čl. 39. UEZ-a (sada čl. 45. UFEU-a), a ne i na čl. 49. UEZ-a, a ES je u
svojoj odluci u pogledu čl. 39. UEZ-a istaknuo da se taj članak primjenjuje na pravila
sportskih udruženja poput URBSFA, FIFA i UEFA, koja determiniraju uvjete na temelju
kojih profesionalni sportaši mogu ući u odnos zaposlenja.1472 Nezavisni odvjetnik Lenz je pak
istaknuo da je „ispravno smatrati da su profesionalni nogometaši koji su aktivni u nogometu
radnici u smislu odredbi koje uređuju taj pojam, ali konačan ishod ne bi bio drugačiji ukoliko
bi se analiziralo s aspekta čl. 49. UEZ-a. U pogledu odredaba nacionalnog prava nije važno
na koji su način definirani sportaši, važno je da li te odredbe ometaju međugraničnu
ekonomsku aktivnost i ako da, jesu li opravdane.“1473 Također, naglašava da „se ne isključuje
mogućnost razlikovanja s obzirom na opravdanja radi li se dikriminatornoj ili
nediskriminatornoj prirodi pravila, a činjenica o trajnoj ili privremenoj aktivnosti u drugoj

1469
Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Warnera u predmetu Walrave i  Koch, op. cit., str. 1425.
1470
Odluka Walrave i Koch, op. cit., t. 7.-25.
1471
Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Trabucchia u predmetu Donà, op. cit., str. 1343.
1472
Odluka Bosman, op. cit., t. 87.
1473
Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Lenza u predmetu Bosman, op. cit., t. 134.

297
državi članici također može opravdati različitost, s obzirom na postojeću judikaturu ES-
a.“1474

Kako je prethodno rečeno, profesionalni sportaši u pravilu su definirani radnicima u smislu čl.
45. UFEU-a, pogotovo ako se uzme u obzir trajnost obavljanja rada, jer čl. 57(2). UFEU-a u
pogledu slobode pružanja usluga stavlja naglasak na „privremeno obavljanje“, a profesionalni
sportaši u pravilu potpisuju ugovore na razdoblje od jedne do pet godina, no ipak je moguće
da u nekim sportovima klub angažira nekog spotaša za svega nekoliko utakmica, te bi u tom
slučaju u obzir mogle doći odredbe ugovora o slobodi pružanja usluga.1475 Profesionalni
sportaši sudjeluju u radu koji se temelji na visokoj razini radnih vještina i sposobnosti, iako
kao forma zaposlenja može se slobodno reći da se razlikuje od ostalih radnih odnosa poput
onih u industriji po svojim specifičnostima, kao primjerice duljina karijere koja u prosjeku
traje svega oko osam i pol godina.1476 Može se slobodno reći, kako tvrdi Spielerman,1477 da je
kod sportaša prisutna „linija karijere koja je, kao nigdje drugdje, najranjivija“. Sportaši su,
pogotovo nogometaši, zbog svoje velike medijske pažnje jedinstvena vrsta radnika kako kaže
McGovern 1478  i po tomu „što je radni učinak tih radnika najtrasparentiniji i svaki se
potencijalni novi poslodavac može uvjeriti u sposobnosti igrača za kojega je zainteresiran“.

Opravdano se postavlja pitanje kako definirati sportaše, s aspekta radnog prava, ali i
europskog prava, da bi se uvidjelo ostvarivanje načela slobode kretanja na tu kategoriju osoba.
Prema autorovu mišljenju sportaši se zbog svoje specifičnosti ne mogu definirati na
jedinstveni način. Naime, valja razlikovati profesionalne sportaše u momčadskim sportovima,
poput primjerice nogometa, košarke, vaterpola, rukometa i dr., od profesionalnih sportaša u
pojedinačnim sportovima poput primjerice tenisa, streljaštva, juda itd.

Prije donošenja odluke u predmetu Bosman već je Europski parlament u svojoj Rezoluciji o
profesionalnim nogometašima na području Zajednice iz 1989. godine 1479  o navedenom

1474
Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Lenza u predmetu Bosman, op. cit., t. 200.
1475
Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 54.
1476
Roderick, The work of professional football – A labour of love?, op. cit., str. 23. Iako ima i suprotnih
analiza, koje tvrde da manje od 10% igrača ima karijeru dulju od 10 godina. Frick, The Football Players' Labour
Market: Empirical Evidence from the Major European Leagues, op. cit., str. 436.
1477
Spielerman, Careers, labour market structure, and socioeconomic achievement, American Journal of
Sociology, (1977.) br. 83., str. 551.-593., str. 559
1478
McGovern, Globalization or internalization? Foreign footballers in the English league, 1946.-95.,
Sociology, vol. 36. (2002.) br.1., str. 23.-42., str. 25.
1479
Resolution of the European Parliament on the freedom of movement of professional footballers in the
Community, 11.4.1989, OJ C 120, ad B.

298
progovarao, te je istaknuo da  su „profesionalni nogometaši radnici koji su oformili službeno
priznate sindikate u svih 10 država,1480 te da  postoji međunarodna organizacija FIFPro“.
Oni kao i svi drugi radnici na području Unije, trebaju uživati zaštitu europskog prava i
pogodnosti, poglavito one koje se odnose na slobodu kretanja i zabranu diskriminacije“. U
odluci Bosman, ES je naglasio da se sport kao ekonomska aktivnost primjenjuje na
profesionalne i poluprofesionalne nogometaše, kada su u zakonitom radnom odnosu ili
pružaju uslugu.1481

No, kako sportska udruženja kvalificiraju sportaše? FIFA npr. radi razliku između amatera i
profesionalaca (prije ih je definirala neamaterima). Pa su tako „FIFA Pravila
2001“ razlikovala dvije vrste nogometaša: amatere (koji nisu nikada primili nikakvu naknadu
osim one za nadokandom troškova (npr. trošak hotela, putovanja, osiguranja i dr.) tijekom
sudjelovanja u aktivnostima u pogledu nogometa) i neamatere (igrač koji je bilo kada primio
naknadu povrh one za nadoknadom troškova natjecanja).1482 FIFA profesionalne nogometaše
definira kao profesionalne sportaše koji imaju zaključen pisani ugovor o radu1483 s klubom i
koji su plaćeni za svoje usluge više no što iznose troškovi za njihovo igranje, a svi ostali su
igrači amateri.1484 U definiranju da li je riječ o igraču profesionalcu ili amateru, važni su
prethodno navedeni elementi definicije, pogotovo kriterij naknade koja se igraču isplaćuje.1485

Zaključno, profesionalni i poluprofesionalni sportaši u momčadskim sportovima, poput
nogometaša, ispunjavaju uvjete iz definicije o pojmu radnika ES-a iz predmeta Lawrie-Blum,
jer oni ne biraju sami koju će uslugu pružati, moraju slijediti upute nadređenih (uprave kluba,

1480
Tada 1989. EU je imala 12 država članica (Saveznu Republiku Njemačku, Francusku, Italiju,
Nizozemsku, Belgiju, Luksemburg, Dansku, Irsku, Veliku Britaniju, Španjolsku i Portugal).
1481
Odluka Bosman, op. cit., t. 73.
1482
„FIFA Pravila 2001“, op. cit., čl. 2.
1483
Sukladno Komentaru „FIFA Pravila“, riječ je o ugovoru o radu, koji se još naziva i „profesionaalnim
ugovorom“, a važno je istaknuti da je uvedeni pojam „Profesionalni igrač“, zamijenio pojam „igrač ne-amater“,
Komentar „FIFA Pravila“, op. cit., str. 10.
1484
„FIFA Pravila 2010“, op. cit., čl. 2(2).
1485
Primjerice, u predmetu Magnus Troest (Aston Villa FC v B.93 Copenhagen, CAS 2006/A/1177), CAS je
zaključio da je važnan kriterij iznosa koji klub plaća igraču, koji je bio viši od troškova koje je igrač imao za
igranje, nevezano što je bila riječ o „stipendijskom ugovoru“. Jednako je bilo i u predmetu Sarr (FC Girondind
de Bordeaux v Lyngby Boldklub & Lundtofe Boldklub, CAS 2005/A/838), u kojem je utvrđeno da pravna priroda
odnosa novog kluba i igrača nije relevantna – nije bila riječ o profesionalnom ugovoru, ali je novi klub igraču
ponudio naknadu višu od one nužne za pokriće troškova, te igrač više nije bio amater.  U predmetu Piqué (FC
Barcelona SAD v Manchester United, CAS 2004/A/691) CAS je utvrdio da je riječ o igraču amateru, ne zbog
činjenice postojanja „amaterskog ugovora“, već isključivo zbog činjenice da je igraču isplaćivana naknada
isključivo za pokriće troškova. Stoga se klub nije mogao pozvati na odredbe o kršenju ugovora – ugovorne
stabilnosti, jer nije riječ o profesionalnom igraču na kojeg bi se te odredbe primjenjivale. Ipak, treba naglasiti da
Barceloni pripada naknada za razvoj iako je riječ o igraču amateru, jer je iz statusa amatera prešao opet u status
amatera. O tomu detaljnije u Bilić, Contractual stability…, op. cit., str. 884. i 885.

299
trenera, kapetana), ne mogu sami određivati svoje radno vrijeme već se moraju pojavljivati u
zakazano vrijeme na treninzima, utakmicama, moraju odlaziti u karantene prije utakmica ako
tako odredi klub, moraju biti na raspolaganju medijima kada to klub odredi itd. Zamjetan je
element subordinacije, pogotovo ako se još uzme u obzir i definicija pružanja usluga iz
predmeta Agegate, pošto sportaši ne ostvaruju dobit u poslovanju svojeg kluba kao dioničari
kluba, nemaju slobodu angažiranja vlastitih suradnika (ne mogu sami birati s kime će igrati,
već je odluka na trenerima) itd.1486 S druge strane, kada je riječ o sportašima koji se natječu u
individualnim sportovima, oni tamo nastupaju ne pod nadzorom i uputama poslodavca već u
svojstvu samozaposlene osobe, a svoje usluge pružaju organizatorima sportskog susreta,
sponzorima i oglašivačima, te su pružatelji usluga u smislu čl. 49. UEZ-a, kako je među
ostalim utvrdio i ES u predmetu Deliège.1487

Pojavljuje se problem da nije lako ponekad određene sportove klasificirati kao momčadske ili
pojedinačne. Kako kaže Van den Bogaert, biciklizam iako naizgled ima sve elemente
pojedinačnog sporta, ima i elemente momčadskog sporta jer svaki biciklist mora biti članom
određene momčadi kako bi dobio licencu za nastupanje na određenom sportskom natjecanju,
također unutar momčadi postoji hijerarhija te je uspjeh podređen najboljem pojedincu, a ostali
biciklisti moraju raditi na njegovu uspjehu. S druge strane, navedena se sportska diciplina ne
može zapravo potpuno svrstati ni u jednu grupu, već da ima status sui generis, govori
činjenica da na svakom natjecanju poput Tour de France ili Giro d'Italia postoje utrke na
kronometar, gdje biciklisti zapravo voze za svoje osobno najbolje vrijeme.1488 U tenisu npr.
tenisači kada nastupaju sami zasigurno predstavljaju pružatelje usluga, ali što kada igraju u
parovima? Van den Bogaert razlikuje momčadski sport strictu sensu u kojemu se natječu
različiti klubovi za koje igraju igrači koji su za te iste klubove ugovorno vezani, i momčadski
sport lato sensu, u kojima se pojedinci udruže kako bi igrali zajedno, ali bez ugovornih
obveza i bez stalnog kluba, jer kada prestanu igrati u istom sastavu, ta momčad prestane
postojati.1489

1486
Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 58. i 59.
1487
Ibid, str. 62.
1488
Ibid, str. 64.
1489
Ibid, str. 66. Isto je primjerice u sportovima poput juda, u kojima sportaši ne nastupaju samo
individualno već nastupaju i na momčadskim državnim i međunarodnim natjecanjima, pa se ne može a priori
reći da li su oni u smislu prava EU pružatelji usluga ili su radnici u smislu gospodarske slobode kretanja radnika.

300

§ 2  Sportaši amateri

Treba naglasiti da jasna defnicija sportaša amatera i sportaša profesionalaca ne postoji u
međunarodnom sportu.1490 Kako je prethodno rečeno, sportaši mogu biti u statusu amatera i
svejedno obavljati ekonomsku aktivnost, kako je utvrđeno u predmetu Deliège. U tom slučaju,
potpadaju pod jednu od gospodarskih sloboda.

Ukoliko se radi o osobama koje ne obavljaju ekonomsku aktivnost, one se mogu pozivati na
odredbe čl. 18. i 21. UFEU-a o zabrani diskriminacije s obzirom na državljanstvo. Također,
takvi sportaši imaju i određena prava zajamčena sekundarnim zakonodavstvom. Primjerice iz
čl. 7(2). Uredbe 1612/68 proizlazilo je da imaju prava u odnosu na određene socijalne i
porezne povlastice na području druge države članice. Kako je uloga čl. 7(2). Uredbe 1612/68
olakšati integraciju radnika migranata i njihovih obitelji u novoj državi članici,1491 zasigurno
je bavljenje sportom, pa i ono na amaterskoj ne-ekonomskoj razini jedan od načina integracije
u novoj državi. Napominje se da je navedenu Uredbu zamijenila Uredba br. 742/2011, koja je
kodifikacija mnogobrojnih izmjena Uredbe iz 1968. godine. Svakako da Direktiva
2004/38/EZ o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na kretanje i boravak na
području država članica upravo potkrepljuje ovu tezu, jer se navedene osobe iako amateri
mogu pozivati na nju kao državljani država članica EU. Kako proizlazi iz odredaba čl. 18. i 21.
UFEU-a, državljani država članica EU imaju pravo slobodno se kretati i boraviti u drugim
državama članicama i zabranjuje se svaki oblik diskriminacije na temelju državljanstva. No,
sudska praksa ES-a razvila je i institut „pratećih prava načelima slobode kretanja“ (engl.
corollary rights to the free movement). 1492 Tako je primjerice Sud utvrdio da bavljenje
zabavnim aktivnostima (engl. leisure) u državi domaćinu čini prateće pravo slobodi kretanja
radnika.1493 Osim dakle prava na zabranu diskriminacije s obzirom na državljansvo država
članica EU, radnici i samozaposlene osobe, imaju slijedom toga pravo na bavljenje sportom
rekreativno, dakle u svojstvu amatera bez ekonomske aktivnosti, temeljem svojeg pratećeg
prava uz ostvarenje slobode kretanja.

1490
Martins, Freedom of Movement in Relation to Sport…, op. cit., str. 104.
1491
Odluka C-59/85, State of the Netherlands v Ann Florence Reed, ECR [1986] 1283, t. 28.
1492
Vidi odluke C-286/82 i 26/83 (spojeni predmeti) Luisi and Carbove v Ministero del tesoro, ECR [1984]
377, t. 10.-16., te odluka C-294/97, Eurowings Luftverkehrs AG v Finanzamt Dortmunt-Unna, ECR [1999] I-
7447.
1493
Odluka C-334/94, Commission v France, ECR [1996] I-1307.

301

Zaključno, kako tvrdi Van de Bogaert, iz odluka Walrave, Donà i Bosman, pravila o
transferima i pravila o nacionalnim kvotama pripadaju materijalnom polju primjene ratione
materiae Ugovora, pa slijedom toga sportaši amateri koji zakonito imaju boravište na
području države članice, koji zadovoljavaju uvjet dovoljnih ekonomskih sredstava 1494  i
pokriveni su zdravstvenim osiguranjem iz čl. 21. UFEU-a izvode pravo na pobijanje pravila o
transferima i odredbe o nacionalnim kvotama jer ih navedena pravila stavljaju u nepovoljniji
položaj od državljana države članice domaćina. 1495 Ipak treba naglasiti da su u praksi,
primjerice u Nizozemskoj, česti slučajevi zaključivanja raznih tzv. „ugovora o
usavršavanju“ (engl. training agreements) s igračima u ligama koje nisu amaterske. Radi se o
odnosu koji ima sve elemente radnog odnosa, no navedenim ugovorom igrač ima obvezu
trenirati s prvom momčadi određenog kluba s kojim sklopi ugovor, i to u trajanju od 1 godine,
a koji će, sukladno jednostranom pravu na strani kluba, nakon što igrač nastupi u pet
službenih utakmica, s igračem sklopiti ugovor o radu. Igrač ne biva plaćen za svoj rad (tek
ukoliko zaključi ugovor o radu biva plaćen za svoje nastupe). Ovakva vrsta ugovora
onemogućuje igrače u ostvarivanju njihova prava na slobodu kretanja jer treneri u pravilu
imaju zabranu davanja prilika igračima u više od 4 susreta kako im se ne bi ponudio novi
ugovor, a na taj način rotiraju igrače, što im je financijski isplatljivije. S druge strane igrač za
vrijeme trajanja tog ugovora ne može sklopiti ugovor (o radu ili bilo koji drugi oblik ugovora)
niti s jednim drugim klubom.1496 Također, treba naglasiti da, kako kaže Colucci, ono što je
karakteristično za sportaša amatera jest da oni nisu ovlašteni na sustav zaštite i informiranja
koji pripada profesionalnim sportašima, uslijed različite ugovorne osnove s klubom odnosno
savezom, dakle nalaze se u nezavidnijoj situaciji.1497
§ 3 Komparativni prikaz uređenja radnih odnosa

Radi shvaćanja pojma radnika ili zaposlenika, pokazat ćemo kako neki pravni sustavi čine
razliku između ova dva pojma, napraviti će se komparativni prikaz pravnog uređenja radnih
odnosa u Italiji, UK i Njemačkoj kao državama s iznimno uređenim sustavom sportskog prava,
te SAD-u sa svojim američkim modelom sporta, kojem prema mišljenju autora europski
model sve više sliči, pogotovo što su sve snažnije tendencije da se određeni instituti poput

1494
Iako niti to ne mora biti odlučni uvjet, kako je prethodno rečeno.
1495
Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 74.
1496
Martins, Freedom of Movement in Relation to Sport, op. cit., str. 105.
1497
Colucci, Sports Law in Italy, op. cit., str. 50.

302
sustava ograničenja plaća, tzv. „salary cap“, uvedu u profesionalnom europskom sportu kako
bi se rješili financijske poteškoće sportskih klubova. U navedenim se državama provodi
analiza ugovora o radu na određeno vrijeme, jer, kako je prethodno navedeno ugovori (o radu)
sportaša imaju određeno trajanje, zahvaljujući u prvom redu autonomnim pravilima FIFA-e.
Također, je analizirano kolektivno pregovaranje i institut kolektivnog ugovora. Zaključno će
se dati prikaz uređenja radnih odnosa profesionalnih sportaša u momčadskim sportovima.
Radi preglednosti će se uzeti nogomet, u Sloveniji i Hrvatskoj.

U EU se nastoji smanjiti razlika u pogledu sustava radnopravne i socijalnopravne zaštite
radnika i samozaposlenih osoba, ali problem postoji kada znamo da je razvijanje sustava
radnog zakonodavstva u domeni država članica, uz ograničene ovlasti institucija EU u tom
području.1498 Upravo iz toga razloga, nužno je proučiti nacionalna zakonodavstva kako bi se
uvidjele razlike. Ipak, skreće se pozornost da u državama poput Njemačke i Italije nalazimo i
odnos koji ima elemente radnopravnog odnosa subordinacije, ali je zapravo riječ o
autonomnom odnosu („parasubordinirani odnos“ ili „osobu sličnu radniku“). Upravo zbog
nezadovoljenja bipartitne diobe, teorija radnog prava, 1499  pogotovo Freedland 1500  nastoji
razviti nove oblike radnog odnosa koji se ne temelje isključivo na ugovoru o radu, već i na
drugim odnosima, poput osobnog rada (engl. personal work relations ili personal employment
contract) putem „tzv. obitelji ugovora o osobnom radu“ odnosno tzv. pojam veze osobnog
rada (nexus osobnog rada). Cilj je da ugovorno radno pravo pokrije još šire područje odnosa
povezanih s radom, ne samo ugovor o radu. Tu svoje mjesto mogu naći i sportaši u odnosima
spram klubova. Kako bismo uvidjeli posebnosti nacionalnog uređivanja odnosa sportaša i
klubova, u nastavku se daje komparativnopravni prikaz pojedinih država.

1498
Načelo jednakog postupanja spram žena i muškaraca obuhvaća radnike i samozaposlene osobe
Direktiva 86/613/EZ i Direktiva 76/207/EZ, odnosno u pogledu zaposlenja i uvjeta rada Direktiva 2000/78/EZ,
Direktiva 2000/43/EZ, Direktiva 2002/73/EZ. Načelo jednakog postupanja u pogledu sheme socijalne sigurnosti
primjenjuje se na radnike (Direktiva 79/7/EZ i 86/378/EZ) odnosno samozaposlene (Direktiva 86/613/EZ).
Trend je u EU zakonodavstvu ne činiti razliku između ova dva odnosa, već jednostvano koristiti pojam „osoba
koja obavlja rad“.
1499
Deakin, Does the „Personal Employment Contrct“ Provide a Basis for the Reunification of Employment
Law, Industrial Law Journal, vol. 36. (2006.) br. 1., str. 68.-83., Honeyball, Pearce, Contract, Employment and
the Contract of Employment, Industrial Law Journal, vol. 35. (2006.) br. 1., str. 30.-55., Colins, Legal Response
to the Standard Form Contract of Employment, Industrial Law Journal, vol. 36. (2007.) br. 1., str. 2.-18.,
1500
Freedland, From the Contract of Employment to the Personal Work Nexus, Industrial Law Journal, vol.
35. (2006.) br. 1., str. 1.-29., Freedland, Kountouris, Towards a Comparative Theory of the Contractual
Construction of Personal Work Relations in Europe, Industrial Law Journal, vol. 37. (2007.) br. 1., str. 49.-74.,

303
I. ITALIJA
1. Radnopravni odnosi

Kada je riječ o radnom pravu u Italiji, važno je reći da se ono primjenjuje u pravilu na rad
obavljen u odnosu subordinacije, u smislu da samo subordinirani radnici uživaju potpunu
radnopravnu zaštitu, iako je tijekom vremena navedeno prošireno i na određene kategorije ne-
subordiniranih radnika, za koje je zakonodavac odredio da uživaju istu zaštitu kao
subordinirani, tzv. parasubordinirani radnici.1501

U pogledu trajanja radnog odnosa, temeljem čl. 2097. Građanskog zakonika i Zakona br.
230, zakonska je presumcija da je ugovor o radu zaključen na neodređeno vrijeme. Ugovor o
radu na određeno vrijeme može se zaključiti samo u iznimnim slučajevima.1502 Ugovor o radu
na određeno vrijeme može se obnoviti samo jednom za istu djelatnost i za iste objektivne
razloge, s time da ukupno trajanje ne može biti dulje od 3 godine.1503 Treba istaknuti da se u
Italiji, na razini države, nacionalnim kolektivnim pregovaranjem utvrđuje maksimalan broj
ugovora na određeno vrijeme za svaki sektor gospodarstva, kategoriju ili područje.1504

U talijanskom pravnom sustavu bilo je velikih dvojbi, ne samo teorijskih već i onih u pogledu
primjene zakonodavstva u odnosu na sportaše. Još relativno davne 1966. godine FIGC je
svojim autonomnm pravilima prisilio „profesionalne nogometne klubove“ da postanu
trgovačkim društvima, i to dioničkim društvima ili društvima s ograničenom odgovornošću.
Klubovi su 1981.  godine postali društva kapitala „posebnog prava“, dok su 1996. godine
uvršteni na burzu.1505 Prekretnica je bio Zakon br. 91,1506 koji iako osmišljen za rješavanje

1501
Treu, Labour Law in Italy, 2010., str. 23. Primjerice u Italiji parasubordiniranim radnicima se daje
pravo na kolektivno pregovaranje i zaključivanje kolektivnih ugovora, te je 2004. bilo zaključeno 102 kolektivna
ugovora koja su obuhvaćala 100.000 takvih osoba. Countouris, The Employment Relationship: a Comparative
Analysis of National Judicial Approaches, str. 35.- 68., str. 45., u Casale (Ur.), The Employment Relationship,
op. cit.
1502
Građanski zakonik (tal. Codice civile), op. cit., čl. 2097.; Zakon br. 230, 18.4.1962.
1503
Treu, Labour Law in Italy, op. cit., str. 44.
1504
Zakon br. 368, čl. 10(7).
1505
Marotta, Calcio professionistico e sfruttamento economico degli asset dei club: il contesto nazionale ed
europeo, str. 41.-51. u Lombardi, Rizzello, Scoca, Spasiano (Ur.), Ordinamento sportivo e calcio professionistico:
tra diritto ed economia, 2009., str. 42.
1506
Zakon br. 91, od 23.3.1981. U isto vrijeme kada je i u Italiji donesen zakon, i u Španjolskoj je 1981.
godine donesen zakon o sportu, koji je popratio Kraljevski dekret 1006/1985 kojim je utvrđen čisto radnopravni
odnos profesionalnih sportaša, koji je uvijek određenoga trajanja, u formi ugovora o radu na određeno vrijeme u
području prakticiranja sporta. Čl. 16. utvrđeno je da ugovor o radu  može prestati jednostrano na traženje
sportaša, pod uvjetom isplate naknade poslodavcu-klubu (engl. buy-out clause), dakle Španjolska je još 1985.
godine bila mnogo naprednija od drugih država, uključujući i propise FIFA-e i UEFA-e, jer je navedeno

304
problema u nogometu, i koji je na kompleksan način uredio sve odnose (radnopravne) između
klubova i profesionalnih sportaša.1507 Povod navedenom Zakonu bili su postupci koji su
vođeni pred talijanskim sudovima zbog povrede zakona u pogledu posredovanja za
zapošljavanje, jer sportski klubovi nisu koristili usluge zavoda za zapošljavanje već su
neposredno provodili zapošljavanje,1508 odnosno provodili su transfere igrača autonomno.1509

Apsolutnih kriterija za definiranje subordiniranog radnog odnosa nema, pogotovo kada se
uzme u obzir postojanje „parasubordiniranog“ radnog odnosa, a sudovi u definiranju samih
radnih odnosa uzimaju u obzir nekoliko kriterija (utvrđeno radno vrijeme od strane
poslodavca, mogućnost korištenja kontrolnih i disciplinskih ovlasti poslodavca, kontinuitet
rada i dr.).1510 Na odnose između sportaša i klubova, bez razlike, primjenjuju se sve odredbe
radnopravnog zakonodavstva u pogledu rada u poduzeću koje nisu izričito derogirane ili
isključene Zakonom br. 91, iz 1981. godine, ili koje nisu neprikladne za specifičnosti
navedenog odnosa.1511

Talijanski pravni sustav razlikuje s jedne strane radnopravni odnos s elementom subordinacije
te s druge strane autonomni radni odnos. Autonomni radni odnos je onaj odnos u kojemu
radnik sam organizira sredstva i načine prestacije i obvezuje se drugoj strani gotov proizvod
koji može biti materijalno dobro (npr. krojač izradi odijelo) ili pružanje usluga (npr. kakvu
pružaju liječnici, odvjetnici, inženjeri u privatnoj praksi).1512 Ugovor o radu je definiran čl.

zaživjelo tek nakon presude Bosman. Borja, Olmeda, González, Spain: Parochialism or innovation?, str. 134.-
151., str. 141. u Niemann, Borja, Grant, The transformation of European football, op. cit.
1507
Mazzotta, Diritto del lavoro, 2008., str. 133.; Čl. 1. Zakona br. 91: „Obavljanje sportske aktivnosti, bilo
da se radi na individualni ili kolektivni način, bilo na profesionalnoj ili amaterskoj osnovi, slobodno je.“ Čl. 2.:
„Odredbe se odnose na profesionalne sportaše (sportaše, trenere, tehničko-sportske direktore, članove stručnog
stožera), koji obavljaju sportsku djelatnost naplatno, na kontinuirani način, ali samo u pogledu onih disciplina
koje uređuje CONI (Talijanski olimpijski odbor) i koje su kvalificirane od strane nacionalnih sportskih saveza“.
1508
Sada čl. 4(1) Zakona br. 91 izričito spominje da se radni odnos zasniva izravnim zapošljavanjem, a
može biti na neodređeno vrijeme ili sukladno praksi i pravilima sportskih udruženja na određeno vrijeme. Ipak,
nakon 2006. donošenjem Zakona br. 296, i u odnosu na sportaše mora se napraviti on-line prijava budućeg
zapošljavanja sportaša, kao i obveza javljanja Zavodu za zapošljavanje svih promjena u pogledu radnog odnosa.
Vidi Pellacani, Il lavoro sportivo, u Valebona (Ur.), I contratti di lavoro, 2009., str. 1419.
1509
Pellacani, Il lavoro sportivo, op. cit., str. 1403.-1404.  Navedeni je Zakon donesen nakon dugotrajne
parlamentarne rasprave i nakon što su prvotni zahtjevi bili da se radnopravni odnos sportaša definira kao čisto
autonoman, odnosno oblik suradnje koji je koordiniran i kontinuiranog trajanja, no u konačnici je navedeni
odnos, s brojnim specifičnostima potpao pod subordinirani pravni odnos. Ovdje treba istaknuti da je u razdoblju
do donošenja Zakona br. 91 i Vrhovni sud Italije u svojoj odluci presudio da se na odnose u nogometu ne
primjenjuje radnopravno zakonodavstvo. Colucci, Sports Law in Italy, op. cit., str. 74.
1510
Treu, Labour Law in Italy, op. cit., str. 40.
1511
Pellacani, Il lavoro sportivo, op. cit., str. 1414.
1512
Mazzotta, Diritto del lavoro, op. cit., str. 39.

305
2094. Građanskog zakonika1513, u kojemu je pružatelj subordiniranog rada definiran kao ona
osoba koja se „temeljem naknade za rad obvezuje na rad pri poslodavcu, pružajući svoj
intelektualni ili manualni rad prema uputama i u ovisnosti spram poslodavca“. Što razlikuje
autonomni od subordiniranog radnog odnosa, nastojala je odgovoriti i sudska praksa, pa su
stoga pokazatelji subordiniranog radnog odnosa: uvođenje u posao kod poslodavca,
kontinuitet obavljanja poslova za poslodavca, podčinjenost ovlastima kontrole i upravljanja
od strane poslodavca i dr. Jedan važan indikator utvrđen od strane suda je i pojam rizika,
temeljem kojega radnik u subordiniranom odnosu nije odgovoran za proizvodni učinak svoje
aktivnosti već za ispravnost svojeg ponašanja, dok u autonomnom odnosu rizik pada na osobu
koja obavlja rad.1514 Treba istaknuti da je talijanska teorija shvaćanja da na navedeni način
judikatura izlazi izvan okvira normi i sama stvara pravo.1515 Između ta dva odnosa, nalazi se
parasubordinirani odnos koji je zapravo autonomni odnos kojemu se daje određena
radnopravna zaštita, npr. zdravstveno osiguranje od ozljeda na radu i profesionalnih bolesti,
mirovinsko osiguranje (ipak postoji razlika sa subordniniranim, jer ovdje klijent plaća 2/3
doprinosa, a 1/3 plaća radnik), porezno opterećenje i dr.1516
2. Radnopravni odnosi sportaša

U Italiji u pogledu sportaša razlikujemo profesionalne sportaše1517, ne-profesionalne sportaše i
mlade igrače 1518 . Klubovi 1519  koji zapošljavaju profesionalne igrače i natječu se u
profesionalnom nacionalnom prvenstvu čine jedno ili više saveza s nazivom liga (tal. Lega;
Lega Serie A, Lega Serie B) i profesionalnim statusom; dok su s druge strane klubovi i savezi
koji okupljaju ne-profesionalne igrače i natječu se u ne-profesionalnim natjecanjima (tal. Lega

1513
Građanski zakonik, op. cit., čl. 2094.
1514
Perulli, Subordinate, Autonomous and Economically Dependent Work: A Comparative Analysis of
Selected European Countries, str. 137.-187., str. 147. u Casale (Ur.), The Employment Relationship, op. cit.
1515
Mazzotta, Diritto del lavoro, op. cit., str. 49.-53.
1516
Perulli, Subordinate, Autonomous and Economically Dependent Work…, str. 147., 165. i 166., u Casale
(Ur.), The Employment Relationship, op. cit.
1517
Zakon br. 91, čl. 2.: „profesionalni igrači su oni igrači koji poduzimaju sportsku aktivnost na trajnoj
razini i za uzvrat bivaju plaćeni, a odnos s klubom temelji se na ugovoru o radu. Članovi su nacionalnih
profesionalnih liga.“.
1518
Obuhvaća maloljetnike od 8-15 godina. Između 14-18 godina mogu biti „mladi igrači amateri“ ili
„mladi igrači serije“ (tal. giovani giocatori di serie), te kao takvi imaju obveze usavršavanja i pripremanja, a taj
status mogu imati do svoje 19. godine kada mogu ili postati profesionalni igrači ili neprofesionalci. Colluci,
Sports Law in Italy, op. cit., str. 65.
1519
Klubovi koji zaključuju ugovore s profesionalnim sportašima moraju biti društva kapitala. Statut
Talijanskog
nogometnog
saveza
(FIGC),
čl.
7.,
dostupno
na:
http://www.figc.it/Assets/
contentresources_2/ContenutoGenerico/60.$plit/C_2_ContenutoGenerico_3827_Sezioni_lstSezioni_numSezione
_0_lstCapitoli_numCapitolo_0_upfFileUpload_it.pdf, (28.11.2011.).

306
Nazionale diletanti).1520 Zakonom br. 91 utvrđeno je da je bavljenje sportskom aktivnošću,
individualno ili u momčadi, kao profesionalac ili amater, slobodno.1521 Prema Colucciju,
unatoč činjenici da talijanski CONI propisuje profesionalne sportske discipline, CONI
definira profesionalne sportaše kao one sportaše koji imaju odobrenje – licencu od
nacionalnog sportskog saveza i primaju plaću za posao kojim se bave.1522 No, treba istaknuti
da CONI samo potvrđuje autonomne odluke sportskih saveza koji sami utvrđuju da li je neka
sportska djelatnost profesionalna ili amaterska, pa tako postoje nelogičnosti jer primjerice
nogometaši iz druge talijanske lige imaju status profesionalaca, dok prvoligaški odbojkaši
imaju status amatera jer je tako određeno autonomnim aktom sportskog saveza.1523

Ugovor o radu s profesionalnim igračem može sklopiti isključivo sportsko društvo koje mora
udovoljavati određenim kriterijima: mora biti osnovano u pravnom obliku dioničkog društva
ili društva s ograničenom odgovornošću; mora imati sindikalno vijeće; mora obavljati
isključivo sportsku djelatnost i druge s njom povezane djelatnosti; određeni dio svojih prihoda
mora biti usmjeren u razvoj mladih sportaša; mora biti članom nacionalnog sportskog saveza
te  mora proći kontrolu financijskih institucija.1524 Članak 6. Zakona sadržavao je obvezu
plaćanja „naknade za pripremanje i razvoj sportaša“1525 u slučaju prijelaza sportaša u drugi
klub i nakon prestanka ugovora između kluba i igrača, i nakon najdužeg trajanja ugovora od 5
godina. Nakon odluke Bosman, navedeni je članak izmijenjen, 1526  te je uveden institut
„nagrade za usavršavanje i tehničko formiranje sportaša“,1527 koja pripada isključivo društvu
ili sportskom udruženju  u kojem je sportaš obavljao svoju prvu amatersku djelatnost ili
djelatnost mlađih uzrasnih kategorija.

Ovdje se napominje da do 2002. godine, kada je došlo do izmjene zakonodavstva,
profesionalni sportaši sa zaključenim ugovorom o radu spadali su u skupinu profesija koje
nisu potpadale pod režim radnih dozvola. Do uvođenja kvota za radne dozvole i za
profesionalne sportaše je došlo nakon presude suda u pokrajini Regio Emiliji u predmetu

1520
Statut Talijanskog nogometnog saveza (FIGC), op. cit., čl. 9.
1521
Zakon br. 91, op. cit., čl. 1.
1522
Colucci, Sports Law in Italy, op. cit., str. 76.
1523
Colucci, Gli atleti italiani…, op. cit., 14. i 15.
1524
Drugačija pravila vrijede za amaterske klubove, koji ne moraju biti osnovani kao društva kapitala. Vidi
Pellacani, Il lavoro sportivo, op. cit., str. 1407.
1525
Tal.  „Indennità di preparazione e promozione dell'atleta professionista“.
1526
No, izmijenjen je samo za slučaj sportaša profesionalaca, ne i onih koji su amateri, vidi Pellacani, Il
lavoro sportivo, op. cit., str. 1403.-1446.
1527
Tal. „Premio di addestramento e formazione tecnica“.

307
Ekong v FIGC.1528 U talijanskom nogometu od sezone 2011./12. može svaki klub dovesti po
dva nova igrača izvan EEA, s time da svaki dolazak mora biti nadomješten jednim odlaskom
takvog igrača, a svaki strani igrač, koji je došao iz nogometnog saveza članice UEFA-e i koji
je registriran u FIGC-u najmanje 5 godina izjednačuje se u svojemu statusu s talijanskim
igračima (tzv. asimilirani igrači).1529

Kao odgovor na pitanje da li je riječ o subordiniranom ili autonomnom radnopravnom odnosu,
pomažu sljedeći pokazatelji koji ukazuju da je riječ o autonomnom odnosu: a) da je riječ je o
obavljanju djelatnosti u jednoj određenoj sportskoj djelatnosti ili u više međusobno povezanih
sportskih manifestacija u kratkom vremenskom razdoblju, b) nedostatak ugovorne osnove
kojim se sportaš obvezuje na kontinuirano treniranje ili boravak na pripremama, c) obavljanje
prestacija koje, iako imaju kontinuirani karakter, ne prelaze osam sati tjedno ili pet dana u
mjesecu ili trideset dana u godini. Odnosno, argumentum a contrario, obavljanje sportske
djelatnosti u subordiniranom odnosu mora zadovoljavati sljedeće uvjete: a) da nije riječ o
povremenom (tal. occasionabilità) obavljanju djelatnosti, b) podčinjavanje ovlastima
koordiniranja od strane sportskog kluba, c) postojanje zadovoljavajućeg trajanja odnosa, koja
označava odnos ovisnosti.1530 Zaključno možemo reći da temeljem Zakona br. 91 sportska
djelatnost ima elemente subordiniranog radnog odnosa, a u određenim slučajevima i
autonomnog, ali se naglašava da je u svakom slučaju riječ o specifičnom radnopravnom
odnosu.1531

U Italiji radni odnosi sportaša spadaju u posebne kategorije radnih odnosa zbog statusa
poslodavca (sportskog društva ili udruženja) te naplatne prirode djelatnosti koji pruža
sportaš.1532 Specifični radni odnosi razlikuju se u odnosu na subordinirani pravni odnos prema
pravnom položaju pružatelja prestacije ili konteksta u kojem se obavlja prestacija, odnosno
pravnog statusa osobe koja obavlja rad, poput radnih odnosa pomoraca, novinara, osoba koje

1528
Tribunale di Regio Emilia, 2.11.2000., Ekong v FIGC. U navedenom predmetu se  radilo o nigerijskom
nogometašu koji je pobijao pravila Talijanskog nogometnog saveza koja su ograničavala broj ne-EU igrača u
momčadima (klub iz Serije A je mogao zaposliti 5 igrača zvan EU, klub iz Serije B 3 igrača, dok klubovi od
Serije C  naniže nisu smijeli zapošljavati igrače koji nisu iz EU, pa je tako dolazilo do situacija da igrač momčadi
iz Serije B koja je ispala zbog loših rezultata u niži rang, zbog navedenih pravila dobije otkaz ugovora o radu, što
je konkretno bio slučaj s nigerijskim nogometašem Ekongom). Vidi Martins, The Kolpak Case,… op. cit., str.
236.
1529
FIGC, Odluka od 5.7.2011., dostupno na: http://www.figc.it/Assets/contentresources_2/ Contenuto
Generico/83.$plit/C_2_ContenutoGenerico_29022_StrilloComunicatoUfficiale_lstAllegati_Allegato_0_upfAlle
gato.pdf, (10.9.2011.).
1530
Mazzotta, Diritto del lavoro, op. cit., str. 134.
1531
Colucci, Sports Law in Italy, op. cit., str. 77.
1532
Ghera, Diritto del Lavoro, 2006., str. 278.-280.

308
posao obavljaju kod kuće ili portira u stambenim zgradama; iako postoje mišljenja da je riječ i
o subsubordiniranom pravnom odnosu.1533 U prilog specifičnosti tog i takvog radnopravnog
odnosa idu i sljedeće činjenice. Ugovor između igrača i kluba mora sadržavati odredbu o
„poštivanju tehničkih uputa i ostalih uputa radi ostvarivanja sportskih ciljeva“,1534 a ne smije
sadržavati klauzulu o zabrani takmičenja s poslodavcem, 1535 jer bi ista značila potpuno
isključenje radnika iz područja kojim se bavi, a to je u potpunosti suprotno biti bavljenja
sportom. Također valja naglasiti da se na navedeni pravni odnos ne primjenjuju odredbe
Zakonika o pojedinačnom otkazivanju ugovora o radu, odredbe koje se odnose na
maksimalno trajanje ugovora o radu na određeno vrijeme, te još neke odredbe koje postoje
radi zaštite prava radnika, zbog razloga što to ih Zakon br. 91 izričito isključuje za radni
odnos sportaša.1536 Također, važno je da se svakih tri godine utvrđuje tipski oblik ugovora
između pojedinačnih sportskih saveza i predstavnika odgovarajućih kategorija, prije svega
sportaša, a ugovor pod prijetnjom ništetnosti, mora imati pisani oblik i mora biti deponiran u
odgovarajućem sportskom savezu radi odobrenja. 1537

Talijanski olimpijski odbor CONI svake godine1538 predlaže Ministarstvu za kulturna dobra i
kulturnu djelatnost maksimalni broj mogućih odobrenja za ulazak stranih sportaša u Italiju
radi obavljanja sportske djelatnosti, koja je naplatna. Ministarstvo nakon konzultacija s
Ministarstvom unutarnjih poslova i rada, određuje broj takvih stranih sportaša svojim
dekretom.

Sportaši amateri, s druge strane se bave sportom bez primanja plaće strictu sensu, iako imaju
pravo na određenu naknadu (poput primjerice troškova prijevoza ili registracije za
natjecanje). 1539 Zanimljiv je podatak da se u Italiji nogometni treneri I. i II. kategorije
smatraju profesionalcima, iako treniraju amaterske momčadi.1540

Daljnja specifičnost radnih odnosa u sportu u Italiji je da se na iste ne primjenjuju odredbe
Radničkog statuta iz 1970. godine1541 u pogledu zaštite privatnosti radnika, zabrane ispitivanja

1533
Mazzotta, Diritto del lavoro, op. cit., str. 129.-148.
1534
Ibid, str. 134.
1535
Zakon br. 91, op. cit., čl. 4(6).; Ghera, Diritto del Lavoro, op. cit., str. 279.
1536
Zakon br. 91, op. cit., čl. 4., t. 8., čl. 5.
1537
Mazzotta, Diritto del lavoro, op. cit., str. 135., 136.
1538
Zakon br. 286., od 25.7.1998., prema Izmjeni Zakona br. 189. ,od 30.7.2002.
1539
Colucci, Sports Law in Italy, op. cit., str. 76.
1540
Pellacani, Il lavoro sportivo, op. cit., str. 1412.
1541
Zakon br.  300, 20.5.1970.

309
osobnih stavova radnika te pitanja o privatnom životu, uvode se  obvezni detaljni liječnički
pregledi koji su nužni u profesionalnom sportu, kao i da se na taj odnos ne primjenjuju
odredbe koje se odnose na pravo na otkaz ugovora o radu od strane radnika, naravno sve zbog
specifičnosti radnih odnosa sportaša.1542 Plaća nogometaša u Italiji određuje se pojedinačnim
ugovorima o radu, s time da kolektivni ugovor uređuje da se ona ima platiti u 12 mjesečnih
rata u bruto iznosu, odnosno za nogomet može se platiti igraču i u neto iznosu, a sastoji se od
2 dijela iz kojih su isključene naknade troškova (fiksni dio i varijabilni dio koji ne može biti
veći od 50% fiksnog dijela plaće).1543 U slučaju kašnjenja plaća za razdoblje duže od 1
mjeseca, sukladno kolektivnom ugovoru,1544 igrač ima pravo na monetarnu revalorizaciju u
kamate počam od prvog dana od kada je trebala biti plaćena, a u svakom slučaju nakon
proteka 20 dana od kada je trebala biti plaćena, igrač može staviti klub u zakašnjenje (tal.
mora) te temeljem zakašnjenja kluba može tražiti raskid ugovora.
II. UJEDINJENO KRALJEVSTVO
1. Radnopravni odnosi

U britanskom radnopravnom sustavu u kontekstu radnih odnosa razlikujemo dvije vrste
odnosa: ugovor za usluge (engl. contract for services) kojega zaključuju samozaposlene osobe
(engl. self-employed persons), te ugovorom o radu ili ugovor o uslugama (engl. contract of
employment, contract of services), koji autor naziva ugovorom o radu, a koji se odnosi na
radnike, zaposlenike (engl. employees), s time da valja istaknuti da engleski pojam radnika
redovito je uži od personalnog polja primjene ugovora o radu iz kontinentalnog sustava.1545

Možda je najjednostavniju definiciju razlikovanja radnika i samozaposlenih osoba dao Taylor,
koji smatra da ugovor o radu mora imati dva osnovna elementa: dvostrana obveza u odnosu te
dovoljna kontrola jer ukoliko oba čimbenika nedostaju, nije riječ o ugovoru o radu, a ukoliko
su oba prisutna može se raditi o ugovoru o radu, a da li će tako biti na sudu je da utvrdi uzevši
u obzir sve činjenice. 1546  Pa će tako radnik u širem smislu (engl. worker), vjerojatno biti

1542
Colucci, Sports Law in Italy, op. cit., str. 88. i 89.
1543
Pellacani, Il lavoro sportivo, op. cit., str. 1433.
1544
Pisalo je u starom kolektivnom ugovoru od 4.10.2005. U Italiji je sporazumom Nacionalne lige
profesionalaca, Lige profesionalaca Serije C, Talijanskog udruženja nogometaša i Talijanskog udruženja trenera
ustrojen Fond jamstava iz kojega se isplaćuje igračima i trenerima ona davanja koja im je klub temeljem
dokumenta ovjerenih od strane Saveza (ugovora, jednostranih izjava, sporazuma i dr.) dužan. Vidi Pellacani, Il
lavoro sportivo, op. cit., str. 1435.
1545
Hardy, Labour Law in UK , 2011., str. 87.
1546
Taylor, England and Wales, str. 71.-91., str. 73. u Gaymer, Employment and Labour Law, 2006.

310
radnik u užem smislu (engl. employee) ukoliko: je zaposlen kao dio poslodavčevog poduzeća,
njegova se naknada za rad sastoji od plaća i drugih naknada, plaćen je tijekom trajanja
privremene nesposobnosti za rad, ima pravo na plaćeni godišnji odmor, dio je mirovinskog
sustava poslodavca, potpada pod disciplinski sustav poslodavca, zabranjeno mu je raditi za
drugog poslodavca; dok će vjerojatno biti riječ o samozaposlenoj osobi ukoliko: sam koristi
svoja sredstva za rad, sam bira i zapošljava pomoćnike, sudjeluje u poslovnom riziku, ima
dužnost ulaganja i upravljanja, može si sam naći zamjenu za obavljanje procesa rada, ima
mogućnost ostvarivanja zarade vršeći svoje poslove.

Unatoč teškoćama u definiranju radnika, o čemu će više riječi biti u nastavku, radnik u širem
smislu (engl. worker) je u pravilu pojedinac koji obavlja rad za drugoga, a on može biti radnik
u užem smislu, posloprimac (engl. employee) ili autonomni suugovaratelj (engl. independent
contractor).1547 Navedeno uređuje Employment Rights Act 1996. (dalje: ERA) koji u čl. 230.
definira posloprimca (radnika u užem smislu) kao pojedinca koji je ušao u ugovorni odnos i
radi temeljem (ili je radio temeljem u slučaju prestanka radnog odnosa) ugovora o radu (koji
obuhvaća ugovor o pružanju usluga i pripravništvu), koji je kao takav utvrđen izričito ili
implicitno, zaključen usmeno ili pismeno. 1548  Radnik u širem smislu označava osobu
pojedinca koji je ušao u ugovorni odnos i radi temeljem (ili je radio temeljem, u slučaju
prestanka radnog odnosa) ugovora o radu ili bilo kojeg drugog ugovora koji je kao takav
utvrđen izričito ili implicitno, zaključen usmeno ili pismeno, kojim se obvezao osobno raditi
ili pružati usluge za drugu osobu. Ne predstavlja stranku ili kupca ili pojedinačnog
poduzetnika.1549 Zaključno, kako bismo odgovorili na pitanje da li je riječ o radniku u užem
smislu, treba odgovoriti na tri pitanja: da li postoji sporazum među strankama, da li je taj
sporazum ugovor ili da li je taj ugovor ugovor o radu.1550 Odgovor tko sve predstavlja radnika
u užem smislu nudi sudska praksa. Tako je u predmetima Mersey Docks i Collins, korišten
svojevrsni test koji je koristio elemente naredbe i subordinacije svojstvene radnopravnom
odnosu, povezano s ovlasti poslodavca da vrši kontrolu načina kako se rad obavlja. Prema
ovome tzv. control testu ugovor o radu bi bio onaj u kojemu „poslodavac ne samo da
naređuje i zahtijeva što se treba raditi, već i kako se neki radni zadatak treba izvršiti“.1551 No,

1547
Bell, Employment Law, 2006., str.12.
1548
Employment Rights Act 1996, u Lauterburg (Ur.), Core Statutes on Employment Law, 2009., str. 111.-
201.
1549
ERA, op. cit., str. 198., čl. 230(3).
1550
Bell, Employment Law, op. cit., str. 13.
1551
Odluke Mersey Docks and Harbour Board v Coggins and Griffiths Ltd, AC 1 [1947] House of Lords;
dostupno
na:
http://oxcheps.new.ox.ac.uk/new/casebook/cases/Cases%20Chapter%2026/Mersey%20Docks

311
navedeni se test nije pokazao potpuno zadovoljavajućim, poglavito jer se mogućnost nadzora
ne može zadovoljavajuće koristiti u slučaju kada se radi o profesionalnim radnicima ili o
osobama koje imaju iskustvo i znanje, kako je pokazala sudska praksa. Što je radnik više
kvalificiran i ima više vještina, to je manje relevatan nadzor kao faktor determiniranja da li je
riječ o ugovoru o radu.1552 Sudska je praksa koristila i druge testove poput: testa integracije –
da li je radnik subjektom pravila i postupaka organizacije poslodavca; test ekonomske
realnosti -  analizira na koga pada financijski rizik poslovanja; test međusobnih obveza – riječ
je o subordiniranom radnom odnosu ako postoji izričiti ili implicitni ugovor koji poslodavcu
daje pravo od radnika tražiti obavljanje rada, a od radnika obvezu da taj rad obavi.1553

Nakon, mnogobrojnih teškoća, sudovi su ipak razvili složeniji test „engl. mixed test“ u
kojemu se uzimaju u obzir mnogobrojni čimbenici, od kojih nužno niti jedan nije
odlučujući. 1554  Najbolji je primjer predmet Ready Mixed Concrete, u kojemu je sudac
primijeno test postavivši 3 pitanja: Da li je radnik pristao pružati svoje usluge kako bi kao
kontraprestaciju dobio plaću ili drugu naknadu?, Da li je izričito ili prešutno pristao da druga
osoba vrši nad njim nadzor i da joj bude počinjen?, Da li su ostale odredbe ugovora sukladne
ugovoru o radu, jer ukoliko nisu u skladu s ugovorom o radu, riječ je o nekom drugom
ugovoru.1555 Prvotno je važno postaviti pitanje postoji li dovoljna razina kontrole kako bi
radnik postao posloprimcem, te potom da li su odredbe ugovora sukladne s ugovorom o
radu.1556

Glede ugovora o radu na određeno vrijeme, isti su usklađeni s Direktivom 99/70/EZ, gdje je
trajanje takvog ugovora ovisno o objektivnim okolnostima (protek roka, ispunjenje zadatka i
dr.). U odnosu na obveze radnika u pogledu ugovora o radu valja istaknuti dužnost radnika da

%20and%20Harbour%20Board%20Appellants%20v%20Coggins%20and%20Griffith.doc, (20.9.2011), Collins
v Hertfordshire County Council, KB 598, [1947] 1 All ER 633.
1552
Odluka Beloff v Pressdram 1 AllbER 241, [1973].
1553
Perulli, Subordinate, Autonomous and Economically Dependent Work: A Comparative Analysis of
Selected European Countries, str. 137.-187., str. 160, 161. u Casale (Ur.), The Employment Relationship, op. cit.
1554
Hardy, Labour Law in UK, op. cit., str. 89.
1555
Odluka Ready Mixed Concrete (South East)Ltd v Minister of Pensions & National Insurance 2 Q.B.
[1968] u Bell, Employment Law, op. cit., str. 15.: Radilo se o osobi koja je imala vlastiti kamion i koja je s
jednom kompanijom sklopila ugovor kojim je bilo utvrđeno da je on samozaposlena osoba, ali je bio temeljem
ugovora obvezan obojiti svoje vozilo, nositi odgovarajuću odjeću koju imaju svi njihovi djelatnici, bio je
odgovoran za održavanje i snošenje dodatnih troškova uslijed poslovanja, kao i gorivo, te je bio obvezan slušati
upute odgovornih osoba, a bio je plaćen s obzirom na prijeđeni put prilikom dostave.
1556
Odluka Express and Echo Publications Ltd, IRLR 367, CA, [1999].

312
slijedi zakonite i razumne upute poslodavca, vjernost pružanja usluga poslodavcu, dužnost
korištenja dužne pažnje pri obavljanju poslova.1557

Kako kaže Barnard, utvrđivanje radnopravnog statusa primarno je važno radi mogućnosti
uživanja opsega radnopravne zaštite koja pripada posloprimcu, određenih socijalno-pravnih
prava, kao i poreznih tereta.1558 Zaključno, treba naglasiti da radnik u užem smislu je u puno
boljem položaju od samozaposlene osobe jer: ima pravo na zaštitu u slučaju nezakonitog
otkaza, ima pravo na naknadu za vrijeme nezaposlenosti, pravo na rodiljni i roditeljski dopust,
pravo na naknadu za vrijeme privremene nesposobnosti za rad, pravo na zakonski utvrđeni
minimalni rok za ostvarivanje prava na obavještenost.1559
2. Radnopravni odnosi sportaša

O značenju sportskog radnog prava u UK, najbolje ilustrira podatak o porastu zaposlenih u
tom sektoru. Tako je primjerice u Engleskoj 1985. godine u sektoru komercijalnog sporta
(uključuje profesionalne sportaše, proizvođače sportskih proizvoda i dr.) bilo zaposleno
97.000 osoba, da bi 2005. godine taj broj porastao na 134.000 osoba. U Škotskoj je 1995.
godine bilo zaposleno 16.500 osoba u sektoru sporta, dok je 2004. godine taj broj porastao na
19.800 osoba.1560 U pogledu sportaša, i u UK razlikujemo sportaše amatere, samozaposlene
profesionalne sportaše i profesionalne sportaše u random odnosu, za koje se primjenjuje ERA.

U britanskom pravnom sustavu dugo su trajala nastojanja da osobe uključene u sport, bez
obzira da li su za to plaćene ili nisu, ne mogu biti shvaćene kao „radnici“.1561 Naime, sportska
su se udruženja pozivala na prethodno navedeni „control test“ i tvrdila da zbog sposobnosti
sportaša, koje njihovi poslodavci ne mogu kontrolirati, ne mogu biti radnicima.1562  Navedene
je tvrdnje je prije punih sto godina odbacio Engleski prizivni sud u predmetu Walker v
Chrystal Palace FC. U navedenom je predmetu Sud priznao tužitelju, profesionalnom
nogometašu, pravo na naknadu štete zbog ozljede na radu temeljem Zakona o naknadi štete
radnicima iz 1906. godine (engl. Workmen's Compensation Act 1906)1563 za ozljedu koja ga je

1557
Hardy, Labour Law in UK, op. cit., str. 112.-123.
1558
Barnard, United Kingdom, str. 51.-58., str. 58. u Blanpain (Ur.), Labour Low in Motion, 2005.
1559
Taylor, England and Wales, str. 71.-91., str. 74. u Gaymer (Ur.), Employment and Labour Law, 2006.
1560
Trimble, Buraimo, Godfrey, Grecic, Minten, Sport in UK, op. cit., str. 150.
1561
Anderson, Modern Sports Law, op. cit., str. 58.
1562
Blackshaw, The Professional Athlete – Employee or Enterpreneur?, op. cit., str. 91.
1563
Workmen's Compensation Act 1906, Section 13: „Definicija radnika ne uključuje osobu koja je
zaposlena na drugačiji način od toga da obavlja ručni rad i čija naknada za rad iznosi više od dvjesto pedeset

313
zadesila za vrijeme nogometne utakmice s obrazloženjem „možda je to sport za amatera, ali
za osobu koja je za to plaćena i koja od toga živi, riječ je o radu, a ne sportu“1564. Zasigurno,
ovakvo tumačenje razlikovanja sporta i rada, ne treba shvaćati kao način da u okviru sporta
nema radnih odnosa, sasvim suprotno. Konstrukciju „riječ je o radu, a ne o sportu“ u
kontekstu ovoga rada treba promatrati na način da je: riječ o radu, tj. ekonomskoj aktivnosti, a
ne radi se o čisto sportskim pravilima i motivima sportaša za sudjelovanje u određenom
sportskom susretu.

Sukladno navedenoj konstrukciji koja proizlazi iz „controll testa“, isto se primjenjuje i na
igrače profesionalne kriketa (engl. cricketers), koji temeljem Standardnog ugovora
profesionalnih igrača kriketa (engl. Standard Contract for Professional Cricketers) „… su
dužni slijediti sve zakonite i razumne upute kapetana ili izabranog kapetana“.1565 Za potrebe
modernog sporta „control test“ je postao neprikladan za utvrđivanje da li je sportaš radnik ili
ne, te je zamijenjen testom „da li pojedinac radi za svoj račun“, a to će ovisiti o okolnostima
pojedinog slučaja.1566 Primjerice, zanimljiv je slučaj Sports Club plc v Inspector of Taxes1567 u
kojem porezna tijela koja su tužila engleski nogometni klub Arenal nisu uspjela s navodima
da iskorištavanjem prava na lik (engl. „image rights“) svojih igrača Dennisa Bergkampa i
Davida Platta uplatama određenih iznosa off-shore kompanijama zaobilaze porezne obveze
koje terete plaće i druge naknade koje se isplaćuju igračima. Ovaj predmet nije samo
interesantan s poreznopravnog stajališta, već i s radnopravnog jer u ovome slučaju je sud
ustvrdio da navedena plaćanja nisu obuhvaćena radnopravnom ugovornom osnovom igrača i
kluba, već je riječ o „per se odnosu“ iako su porezna tijela tvrdila da na ovaj način klubovi

funti godišnje, ili osobu čije je zaposlenje povremene prirode (engl. causal) i koja je zaposlena za poslove
različite od ciljeva poslodavčeve trgovine ili poslovanja, ili člana policije ili je riječ o „out-worker“ ili članu
poslodavčeve obitelji koji radi kod kuće, a navedeno se odnosi na svaku osobu koja je ušla u ili radi temeljem
ugovora o pružanju usluga ili pripravništvu pri poslodavcu, bilo da je riječ o ručnom radu (engl. manual
labour), radu svećenika ili dr., i pod uvjetom da je ugovor izričito ili implicitno, usmeni ili pismeni.“, vidi u Van
den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 40.-41.
1564
English Court of Appeal, Walker v Chrystal Palace FC [1910]1 KB 87, t. 93. „… Sud ne može
prihvatiti tumačenje da klub ne može narediti igraču kako igrati. Igrač je naime, obvezan izričitim ugovornim
odredbama koje proizlaze iz njegova ugovornog odnosa s klubom, te je sud mišljenja da je u svakom pojedinom
susretu koji igrač igra za svoj klub, obvezan slijediti upute svojega kapetan ili druge osobe ovlaštene u ime kluba
davati takve upute. Slijedom toga, Sud je mišljenja da pojedinac ne može biti izuzet od primjene odredaba
Zakona jednostavno jer radi posebnu vrstu posla za koju je zaposlen i koju radi, dok slijedi opće upute, a za to
vrijeme koristi vlastitu prosudbu o djelovanju koja nije ni pod čijim utjecajem“.
1565
Blackshaw, The Professional Athlete – Employee or Enterpreneur?, op. cit., str. 92.
1566
Loc. cit.; Neki stručnjaci zagovaraju test „načina plaćanja poreza“, no taj je način relevantan, ali ne i
odlučujući, jer, kako tvrdi Blackshaw, klupski treneri su radnici, iako su u pogledu poreznog sustava
samozaposlene osobe.
1567
Her Majesty's Revenue and Customs (HMRC) - Sports Club plc v Inspector of Taxes [2000] STC (SCD)
443.

314
zapravo plaćaju veće plaće igračima, što potom nije podložno oporezivanju. U ovome slučaju
igrači nisu tretirani kao radnici, već kao poduzetnici, odnosno samostalni ugovorni subjekti,
nevezani za klub s kojim su u radnom odnosu, a odgovor na pitanje da li je neka osoba radnik
ili nije, prema Blackshawu treba sagledati u svakom predmetu posebno, pogotovo uzevši u
obzir odlučujuću činjenicu da li navedena osoba „sama sebi određuje radne zadatke ili ne“,
nevezano kako je definirana u ugovoru koji je zaključen.1568

U pogledu ugovora o radu, koji u common law sustavu ne mora nužno biti u pisanoj formi, u
pogledu sporta mora biti isključivo u pisanom obliku, a odredbe ugovornog prava o ponudi i
prihvatu ponude se primjenjuju i u području sporta, što zna dovesti do problema u praksi
prilikom utvrđivanja kada je i da li je ugovor o radu zaključen. 1569 Daljnja specifičnost
ugovora o radu u sportu je ta da sadrži obvezu kluba da snosi medicinske troškove liječenja
igrača, kao i da isplaćuje plaću igraču za svo vrijeme trajanja ugovora, unatoč njegovoj
privremenoj nesposobnosti za rad.1570
III. SAVEZNA REPUBLIKA NJEMAČKA

1. Radnopravni odnosi

U Njemačkoj radno pravo obuhvaća pravna pravila koja se primjenjuju na radni odnos i koja
oblikuju kolektivni odnos između kapitala i rada, a u pogledu radnih odnosa radno se pravo
primjenjuje samo na odnose temeljene na ugovorima privatnog prava. 1571 Njemačko
zakonodavstvo ne poznaje zakonsku definiciju radnika. Izvodeći iz rimske pandektne tradicije
Njemački građanski zakonik (BGB) pravi razliku između ugovora o radu (njem. Werkvertrag

1568
Blackshaw, The Professional Athlete – Employee or Enterpreneur?, op. cit., str. 92.
1569
Gardiner, Sports Law in the UK, op. cit., str. 61.; Tako je u predmetu Stransky v Bristol Rugby Ltd
11/12/2002 QBD bilo sporno da li je prilikom večere direktora ragbi kluba i bivšeg igrača Joela Stranskya, došlo
do prihvata ponude za zaključenje ugovora o radu trenera. Nekoliko mjeseci nakon te večere, nakon što su
započeli postupci pridobivanja radne dozvole i nakon što se Stransky upoznao s igračima, klub je istaknuo da ne
računaju na njega, da nikakav ugovor nije zaključen i da mu na večeri nije bila dana ponuda za zaključenje
ugovora. Sud je presudio da je ugovor zaključen tijekom večere.
1570
Ibid, str. 66.
1571
Weiss, Schmidt, Labour Law in the Federal Republic of Germany, 2008., str. 25. Njemački
zakonodavac pristupa modelu radnog odnosa sa sociologičkog stajališta spram objekta, kao prototip
subordiniranog zaposlenja radnika u punom radnom vremenu u radnom odnosu u tvornici (njem.
Normalarbeitsverhältnis).

315
– locatio operis) i ugovora o službi (njem. Dienstvertrag – locatio operarum) iako navedeno
ne odgovara razlikovanju zaposlenja i samozaposlenja.1572

Trgovački zakonik (njem. Handelsgesetzbuch) jedino definira samozaposlene osobe na način
da „svatko tko je nužno slobodan u organiziranju svojega rada i određivanju svojega radnog
vremena, presumira se da je samozaposlena osoba“.1573 Argumentum a contrario, njemačka
je teorija dala definiciju subordiniranog radnika, kao „osobu koja je obvezna raditi za drugu
osobu temeljem ugovora privatnog prava u odnosu osobne subordinacije“.1574 Definiranje
osobe kao radnika temeljem plaće ili naknade koju osoba prima, nema povezanosti s
definiranjem u pogledu radnog odnosa, kao i činjenica da li je osoba dužna jednostavno
pokoravati se uputama nadređenog u određivanju organizacije radnog vremena jer je sve više
visoko obrazovnih i kvalificiranih osoba koje uživaju više ili manje slobode u određivanju
kako i kada će obavljati rad.1575 Razlikovanje radnika kao subordiniranih osoba koje su
obuhvaćene radnopravnim zakonodavstvom i samozaposlenih osoba, koje su isključene iz
sustava radnopravne zaštite, nikada nije dalo u potpunosti zadovoljavajućih rješenja, što je
dovelo do razvoja instituta osoba „sličnih radniku“ (njem. Arbeitnehmerähnliche Person) koji
jesu samozaposlene osobe, ali karakter njihova odnosa sličniji je odnosu radnika i poslodavca
te uživaju potpunu socijalnopravnu zaštitu (tu potpadaju trgovački putnici, osobe koje rad
obavljaju kod kuće, radnici zaposleni u medijima i dr.).1576

1572
Perulli, Subordinate, Autonomous and Economically Dependent Work: A Comparative Analysis of
Selected European Countries, str. 137.-187., str. 154. u Casale (Ur.), The Employment Relationship, op. cit.
1573
Trgovački zakonik (Handelsgesetzbuch in der im Bundesgesetzblatt Teil III, Gliederungsnummer 4100-
1, veröffentlichten bereinigten Fassung, das zuletzt durch Artikel 8 des Gesetzes vom 1. März 2011 (BGBl. I S.
288)., čl. 84. st. 1.
1574
Brox, , Rüthers, Henssler, Arbeitsrecht, 2007., str. 14.; Dütz, Arbeitsrecht, 2007., str. 20.
1575
Weiss, Schmidt, Labour Law in the Federal Republic of Germany, op. cit., str. 45.
1576
Indikatori postojanja statusa „osoba sličnih radniku“ jesu: nedostatak ekonomske neovisnosti,
ekonomska ovisnost kao suprotnost personalnoj ovisnosti iz subordniniranog odnosa, potreba za socijalnom
zaštitom, rad izvršen osobno i pretežno za jednu osobu odnosno prihod ovisi pretežno u više od polovine o
jednoj osobi. Perulli, Subordinate, Autonomous and Economically Dependent Work…, op. cit., str. 137.-187., str.
172. u Casale (Ur.), The Employment Relationship, op. cit. U usporedbi s drugim samozaposlenim osobama,
„osobe slične radnicima“ uživaju sljedeća prava karakteristična za radnike u subordiniranom položaju: za
sporove koji nastanu  između njih i osoba s kojima imaju zaključen ugovor nadležni su radni sudovi
(Arbeitsgerichtsgesetz in der Fassung der Bekanntmachung vom 2. Juli 1979 (BGBl. I S. 853, 1036), das zuletzt
durch Artikel 2 des Gesetzes vom 14. Juni 2011 (BGBl. I S. 1050)) (dalje: ArbGG), čl. 5. st. 1.; na njih se
primjenjuju i odredbe o godišnjim praznicima i blagdanima (Bundesurlaubsgesetz in der im Bundesgesetzblatt
Teil III, Gliederungsnummer 800-4, veröffentlichten bereinigten Fassung, das zuletzt durch Artikel 7 des
Gesetzes vom 7. Mai 2002 (BGBl. I S. 1529))(dalje: BUrlG), čl. 2.; također i uvjeti rada koji se odnose na njih
mogu biti regulirani kolektivnim ugovorima (Tarifvertragsgesetz in der Fassung der Bekanntmachung vom 25.
August 1969 (BGBl. I S. 1323), das zuletzt durch Artikel 88 des Gesetzes vom 8. Dezember 2010 (BGBl. I S.
1864))(dalje: TVG), čl. 12a; te konačno imaju i pravo na zaštitu od diskriminacije na temelju godina i
seksualnog opredjeljenja (Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz vom 14. August 2006 (BGBl. I S. 1897), das
zuletzt durch Artikel 15 Absatz 66 des Gesetzes vom 5. Februar 2009 (BGBl. I S. 160)(dalje: AGG), čl. 6. st. 1.
t.3. Vidi u Weiss, Schmidt, Labour Law in the Federal Republic of Germany, op. cit., str. 47. i 48.

316

Njemačka sudbena vlast, poglavito Savezni radni sud (njem. Bundesarbeitsgericht)) dala je
veliki obol u definiranju osobne subordinacije. Tako je na radnim sudovima da utvrde da li je
u određenom predmetu kombinacija čimbenika dovoljna da bi se utvrdio status
„subordiniranog radnika“, pa tako razlikujemo najvažnije čimbenike: 1) poslodavac očekuje
od pojedinca (radnika) da uvijek bude spreman prihvatiti nove zadaće, 2) radnik nije slobodan
odbiti zadaće naložene od strane poslodavca, 3) pojedinac je do određene granice integriran u
organizacijsku strukturu poslodavca, te 4) vrijeme koje obvezuje radnika na izvršavanje
povjerenih zadaća je dosta dugo.1577 Element osobne ovisnosti radnika, odlučan je čimbenik u
utvrđivanju da li se radi o subordinaciji ili ne, a njemačka je sudska praksa upravo zbog veće
fleksibilnosti u pojmu subordinacije, u usporedbi s talijanskim modelom, mogla lakše
određene odnose podvesti pod korpus pravila radnog prava.1578

I u Njemačkoj ugovor na neodređeno vrijeme proklamiran je kao pravilo, te je kao takav i
snažno poduprt radnopravnim zakonodavstvom, a ugovor o radu na određeno vrijeme je
iznimka. Ugovor o radu na određeno vrijeme u njemačkom radnopravnom zakonodavstvu
reguliran je posebnim zakonom.1579 Ugovor o radu na određeno vrijeme je takav ugovor čije
je trajanje određeno do određenoga dana ili ukoliko datum njegova prestanka proizlazi iz vrste,
svrhe ili prirode rada. 1580  Prema tom zakonu ugovor na određeno vrijeme može biti
pravovaljano zaključen ukoliko je opravdan objektivnim razlozima, a opravdanje nije
potrebno ukoliko je ugovor zaključen na razdoblje od najduže dvije godine, a unutar tih dvije
godine ugovor može biti produljen najviše tri puta. Nakon isteka dvogodišnjeg razdoblja,
treba postojati opravdani razlog za produljenje, a u tome može poslužiti kolektivni ugovor
kojim se može produljiti maksimalno razdoblje od dvije godine i tri produljenja1581

1577
Vidi odluke Njemačkog saveznog radnog  suda: Odluka od 9.3.1977.- 5 AZR 110/76, Arbeitsrechtliche
Praxis, br. 21, t. 611, BGB Abhängigkeit, Odluka od 13.1.1983. – 5 AZR 149/82, Arbeitsrechtliche Praxis, br. 42,
t. 611, BGB Abhängigkeit, u Weiss, Schmidt, Labour Law in the Federal Republic of Germany, op. cit., str. 47.
1578
Perulli, Subordinate, Autonomous and Economically Dependent Work…, op. cit.,, str. 137.-187., str.
157., 158. u Casale (Ur.), The Employment Relationship, op. cit.
1579
Zakon o radu s nepunim radnim vremenom i radnom odnosu na određeno vrijeme (Gesetz über
Teilzeitarbeit und befristete Teilzeit- und Befristungsgesetz vom 21. Dezember 2000 (BGBl. I S. 1966), das
zuletzt durch Artikel 1 des Gesetzes vom 19. April 2007 (BGBl. I S. 538); dalje: TzBfG. Navedeni je Zakon
donesen radi uslkađenja s Direktivom 99/70/EZ.
1580
TzBfG, op. cit., čl. 3.(1).
1581
TzBfG, op. cit., čl. 14.(2.).

317
Sloboda ugovaranja je kao takva priznata i u njemačkom Ustavu kroz slobodu razvoja
osobnosti iz čl. 2 Ustava,1582 a koja ustavna sloboda inter alia uključuje i slobodu ugovaranja,
što predstavlja temelj svim radnim odnosima.1583 Kao pandan slobodi ugovaranja spominje se
pravo na rad, koje je kao takvo preuzeto hrvatskim i slovenskim ustavima.

2. Radnopravni odnosi sportaša

U njemačkom radnopravnom sustavu razlikujemo dvije vrste kolektivnog pregovaranja u
kojima se može zaključiti kolektivni ugovor. Prva vrsta je ugovor između radničkog vijeća i
poslodavca (Betriebsverfassungsgesetz- BetrVG) – Works agreement.1584 Druga vrsta između
sindikata i udruge poslodavaca ili pojedinog poslodavca (Tarifvertrag).1585 U Njemačkoj nije
dopušteno ugovarati arbitražne klauzule u pitanjima iz radnih odnosa iako sukladno
njemačkom Zakonu o radnim sudovima, za određene sektore je isto dopušteno iako ne
izrijekom za područje sporta.1586 No, kako smatra Klose, kolektivnim ugovorom bi se mogla
ugovoriti naležnost arbitražnog tijela u tom pogledu, a povrh toga i druga pitanja bi mogla biti

1582
Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland vom 23. Mai 1949 (BGBl. S. 1), zuletzt geändert
durch das Gesetz vom 21. Juli 2010 (BGBl. I S. 944), čl. 2.
1583
Weiss, Schmidt, Labour Law in the Federal Republic of Germany, op. cit., 2008., str. 50. i 51.
1584
Radničko vijeće je izabrano tijelo koje predstavlja sve radnike kod određenog poslodavca, a to bi u
kontekstu sportskih klubova u kojima su sportaši u radnopravnom odnosu značilo da navedeno tijelo predstavlja
i sportaše, ali i sve ostale zaposlenike u klubu (stručni stožer, administrativne službe i dr.). Prvo takvo tijelo je u
Njemačkoj izabrano u travnju 2004. godine pri njemačkom prvoligaškom košarkaškom klubu MBS, Weissenfels,
Saxony, ali razlog je bio taj da je klubu prijetio stečaj, do kojega je kasnije i došlo, pa su se radnici na taj način
organizirali. Individualni ugovori o radu  smatraju se supsidijarnim u odnosu na kolektivne ugovore (njima se u
kontekstu sporta mogu utvrditi primjerice prava na bonuse igrača, disciplinski postupak i dr.), ukoliko
pregovaranje ne urodi plodom, ne mogu se poduzimati industrijske akcije, što je važno radi razlikovanja s
kolektivnim pregovaranjem. Mora se poštivati načelo suradnje, a eventualno se spor može riješiti pred
arbitražnim tijelom. Vidi Klose, Legal Framework for Collective Legal Agreements in Sport in Germany,
International Sports Law Journal, vol. 4. (2004.) br. 3-4., str. 15.-17., str. 15.
1585
U njemačkom nogometu postoji Udruženje profesionalnih
nogometaša (Vereinigung
der
Vertragsspieler - VdV), osnovano 1987. godine, no tek je 2001. godine kao jedan od ciljeva postavljen sklapanje
kolektivnog ugovora sredstvima dostupnim sindikatima. Broje više od 1.300 članova (od približno 2.000
nogometaša), što pokazuje izuzetno visoki postotak, koji nije uobičajen jer se u Njemačkoj članstvo u
sindikatima kreće oko 30%. Također postoji i Sportski sinidkat koji je član Vereinte Dienstleistungsgewerkschaft
(Ver.di) i koji predstavlja sve druge sportaše, osim nogometaša.
U Njemačkoj, kao i u drugim državama je problem socijalnog dijaloga taj što nema jasnog predstavnika
poslodavaca, jer Deutscher Sport-Bund (DSB) ili Deutscher Fußball-Bund (DFB) kao i Deutscher Basketball-
Bund (DBB) ne mogu biti socijalnim partnerima iz razloga što bi prestavljali i sportaše i klubove u isto vrijeme.
Vidi Klose, Legal Framework for Collective Legal Agreements in Sport in Germany, op. cit., str. 15.; No, to bi
mogle biti lige (Bundesliga) kao u Austriji, gdje postoji kolektivni ugovor iz 2008. godine koji su sklopili
Austrijski nogometni savez s jedne strane kao predstavnik poslodavaca (Österreichischen Fußball-Bundesliga) te
Austrijski sindikat radnika u kulturi, medijima, sportu i slobodnim zanimanjima (Österreichischen
Gewerkschaftsbund, Gewerkschaft Kunst, Medien, Sport und freie Berufe, Sektion Unterricht, Sport und
freiberuflich Tätige, Fachgruppe Vereinigung der Fußballer). Dostupno na: http://www.vdf.at/KV-
Entwurf_Stand_18.03.08_final.pdf ,(19.10.2011.).
1586
Zakon o radnim sudovima (Arbeitsgerichtsgesetz in der Fassung der Bekanntmachung vom 2. Juli 1979
(BGBl. I S. 853, 1036), das zuletzt durch Artikel 2 des Gesetzes vom 14. Juni 2011 (BGBl. I S. 1050)), čl. 102(2)

318
rješena kolektivnim ugovorom poput pitanja dopinga ili pravila o ograničenju plaća (engl.
salary cap).1587 U njemačkom pravu teško bi se moglo, kolektivnim ugovorom ugovoriti
maksimalnu plaća sportaša, jer je Zakonom o kolektivnim ugovorima određeno da isti mogu
određivati samo minimalni, a ne maksimalni standard.1588

U sportskom pravu igrači nisu članovi klubova ili saveza, već stupaju u dva pravna odnosa,
jedan s klubom i jedan sa savezom. 1589  U pogledu ugovornog odnosa igrača kluba u
njemačkom pravu, sukladno praksi Njemačkog saveznog suda, djelatnost profesionalnog
bavljenja nogometom definirana je kao radnopravni odnos u kojemu radnik (igrač) obavlja
svoj rad, za što dobiva naknadu (plaću) od strane poslodavca (kluba), a samo se neamater,
odnosno igrač koji se nogometom bavi kao zanimanjem, može pozvati na zaštitne odredbe
radnog zakonodavstva. 1590 Kako tvrde Potočnjak i Kreuder, u njemačkom radnopravnom
sustavu prisutna je regulacija ugovorom zbog značajnog građanskopravnog poimanja radnog
odnosa.1591 Ovdje treba istaknuti da su postajali različiti načini drugačijeg definiranja odnosa
igrača i kluba, bilo kao svojevrsnog ugovora o službi s kojim igrač sudjeluje u gospodarskom
riziku kluba u pogledu konačnog sportskog uspjeha sustavom stimulacije (premija), kao i
drugi sustav koji razlikuje sportaše kao radnike i vrhunske sportaše poput igrača s iznimno
izdašnim ugovorima koji ne trebaju radnopravnu zaštitu već sami u svojstvu samozaposlenih
osoba putem ugovora o službi brinu o sebi jer su gospodarski neovisni o klubu.1592 Obje su
teorije doživjele snažne kritike, što je pak u potpunosti učvrstilo radnopravni odnos igrača i
kluba.

1587
Klose, Legal Framework for Collective Legal Agreements in Sport in Germany, op. cit., str. 17.
1588
Zakon o kolektivnim ugovorima (Tarifvertragsgesetz in der Fassung der Bekanntmachung vom 25.
August 1969 (BGBl. I S. 1323), das zuletzt durch Artikel 88 des Gesetzes vom 8. Dezember 2010 (BGBl. I S.
1864)), čl. 4(3).
1589
Pravni odnos sa savezom je subordinacijskopravni odnos (nije ugovornopravni, radnopravni niti
statusnopravni) na temelju kojega se igrač mora pridržavati autonomnih propisa saveza, pravila i odluka. Vidi
Plath, Individualrechtbeschränkungen im Berufsfussball, 1999., str. 47.
1590
Oberthür, Das Transfersystem im Lzenzfussball, 2002., str. 21.-25.
1591
Kreuder, Potočnjak, Građanskopravni elementi radnog odnosa, Pravo u gospodarstvu, vol. 5. (1994.) br.
2.
1592
Ivkošić, Pravni okvir transfera profesionalnih nogometaša, op. cit., str. 109. i 110.

319

IV. SJEDINJENE AMERIČKE DRŽAVE

1. Radnopravni odnosi

Radni odnosi u SAD-u počivaju i dan danas imaju relikte načela odnosa gospodara i sluge
(engl. master and servant), što ima odjeka u reguliranju odnosa radnika i poslodavca. 1593
Reguliranje radnih odnosa u SAD-u uređuje Nacionalni zakon o radnim odnosima (National
Labor Relations Act).1594 Pitanje razlikovanja radnog odnosa od autonomnog odnosa  izuzetno
je bitno u američkom radnom pravu s aspekta korpusa prava i zaštite koju uživaju radnici u
odnosu na samozaposlene osobe. 1595  Tako primjerice posloprimci, za razliku od
samozaposlenih osoba, uživaju sljedeća prava: pravo na različite naknade povezane uz radni
odnos, oslobođeni su plaćanja poreza na primitke jer to tereti poslodavca, uživaju zaštitu
temeljem NLRA-a, kao i zaštitu putem antidiskriminatornih propisa i dr.1596

NLRA utvrđuje da pojam posloprimca (engl. employee) uključuje sve posloprimce i da ne
smije biti ograničen na posloprimce određenog poslodavca, te uključuje i svakog pojedinca
čiji je radni odnos prestao, ili je povezan, s postojećim radnim sporom ili nezakonite prakse i
koji nije ostvario drugo redovno ili sadržano identično zaposlenje, ali ne uključuje… osobe sa
statusom autonomnog ugovaratelja.1597 Općenito možemo reći da ukoliko poslodavac ima
dovoljno kontrole nad obavljanjem rada radnika i njegovim radnopravnim učincima, a radnik
ima prostora za donošenje samostalnih odluka, radnik će se smatrati posloprimcem. 1598
Postoji i doktrina testa „odgovornosti nadređenog“ (lat. respondeat superior) kojoj se utvrđuje
da li je riječ o posloprimcu ukoliko određeni poslodavac, osim što daje upute, i ima nadzor
nad obavljanjem rada, odgovara za štetu koje učine njegovi posloprimci, a osim ovog, postoji

1593
Goldman, Corrada, Labour Law in the USA, 2010., str. 87.
1594
National
Labor
Relations
Act
(1935),
29
U.S.C.
§§
151-169,
dostupno
na:
http://www.nlrb.gov/national-labor-relations-act, (27.11.2011.).
1595
Prieb, Jost, Independent Contractors, Employees and Entrepreneurialism Under the National Labor
Relations Act: A Worker-by-Worker Approach, Washington and Lee Law Review, vol. 68. (2011.), str. 311.-
352., str. 313.
1596
Livingston, Perkins, United States, str. 341.-353., str. 344., u Gaymer (Ur.), Employment and Labour
Law, 2006.
1597
NLRA, op. cit., čl. 152, st. 3.
1598
Livingston, Perkins, United States, op. cit., str. 343.

320
i test „ekonomskih realnosti“ kojim se procjenjuje da li je neka osoba u određenoj eknomskoj
ovisnosti o drugoj kako bi se utvrdilo da je riječ o posloprimcu.1599

Sudska je praksa razvila čimbenike koji služe razlikovanju odnosa koji se temelji na ugovoru
o radu od autonomnog radnog odnosa, s time da nije nužno postojanje svih čimbenika, kao i
da niti jedan nema posebno veće značenje od drugih, a na sudu je da s obzirom na okolnosti
slučaja, utvrdi o čemu je riječ. Navedeni su čimbenici među ostalim: opseg kontrole koju
nadređeni može ostvarivati na radu; vrsta rada s obzirom na mjesto gdje se rad obavlja
temeljem uputa poslodavca ili rad obavlja profesionalac bez nadzora; vještine koje zahtijeva
određeno zaposlenje; da li poslodavac opskrbljuje radnika sa sredstvima za rad; dužina
trajanja zaposlenja; metoda plaćanja određena vremenski ili po odrađenom poslu; okolnost da
li je posao sastavni dio poslodavčeva poslovanja; da li su ugovorne strane uvjerene da su
zasnovale odnos podčinjenosti i dr. 1600 Tako je npr. Nacionalni odbor za radne odnose
(National Labor Relations Board) koji je nadležan utvrđivati da li je neki odnos radnopravni
ili ne, utvrdilo da su plesači koji kao gosti nastupaju uz simfonijski orkestar samozaposlene
osobe; 1601  taksi vozači koji imaju vlastita vozila, ali koji voze isključivo pod nazivom
trgovačkog društva koje propisuje pravila i koje određuje smjene taksistima, su
posloprimci1602 itd. Ipak, rezultat ad hoc prirode sudskih odluka, kao i razlike u pravnim
shvaćanjima među sudovima dovode do nedostatka predvidivosti, konzistentnosti i jasnoće u
definiranju ta dva odnosa.1603

Nužno je istaknuti da ugovori o radu u SAD-u u usporedbi s europskim radnim pravom,
pogotovo kontinentalnoga tipa, imaju određene specifičnosti. Naime, prisutna je vrlo otvorena
ugovorna sigurnost: primjerice nije nužno da ugovori o radu budu u pisanoj formi (izuzetak su
ugovori pomoraca), a mogu se otkazati u svakom trenutku bez prethodne obavijesti ili
obrazloženja (kod tzv. employee at will).1604

1599
Dau-Schmidt, Ray, United States of America, str. 59.-69., str. 59. u Blanpain (Ur.), Labour Low in
Motion, 2005.
1600
Goldman, Corrada, Labour Law in the USA, 2010., str. 90.
1601
Musical Artists, 157 NLBR 735 (1966).
1602
Yellow Taxi Co. V NLRB, 721 F.2d 366 (DC) Cir.1983.
1603
Sack, Phillips, Leal-Neri, Protecting Workers in a Changing Workworld: The Growth of Precarious
Employment in Canada, the United States and Mexico, str. 233.- 285., str. 253. u Casale (Ur.), The Employment
Relationship, op. cit.
1604
Goldman, Corrada, Labour Law in the USA, op. cit., 2010., str. 91. i 92.

321

2. Radnopravni odnosi sportaša

U pravu SAD-a koje se tiče sporta, važno je istaknuti značaj instituta kolektivnog
pregovaranja. Naime, osim soccera (američke inačice europskog nogometa), svi
najpopularniji sportovi imaju sindikate sportaša, čija je uloga iznimno bitna.1605 Osnovni
temelj za utvrđivanje pravnog odnosa vlasnika sportskih klubova i igrača u profesionalnom
američkom sportu, jesu upravo kolektivni ugovori koji imaju višu pravnu snagu od određenih
ligaških pravila, kao i pojedinačnih ugovora sportaša i klubova.1606

Početkom 60.-ih godina prošlog stoljeća, kada su nastali prvi kolektivni ugovori oni su
uređivali primarno najnižu plaću igrača, pitanje zdravstvenog i životnog osiguranja igrača te
mirovinu, da bi se tijekom vremena zbog sve većih financijskih opterećenja klubova težište
postavilo na pitanje ograničavanja visine plaće igrača, putem instituta ograničenja plaća (engl.
salary cap).1607

„Salary cap” je sustav koji se koristi primarno u američkom sportskom modelu, koji utvrđuje
maksimalan iznos novčanih sredstava koje klub može potrošiti na plaće igrača, čiji je iznos
jednak za sve klubove u određenom natjecanju i određuje se svake godine prema postotku
ukupnih prihoda sportskog natjecanja u prošloj sezoni podijeljenom prema broju klubova koji
se natječu. Postoje i modeli koji se ravnaju pojedinačno po igraču (određuje se koliko se
pojedinom igraču može najviše odrediti plaća).1608 Sustav „salary capa” je po svojoj priodi
restriktivan sustav, kojim se klubovi kao poslodavci ograničavaju u pogledu iznosa koji
otpada na plaće njihovih radnika – sportaša. Razlikuju se dvije vrste „salary capa“ u
sjevernoameričkom modelu sporta. Tako u američkom nogometu postoji tzv. kruto pravilo o
ograničenju plaća „hard cap“, koje jasno određuje najviši iznos koji klub može izdvojiti za
plaće svojih igrača, te tzv. meko pravilo o ograničenju plaća „soft cap“ u američkoj košarci
koji određuje iznos naknade u postotku koji klub može potrošiti na plaće, ali je postotak vezan

1605
Davis, What is Sports Law?, Marquette Sports Law Review, vol. 11. (2001.), str. 211.-244., str. 225.
1606
Mitten, Sports Law in the USA, 2011., str. 108.
1607
Ibid, str. 108.-109.
1608
Također, postoji mogućnost da se odredi pored maksimalnog iznosa i minimalni iznos koji klubovi
mogu potrošiti na plaće, ali ono povlači sa sobom potrebu subvencioniranja slabijih klubova koji ne mogu
zadovoljiti navedene uvjete. Késenne, The Impact of Salary Caps in Professional Team Sports, Scottish Journal
of Political Economy, vol. 47. (2000.) br. 4., str. 422.-430., str. 426.,  428.

322
za prihode koje je klub ostvario u tekućoj sezoni.1609 Naime, u sustavu „soft salary capa“, što
je klub financijski moćniji, to može više potrošiti na dovođenje novih igrača. S druge strane
sustav „hard salary capa“ bogatijima ne omogućuje da novcem kupuju uspjeh, pa je više
sukladan pravu tržišnog natjecanja. 1610 „Soft salary cap“, u američkoj košarci ima ipak
određene iznimke, poput dovođenja klupskih veterana na koje se onda ne primjenjuje
navedeno pravilo.1611Također, postoji izuzetak u američkom socceru koji je uveden nakon
dolaska Davida Beckhema u američku ligu i kojim je omogućeno klubovima da mogu dovesti
najviše dva igrača izvan te kvote, za što ona plaćaju određeni porez, a sve u cilju
popularizacije tog sporta.

Ukoliko bi se navedeni sustav uveo u EU, postavlja se pitanje njegova usklađenja s pravom
tržišnog natjecanja. Naime, oba sustava i „hard salary cap“ i „soft salary cap“ predstavljaju
horizontalne sporazume između sudionika tržišnog natjecanja, a koji ograničavaju iznose koji
se mogu potrošiti na plaće radnika – sportaša, te potpadaju pod odredbe čl. 101(1). UFEU-a
(bivši čl. 81(1). UEZ-a) i zahtjevaju opravdanje temeljem čl. 101(3). UFEU.1612 Ipak, ukoliko
se primijeni pristup iz odluke ENIC, opravdanje za „soft cap“ nije moguće, a za „hard
cap“ temeljem čl. 101(3). UFEU nije potrebno1613 jer se može opravdati nužnošću održavanja
ravnoteže i nepredvidivosti u natjecanju. Pogotovo ukoliko se uzme u obzir činjenica da bi se
uvođenjem tzv. „soft salary capa“ financijski siromašniji klubovi zapravo još više osiromašili
jer im se mogućnost plaćanja igrača veže uz njihove prihode koji su skromniji u odnosu na
bogatije klubove. Navedeno bi pravilo moglo biti opravdano „ostvarenjem načela
natjecateljske ravnoteže među klubovima“.1614 U američkom NFL primjenom krutog „salary
capa“ 2005. godine svaki je klub na plaće mogao potrošiti maksimalno 85 milijuna $, u NBA
ligi 47 milijuna $, u baseballu klubovi s najvećim primanjima plaćaju „porez na luksuz“ koji
se onda raspodjeljuje ostalim momčadima itd. „Salary cap“ je uveden s ciljem popravljanja
natjecateljske ravnoteže među klubovima, te kako bi se klubovi održali solventnima. Da
navedeno nije samo značajka sjevernoameričkog modela, pokazuje podatak da je do 1961.

1609
Siekmann, Possible Participation of EPFL and G-14 in a Social Dialogue, op. cit., str. 401.-456.
1610
Hornsby, The Harder the Cap, the Softer the Law?, Sport and the Law Journal, vol. 10. (2002.) br. 2, str.
142.-149., str. 142. i 143.
1611
Levine, Hard Cap or Soft Cap: The Optimal Player Mobility Restrictions for the Professional Sports
Leagues, Fordham Intell. Prop. Media & Ent. L. J., vol. 6. (1995.), str. 243.
1612
Hornsby, The Harder the Cap, the Softer the Law?, op. cit., str. 143.
1613
Ibid, str. 144.-146.
1614
Siekmann, Possible Participation of EPFL and G-14 in a Social Dialogue, op. cit., str. 401.-456.

323
godine u Velikoj je Britaniji bio prisutan jedan oblik „salary capa“, koji je ograničavao
maksimalna plaća na tadašnjih 20 GBP tjedno.1615

„Salary cap“ ima značajne prednosti jer poboljšava tržišnu ravnotežu u ligi, poboljšava
raspodjelu plaća igrača zadržavajući na nižoj razini plaće najboljih igrača te jamči vlasnicima
klubova, bilo većih ili manjih, razumnu razinu profita, iako je negativni aspekt taj da se
ukupni prihodi lige smanjuju uslijed uvođenja navedenog pravila. 1616 Najbolju definiciju
instituta „salary capa“ možda je ipak ponudio Szymanski koji je naveo da je jasno u teoriji da
bi „salary cap“ trebao poboljšati tržišno natjecanje među sudionicima, ali isto tako se
pokazalo u praksi da je jako teško ostvariti „salary cap“ učinkovitim, prvenstvo zbog svojih
izuzetaka primjerice u američkoj košarci.1617

U pogledu individualnih ugovora sportaša treba istaknuti da liga za svaki sport ima
jedinstveni ili standardni ugovor igrača i kluba koji je uključen u kolektivni ugovor i koji čini
sastavni dio tog ugovora, a ukoliko nije zabranjeno, individualno može se ispregovarati:
osnovna plaća iznad kolektivnim ugovorom zajamčenog mimimuma te duljina trajanja
ugovora; pojedinačni bonusi za dostignuća igrača u sezoni; dodatne socijalnopravne zaštite u
pogledu ozljeda igrača; ograničenja u pogledu prijenosa igračevih prava na drugi klub;
klauzule o zajamčenim primicima.1618
V. RADNI ODNOSI SPORTAŠA U SLOVENIJI I HRVATSKOJ
1. Heteronomni izvori uređivanja statusa sportaša u Sloveniji i Hrvatskoj

Zbog činjenice da pitanje zakonskog reguliranja odnosa profesionalnih sportaša u Sloveniji i u
Hrvatskoj reguliraju suštinski isti propisi, u nastavku se obje države zajedno obrađuju. Radne
odnose u profesionalnom sportu u Sloveniji, kao i u Hrvatskoj uređuju u pogledu zakonskog
reguliranja dva zakona i to Zakon o delovnih razmerjih1619 i Zakon o radu1620, te  Obligacijski
zakon1621 i Zakon o obveznim odnosima1622.

1615
Disney, Remuneration of sports stars: implications for regulation, str. 132.-154., str. 141., u Bogusz
Cygan, Szyszczak,(Ur.), The regulation of sport…, op. cit.
1616
Késenne, The Impact of Salary Caps in Professional Team Sports, op. cit., str. 429.
1617
Szymanski, The Economic Design of Sporting Contests, Journal of Economic Literature, vol. 41.
(2003.), str. 1137.-1187., str. 1171.
1618
Mitten, Sports Law in the USA, 2011., str. 110.
1619
Zakon o delovnih razerjih, (Uradni list br. 83/01, 88/06), čl. 52. i 53.
1620
Zakon o radu, (NN br. 149/09, 61/11).
1621
Obligacijski zakon, (Uradni list br. 83/01, 32/04, 88/06, 40/07), čl. 619.-648. (Pogodba o delu).

324

Zakon o delovnih razmerjih i Zakon o radu, primjenjuje se u slučaju sklapanja ugovora o radu
između radnika s jedne strane i poslodavca s druge strane.  Druga vrsta odnosa između te
dvije strane jest temeljem obveznopravnog ugovornog odnosa kojeg uređuje Obligacijski
zakon odnosno Zakon o obveznim odnosima, Ugovor o djelu – Pogodba o delu. Navedenim
se ugovorom jedna strana obvezuje izvršiti određeni posao koji se sastoji u izradi ili
popravljanju određene stvari, kakvo tjelesno ili umno djelo i dr., a naručitelj kao druga strana
se obvezuje da će mu za to platiti.1623 U Sloveniji, kao i u Hrvatskoj, ugovor o radu na
neodređeno vrijeme, radi svoje radnopravne funkcije zaštite radnika kao slabije stranke, se
smatra tipičnim ugovorom o radu, a ugovori građanskoga prava se ne bi smjeli koristiti
ukoliko su zadovoljeni osnovni elementi postojanja radnog odnosa.1624 U pogledu posebnih
zakona u pogledu sporta, treba istaknuti da i Hrvatska i Slovenija, kao mnogobrojne europske
države, imaju poseban Zakon o sportu.1625

Hrvatski Zakon o športu sportaša definira kao osobu koja se priprema i sudjeluje u sportskim
natjecanjima i to ili kao član pravne osobe koja obavlja sportsku djelatnost sudjelovanja u
sportskim natjecanjima (u svojstvu profesionalnog sportaša ili amatera) ili kao osoba koja
obavlja samostalnu sportsku djelatnost sudjelovanja u sportskim natjecanjima.1626 Sportašu
pripadaju i određena prava poput prava na korištenje sportskih građevina, usluge stručnog
rada, naknade troškova za smještaj i prehranu, naknadu putnih troškova i dr.1627

Zakon o športu RH ne definira radnopravni odnos sportaša, jedino ističe da se sudjelovanje u
sportskim natjecanjima smatra profesionalno ukoliko sportaš ima zaključen ugovor o
profesionalnom igranju ili ugovor o radu sa sportskim klubom ili ako sportaš obavlja
samostalnu sportsku djelatnost sudjelovanja u sportskim natjecanjima.1628 Nadalje, navodi se

1622
Zakon o obveznim odnosima, (NN br. 35/05, 41/08).
1623
Obligacijski zakon, op. cit., čl. 619.
1624
Vodovnik, Labour Law in Slovenia, op. cit., str. 100.
1625
U Sloveniji je na snazi Zakon o športu, (Uradni list. br. 22/98, 97/01, 27/02, 110/02, 15/03), (dalje:
Zakon o športu SLO). U Hrvatskoj je na snazi Zakon o športu, (NN br. 71/06, 150/08, 124/10 i 124/11), (dalje:
Zakon o športu RH). Prethodili su mu Zakon o sportu, (NN br. 59/90), koji je izmijenjen Zakonom o sportu, (NN
br. 60/92, 25/93, 11/94, 77/95), kojega je naslijedio Zakon o sportu, (NN br. 111/97, 13/98, 24/01). Preteće
današnjim zakonima o sportu su bili Zakon o fizičkoj kulturi (NN br. 22/87, 19/88), Zakon o objektima fizičke
kulture, (NN br. 46/79), te Zakon o nagradama fizičke kulture, (NN br. 14/78). U trenutku pisanja ovoga rada u
Hrvatskoj je u tijeku donošenje novog Zakona o sportu, po modelu španjolskog zakona o sportu, kao i posebnog
Zakon o sportskoj inspekciji.
1626
Zakon o športu RH, op. cit., čl. 6., st. 1. i 2.
1627
Zakon o športu RH, op. cit., čl. 7., st. 1.
1628
Zakon o športu RH, op. cit., čl. 8., st. 1.

325
da je sportaš koji profesionalno sudjeluje u sportskim natjecanjima osoba kojoj je bavljenje
sportom osnovno zanimanje i kojemu se po toj osnovi uplaćuje doprinos za obvezna
osiguranja po posebnim propisima, a status profesionalnog sportaša, kao i njegova prava i
obveze uređuju se aktima nacionalnog sportskog saveza.1629 Analizirajući navedenu zakonsku
odredbu jasno proizlazi poštivanje načela autonomije sportskih udruženja, u konkretnom
slučaju u definiranju statusa profesionalih sportaša u Hrvatskoj. Štoviše, Zakon je odredio
okvir da profesionalni sportaš može biti i radnik u radnopravnom odnosu subordinacije, ali i
samozaposlena osoba. No, ono što upada u oči zasigurno je definicija profesionalnog sportaša
kao osobe kojoj je to osnovno zanimanje i „kojemu se po toj osnovi uplaćuju doprinosi za
obvezno osiguranje“. Iz ove zakonske konstrukcije, de facto, proizlazi da u Hrvatskoj nema
profesionalnog sporta, odnosno nema ga u onim slučajevima u kojima sportaši u svojstvu
slobodnih zanimanja (samozaposlene osobe) sami sebi uplaćuju doprinose, a ne netko drugi, tj.
poslodavac-sportski klub, 1630  uplaćuje za njih. U svim momčadskim profesionalnim
sportovima u Hrvatskoj: nogometu, košarci, rukometu i dr. upravo profesionalni sportaši
imaju status samozaposlenih osoba.
2. Autonomni izvori statusa sportaša u Sloveniji i Hrvatskoj

U Hrvatskoj profesionalni igrač sklapa s klubom ugovor o profesionalnom igranju, koji je s
aspekta obveznog prava formalni ugovor, čiji obrazac (jednako kako postoji u Engleskoj i
Njemačkoj) i sadržaj određuje HNS svojim autonomnim aktima, što znači da se na taj način
narušava načelo slobode ugovaranja jer ugovorne strane nisu slobodne izabrati niti oblik niti
sadržaj ugovora.1631

Sukladno autonomnim propisima HNS-a, profesionalni igrač hrvatskog državljanstva koji s
klubom sklapa ugovor o profesionalnom igranju, ako je navršio 16 godina, samostalno
obavlja sportsku djelatnost sudjelovanja u sportskim natjecanjima, dok iznimno strani

1629
Zakon o športu RH, op. cit., čl. 8(2 i 3).
1630
Zakon o športu RH, op. cit., čl. 24(1).: „Profesionalni status, sportski klub ima ukoliko je osnovan radi
obavljanja sportske djelatnosti sudjelovanjem u sportskom natjecanju, ako ima zaključene ugovore o
profesionalnom igranju s više od 50 % registriranih sportaša u seniorskoj konkurenciji u odnosu na broj
prijavljenih sportaša za natjecateljsku godinu…“, a može biti športski klub - udruga za natjecanje ili športski
klub – športsko dioničko društvo. Zakon o športu, op. cit., čl. 27. i 28.
1631
Ivkošić, Pravni okvir transfera profesionalnih nogometaša, op. cit., str. 111.; Ugovorne strane mogu
samo pregovarati oko otvorenih stavki poput novčane naknade za rad, trajanja ugovora, uvjeta raskida i uvjeta
transfera.

326
državljani mogu s klubom sklopiti i ugovor o radu.1632 Štoviše, HNS u obrascu ugovora o
profesionalnom igranju,1633 čiji sadržaj stranke ne mogu mijenjati, u čl. 2. utvrđuje da je:
“igrač registriran kao samostalna djelatnost sporta sukladno Zakonu o športu i Zakonu o
porezu na dohodak“. 1634  Ističe se da su odredbe autonomnih akata Nogometne zveze
Slovenije (dalje: NZS) identične. Naime, Pravilnik o registraciji in statusu igralcev sadrži
gotovo identične odredbe pravilniku HNS-a.1635

Dakle, kako smatra Ivkošić, profesionalni igrači u Hrvatskoj sklapaju neki vrstu ugovora sui
generis, koji ima elemente ugovora o radu, ali se kao takav ne može definirati, ima elemente
ugovora o djelu, ugovora o nalogu, ali i određene posebnosti ugovora koji se odnosi na
sport.1636 Navedeno je i potvrdio Vrhovni sud RH u jednoj od svojih malobrojnih odluka koje
se odnose na sport.1637 Zanimljivost ugovora o profesionalnom igranju jest i da sadrži odredbu
da u slučaju spora ugovorne strane utvrđuju nadležnost Arbitražnog suda HNS-a, a klub i
igrač se obvezuju da moguće sporove iz ovog Ugovora neće rješavati pred redovnim
sudovima.1638 Kako smatra Ivkošić, s čime se autor slaže, navedene su odredbe ništetne, a
igrači i klubovi bi trebali imati pravo pred sudovima opće nadležnosti utvrđivati ništetnost
pojedinih odredbi.1639

U kontekstu ovoga rada važno je istaknuti da u hrvatskoj košarci još uvijek postoje
diskriminatorna pravila o nacionalnim kvotama, pa tako u nacionalnim prvenstvima može
ovisno o rangu natjecanja igrati samo određeni broj stranih igrača i to, u prvom dijelu
nacionalnog prvenstva 2 strana igrača (istodobno na parketu samo 1), odnosno u natjecanju

1632
Pravilnik
HNS-a
o
statusu
igrača,

dostupan
na:
http://www.hns-
cff.hr/upl/products/Pravilnik_o_statusu_igraca.pdf (28.11.2011.). U pogledu odnosa igrača i HNS-a, valja
naglasiti da igrači sklapaju ugovor s klubom, a nisu u odnosu s HNS-om osim u pogledu registracije nakon što
zaključe ugovor s klubom, jer moraju biti registrirani da bi mogli nastupati.
1633
Obrazac
HNS-a
Ugovora
o
profesionalnom
igranju,
dostupno
na:
http://www.hns-
cff.hr/upl/products/Ugovor_o_profesionalnom_igranju.doc (28.11.2011.); U navedenom ugovoru u čl. 5.
sadržana je i odredba kojom se igrač obvezuje poštovati propise FIFA-e, UEFA-e, HNS-a, Statuta HNS-a,
Pravilnika o statusu igrača, Pravilnika o nogometnim natjecanjima te Statuta i drugih akata Kluba (tzv. odredba o
podvrgavanju), odredba o obvezi igrača na igranje nogometa prema svojim najbolji sposobnostima, da će svoja
znanja, sposobnosti i vještine koristiti u prilog klubu itd.
1634
Zakon o porezu na dohodak, (NN br. 177/04).
1635
Pravilnik
o
registraciji
in
statusu
igralcev,
dostupno
na:
http://www.nzs.si/resources/
files/doc/dokumenti/PRSI.pdf (28.11.2011.).
1636
Ivkošić, Pravni okvir transfera profesionalnih nogometaša, op. cit., str. 113. i 114.
1637
Presuda Vrhovnog suda Hrvatske, Rev 1120/95, od 26.1.1997. Vidi i presude Rev 1487/98, od 4.6.2001.
u kojoj je odlučeno da su sudovi opće nadležnosti stvarno nadležni u postupku profesionalnog nogometaša i
nogometnog kluba.
1638
Obrazac HNS-a Ugovora o profesionalnom igranju, op. cit., čl. 14. st. 4.
1639
Ivkošić, Pravni okvir transfera profesionalnih nogometaša, op. cit., str. 115.

327
Lige za prvaka po 4 strana igrača (istodobno po dvoje na parketu).1640 Zanimljivo je za
hrvatsku košarku da igrač koji ne želi zaključiti prvi ugovor o profesionalnom igranju s
matičnim klubom, ne može bez suglasnosti kluba pristupiti  niti jednom domaćem klubu kroz
4 natjecateljske sezone, a neizdavanje suglasnosti kluba igraču je prepreka izdavanju izlaznog
pisma Hrvatskog košarkaškog saveza (dalje: HKS) za inozemni transfer 1641  Registraciji
pravilnik definira među ostalim pojam profesionalnog sportaša, kao i način isplate naknade  i
modalitet plaćanja doprinosa, poreza i prireza.1642
§ 4  Sport i socijalni dijalog

I. UVOD U SOCIJALNI DIJALOG

Kolektivno radno pravo, kako definira Blainpain, sadrži korpus pravila koja uređuju odnose
između udruženja radnika s jedne strane i poslodavca koji pripada grupi poslodavaca.1643
Barnard razlikuje kolektivno pregovaranje u širem i u užem smislu. 1644  Kolektivno
pregovaranje u širem smislu postupak je zadovoljavanja interesa koji uključuju svaku vrstu
bipartitne ili tripartitne rasprave u pogledu radnopravnih problema koji izravno ili neizravno
pogađaju grupu radnika, a navedena se rasprava može odvijati na različitim mjestima, s
prisutnošću ili bez prisutnosti predstavnika vlasti, a cilj je upoznati se s ciljevima druge strane
kako bi se dobili ustupci ili postigao kompromis. U užem, ali preciznijem smislu, kolektivno
pregovaranje je povezano s bipartitnom raspravom koja dovodi do zaključenja sporazuma.

1640
Odluka o igranju stranih igrača u hrvatskim klubovima u sezoni 2011./12., dostupno na:
http://www.hks-cbf.hr/files/pravilnici/07072011/UO%201-%20Odluka%20%20igranje%20stranih%20igraca%2
02011-12.pdf (1.2.2012.). Ovdje je važno istaknuti da sukladno Registracijskom pravilniku HKS-a, dostupno na:
http://www.hks-cbf.hr/files/pravilnici/19072011/REGISTRACIJSKI%20PRAVILNIK-srpanj-2011.doc,
(1.2.2012.) igrač može zaključiti ugovor o profesionalnom igranju, a ako je riječ o mladom igraču ugovor o
športskom usavršavanju (čl. 66.-73); nakon navršenih 18 godina ugovor o amaterskom igranju (čl. 74.-80.a),
odnosno ugovor o profesionalnom igranju (čl. 81.-90.) (i nakon što navrši 16 godina)  s trajanjem od najviše 4
godine, odnosno 6 godina ako je s 16 godina zaključio ugovor.
1641
Čl. 87. Registracijskog pravilnika HKS-a, op. cit.
1642
 Registracijski pravilnik HKS-a, op. cit.: čl. 8(3).: Pod pojmom profesionalni košarkaš razumijeva se
registrirani igrač koji s klubom  ima zaključen ugovor o profesionalnom igranju, kojem je bavljenje košarkom
osnovno zanimanje i koji je obvezno osiguran po toj osnovi u skladu s posebnim propisima. Svi ostali igrači
imaju amaterski status.;  čl. 86(1).: Klub i igrač ugovaraju naknadu za igranje u brutto iznosu, bez PDV-a. (2) Od
brutto naknade koja se može ugovarati i isplaćivati u obrocima klub obračunava i uplaćuje porez na dohodak i
odgovarajući prirez za igrača kao poreznog obveznika prema odredbama Zakona o porezu na dohodak kojim se
regulira utvrđivanje i oporezivanje dohotka od športske djelatnosti (po odbitku kao drugi dohodak), a ako je
igrač odabrao način oporezivanja dohotka od samostalne djelatnosti, isplaćuje mu ukupnu brutto naknadu. (3)
Od brutto naknade za igranje igrač je obveznik obveznih osiguranja i plaća ih prema hrvatskim propisima o
obveznim osiguranjima.
1643
Blainpain, European Labour Law, op. cit., str. 697.
1644
Barnard, EC Employment Law, op. cit., str. 758.

328
Kada govorimo o kolektivnom pregovaranju, prema Vodovniku, rezultat mogu biti kolektivni
sporazumi sa širim predmetom uređenja poput protokola (u Italiji) ili uži kolektivni sporazumi
kao kolektivni dogovori (u Francuskoj).1645 Mnoštvo je pravnih izvora (vrela) koja uređuju
upravo institute socijalnog dijaloga, kolektivnog pregovaranja i u konačnici kolektivnih
ugovora.1646 Prema definiciji Međunarodne organizacije rada (dalje: MOR) socijalni dijalog
predstavlja „sve vrste pregovora, konzultacija ili jednostavno razmjene informacija između
predstavnika vlada, poslodavaca i radnika u pitanjima zajedničkog interesa u pogledu
gospodarske i socijalne politike“.1647 Socijalni dijalog u smislu sastanaka i razmjene mišljenja
između poslodavaca i radnika na razini EU, koje može dovesti do ugovornog odnosa,
uključujući kolektivni ugovor, postao je jedan od najvažnijih prioriteta EU.1648

U pravnoj teoriji europski socijalni dijalog definira se kao mehanizam konzultacija
poslodavaca i radnika – socijalnih partnera – na razini EU, a ima dvojaku ulogu: da služi kao
temelj sindikalnim udruženjima na razini EU i udruženjima poslodavaca da pregovaraju i
zaključe kolektivni ugovor, i s druge strane da služi kao temelj za suradnju između institucija
EU i socijalnih partnera.1649 Razlikujemo tri razine socijalnog dijaloga: unutar industrijski,
sektorski i u pogledu određenog poduzetnika. Kako smatra Smismans, socijalni dijalog može
imati različite oblike. Prvo institucije EU, u prvom redu Komisija, mogu jednostavno
konzultirati releventne socijalne partnere; drugo socijalni partneri mogu zaključiti sektorske i
međusektorske zajedničke mjere kao i pregovarati; te, treće, socijalni partneri i europske
institucije mogu voditi tripartitno savjetovanje.1650

U pogledu definicije Socijalnog dijaloga Europska komisija kaže da isti „pokriva raspravu
između europskih socijalnih partnera, zajedničku akciju i moguće pregovaranje među njima,

1645
Vodovnik, Poglavja iz delovnega in socialnega prava, 2009., str. 70.
1646
Pravo slobode udruživanja uređuju mnogobrojna vrela, kao npr. Konvencije MOR-a br. 87. i 98.; Opća
deklaracija o ljudskim pravima i temeljnim slobodama UN, op. cit.,  Međunarodni pakt o građanskim i
političkim pravima, op. cit., Međunarodni pakt o ekonomskim, socijalnim, kulturnim pravima, op. cit., Europska
konvencija o zaštiti ljudskih prava, op. cit., Europska socijalna povelja, op. cit., Socijalna povelja EZ-a, op. cit.,
Europska povelja o temeljnim pravima EU, op. cit., i dr.
1647
ILO definition of social dialogue, dostupno na: http://www.ilo.org/public/english/dialogue/themes
/sd.htm (20.12.2011.).
1648
Blainpain, European Labour Law, op. cit., str. 188.
1649
Martins, A European Legal Football Match Heading for Extra Time, op. cit., str. 18.
1650
Smismans, The European Social Dialogue between Constitutional and Labour Law, European Law
Review, vol. 32. (2007.) br. 3., str. 341.-364., str. 342.

329
kao i raspravu među socijalnim partnerima i institucija EU“.1651 Isti uključuje bipartitni
socijalni dijalog, temeljen na odboru međuindustrijskog socijalnog dijaloga i sektorskih
odbora socijalnog dijaloga, te tripartitnih socijalnih dijaloga, primarno unutar Tripartitnog
socijalnog samita za rast i zapošljavanje, sukladno čl. 152. UFEU-a.1652 No, treba jasno
naglasiti da postoji razlika između socijalnog dijaloga koji uključuje predstavnike
poslodavaca i predstavnike radnika, i strukturnog socijalnog dijaloga koji primjerice u sportu
uključuje i olimpijske odbore ili odgovarajuća sportska udruženja (npr. UEFA).1653

Unutar sektorskog vijeća za socijalni dijalog,1654 socijalni partneri mogu voditi dijalog o bilo
kojem pitanju koje je povezano uz socijalne i ekonomske aspekte određenog sektora, a
konačan ishod mogu predstavljati: sporazumi (ugovori); preporuke; deklaracije; razna
sredstva za obučavanje i djelovanje poput studija, priručnika, baza podataka, pravila postupka,
zajedničkih stavova upućenih tijelima poput Europske komisije i dr.1655

Odredbe koje reguliraju socijalni dijalog prisutne su i u primarnom pravu EU, odnosno u čl.
154. i 155. UFEU-a (bivši čl. 138. i 139. UEZ-a). Navedene odredbe čl. 154. UFEU daju
ovlast Komisiji da potiče savjetovanje između poslodavaca i radnika1656 i da poduzima sve
mjere koje mogu olakšati dijalog osiguravajući podjednaku potporu strankama, kao i da će
Komisija prije no što predloži mjere na području socijalne politike, obaviti savjetovanje sa
socijalnim partnerima o mogućem smjeru mjera na razini EU. Sam postupak, savjetovanja
Komisije sa socijalnim partnerima, ne smije trajati više od devet mjeseci, osim ako se ne
postigne suglasnost svih triju partnera o produžetku suradnje. U pogledu pitanja da li ono što

1651
COM (96) 448 final, Commission Communication concerning the Development of the Social Dialogue
at
Community
level,
18.9.1996.,
str.
1.
dostupno
na:
http://eur-lex.europa.eu/
LexUriServ/
LexUriServ.do?uri=COM:1996:0448:FIN:EN:PDF, (18.8.2011).
1652
COM (2004) 557 final, Communication from the Commission: Partnership for change in an enlarged
Europe – Enchancing the contribution of European social dialogue, 12.8.2004.; U pogledu pitanja ostvarenja
načela autonomije u Europskom socijalnom dijalogu vidi opširnije u: Peruzzi, Autonomy in European Social
Dialogue, The International Journal of Comparative Labour Law and Industrial Relations, vol. 27. (2011.) br. 1.,
str. 3.-21.
1653
Common Position Paper of the European Association of Sport Employers (EASE) on the
implementation
of
the
TFEU
in
the
areas
of
social
dialogue
and
sport,
dostupno
na:
http://www.easesport.eu/ease/fichiers/File/Lisbon_Treaty/ease_common_position_paper_lisbon_treaty_sept2010
.pdf, (20.12.2011.).
1654
Sektorska vijeća za socijalni dijalog se sastoje od 40 predstavnika obje strane gospodarstva na jednak
način, kojim može ukoliko tako odluče socijalni partneri, predsjedati i predstavnik Komisije. Trenutno postoji 40
takvih Vijeća koja obuhvaćaju 145 milijuna radnika. Vidi Colucci, Geeraert, The Social Dialogue in
Professional…, op. cit., str. 11.
1655
Martins, Roberto Agenda for a Social Dialogue…, op. cit., str. 346.
1656
Ugovor u čl. 154(1). UFEU-a sadrži konstrukciju „…Consultation of management and labour…“. Iako
bi doslovni prijevod glasio „savjetovanje uprave i rada – zapravo se mislili na radnike“, autor ostaje pri
prijevodu „savjetovanje poslodavaca i radnika“ iz razloga što je isti u duhu radnopravne terminologije.

330
socijalni partneri dogovore može biti suprotno, pa slijedom toga i dovedeno u pitanje pravom
tržišnog natjecanja, dvojbe je otklonio ES u odluci Brentjense. Istaknuto je da „ciljevi
socijalne politike u kolektivnim ugovorima bili bi umanjeni ukoliko bi ugovori koji teže
poboljšanju uvjeta rada i zaposlenja bili subjektom prava tržišnog natjecanja“.1657

Članak 155. UFEU utvrđuje da dijalog poslodavaca i radnika na razini EU može, ukoliko oni
to žele, dovesti do ugovornog odnosa, uključujući sporazume. Sporazum socijalnih partnera
zaključen na razini EU treba biti implementiran sukladno postupcima i praksi udruga
poslodavaca i radnika, te država članica, odnosno u pitanjima iz čl. 153. UFEU-a (bivši čl.
137. UEZ-a) sukladno obostranom zahtjevu stranaka potpisnica, prema odluci Vijeća po
prijedlogu Komisije. Dakle, ishod socijalnog dijaloga u obliku sporazuma može biti, sukladno
čl. 155(2). UFEU na više načina implementiran u državama članicama. Jedan je načina je da
sukladno postupcima i praksi poslodavaca i radnika u svakoj od država članica implementira
no kako tvrdi Martins, raznolikost pravnih sustava u svih sadašnjih 27 država članica,
pogotovo u pogledu sportskog sektora, uvelike dovodi u pitanje mogućnost provedbe istoga
ako se uzme u obzir  raznolikost definiranja odnosa profesionalnih sportaša i klubova.1658
Drugi je način da se u pitanjima obuhvaćenim čl. 153. UFEU-a1659 zajedničkim zahtjevom
potpisnika, implementira Odlukom Vijeća, u vidu Direktive (t. a)  do i)), na prijedlog
Komisije. Kako tvrdi Martins, ovlasti Komisije i Vijeća u mijenjanju sporazuma na razini EU
su izuzetno ograničene. 1660 Barnard smatra da socijalni partneri imaju iznimnu ulogu u
definiranju socijalne politike, i to uslijed četiri obrazloženja i opravdanja: subsidijarnosti u
kojoj su socijalni partneri dio postupka interakcije EU i država članica u socijalnom sektoru;
učinkovitosti takvog načina reguliranja određenih pitanja; demokratičnosti jer se akterima

1657
Odluka C-115/97 i C-117/97 (spojeni predmeti), Brentjens' Handelsonderneming BV v Stichting
Bedrijfspensioenfonds voor de Handel in Bouwmaterialen, ECR [1999] I-6025.
1658
Martins, Agenda for a Social Dialogue…, op. cit., str. 347.
1659
Čl. 153. (bivši čl. 137. UEZ-a) st. 1.: „Kako bi se ostvarili ciljevi iz čl. 151., Unija će podupirati i
nadopunjavati djelatnost država članica u sljedećim područjima:
a) poboljšanje poglavito radnog okruženja kako bi se zaštitilo zdravlje i sigurnost radnika,
b) uvjeti rada,
c) socijalna sigurnost i socijalna zaštita radnika,
d) zaštita radnika u slučaju prestanka njihova ugovora o radu,
e) informiranje i savjetovanje radnika,
f)
predstavljanje i kolektivna zaštita interesa radnika i poslodavaca (izuzev pitanja plaće, prava na
udruživanje, prava na štrajk ili lock-out),
g) uvjeti zaposlenja državljana trećih država sa zakonitim boravištem na području Unije
h) integracija osoba isklučenih sa tržišta rada, bez povezanosti s čl. 166.,
i)
jednakost žena i muškaraca u pogledu mogućnosti na tržištu rada i postupanjem na radu,
j)
borba protiv socijalne isključenosti,
k) modernizacija sustava socijalne sigurnosti izvan točke c)“
1660
Martins, Agenda for a Social Dialogue…, op. cit., str. 349.

331
daje pravo očitovanja o pitanjima, te konačno legitimnosti koja proizlazi iz prava
predstavljanja radnika s jedne strane i poslodavaca s druge strane.1661 U slučaju da postupak
kolektivnog pregovaranja ne bude okončan uspješno, dakle sklapanjem kolektivnog ugovora,
primjenjuje se europsko sekundarno pravo.1662
II. SOCIJALNI DIJALOG U EUROPSKOM SPORTU

Europska je komisija kroz Bijelu knjigu o sportu istaknula da „rješavanje pitanja iz područja
sporta treba potpasti pod područje autonomije i da većina otvorenih pitanja mogu biti rješena
samoreguliranjem koje pak mora poštivati načela dobrog upravljanja“. A jedan od takvih
standarda je i socijalni dijalog, koji može doprinijeti da se riješe zajednički problemi
poslodavaca i sportaša, uključujući sporazum o radnim odnosima i uvjetima rada u
predmetnom sektoru sukladno europskom pravu“.1663

Problematika uređenja radnopravnog statusa sportaša vrlo je važna i za UEFA-u, te da je
pitanje socijalnog dijaloga, odnosno zaključenja kolektivnog ugovora od iznimne važnosti,
proizlazi i iz Sporazuma o suradnji UEFA-e i Europskog udruženja klubova (ECA), u kojem
je pod točkom A4 priznato jest da je „nužno pronaći pravu ravnotežu između radnog
zakonodavstva i specifičnih karakteristika nogometa, primjerice putem socijalnog dijaloga
i/ili kolektivnog ugovora“.1664 Najbolji primjer je sklapanje kolektivnog ugovora u Belgiji o
načinu i uvjetima zapošljavanja profesionalnih sportaša nakon donošenja odluke Bosman u
lipnju 1998. godine, kojim je utvrđeno da po isteku ugovora igrač može slobodno napustiti
klub i potpisati s klubom po svojem izboru, a nikakva se naknada za transfer ne može
zahtijevati, što do tada nije bio slučaj.1665 Ipak, ovdje treba istaknuti da ima i suprotnih
primjera, kao što je Francuska gdje je trenutno prekinut socijalni dijalog jer klubovi uslijed
sve snažnijeg dotoka inozemnog kapitala, poglavito iz bogatih Arapskih država, nisu

1661
Barnard, The Social Partners and the Governance Agenda, vol. 8. (2002.) br. 1., European Law Journal,
str. 80.-101., str. 88.-96.
1662
Bodiroga-Vukobrat, Laleta, Posebnosti kolektivnog pregovaranja u europskome i hrvatskome pravu,
Zbornik Pravnog fakulteta, Rijeka, vol. 28. (2007.) br. 1., str. 318.
1663
Bijela knjiga o sportu, op. cit., poglavlje 4.
1664
Memorandum of understanding between UEFA and European club association (ECA), od 21.1.2008.
godine,
dostupno
na:
http://www.uefa.com/MultimediaFiles/Download/EuroExperience/uefaorg/Clubs/69/
20/31/692031_DOWNLOAD.pdf (17.7.2011.). ECA je od strane UEFA-e kao udruženje nogometnih klubova iz
53 državna saveza članica UEFA-e, priznato kao „jedino tijelo koje predstavlja interese klubova na europskoj
razini“, kao odgovor na grupu G 14 koja je na taj način izgubila na važnosti, te je u konačnici ugašena. Okuplja
197 klubova Europe (Iz Slovenije NK Domžale i NK Maribor, a iz Hrvatske HNK Hajduk i GNK Dinamo). Vidi
opširnije Parrish, EU, Sport, Law and Policy…, op. cit., str. 5.
1665
Blainpain, The Legal Status of Sportsmen …, op. cit. str. 23.

332
zaintersirani za korištenje socijalnog dijaloga kao sredstva rješavanja otvorenih pitanja, a
nastoji se igračima ukinuti i zimska stanka kao jedino razdoblje u kojemu se mogu
odmoriti.1666

Ideja Europskog socijalnog dijaloga u sportu pojavila se kroz djelovanje Europskog sportskog
foruma, utvrđenog 1991. godine od strane EU, a ideja socijalnog dijaloga se po sektorima
razvila 1998. godine kada je Europska komisija izjavom prihvatila i promicala socijalni
dijalog na razini Zajednice1667, uz koju se veže i Odluka Europske komisije iz 1998. godine o
ustanovljenju Sektorskog vijeća za dijalog kojim se promiče dijalog socijalnih partnera na
europskoj razini.1668 Značenje je poznato i na razini EU, tako je na prijedlog EPFL-a,1669 kao
udruženja poslodavaca u profesionalnom nogometu, i FIFPro-a područje Europa kao
udruženja radnika – nogometaša, Europska komisija 2008. godine priznala postojanje uvjeta
za stvaranje Vijeća za sektorski europski socijalni dijalog u području profesionalnog
nogometa, s ukupno 54 člana predstavnika radnika i poslodavaca, koje je potom oformljeno i
predstavlja jedino sektorsko vijeće socijalnog dijaloga za područje sporta. Na strani

1666
FIFPro Press release: Piat: In France the social dialogue has finished, dostupno na: http://www.fifpro.
org/news/news_details/1808, (2.1.2012.)
1667
COM (1998) 322 final, Communication from the Commission adapting and promoting the social
dialogue at Community level.
1668
Commission Decission of 20.05.1998 on the establishment of Sectoral Dialogue Committees promoting
the Dialogue between social parners at European level, OJ L 225/27, of 12.08.1998.
Čl. 1.: Vijeća sektorskog dijaloga se ustanovljuju u onim sektorima gdje socijalni partneri čine zajednički zahtjev
da sudjeluju u dijalogu na europskoj razini, i gdje organizacije koje zastupaju obje strane industrije ispunjavaju
slijedeće kriterije:
a) moraju se odnositi na specifične sektore ili kategorije i biti organizirane na eurpskoj razini,
b) moraju se sastojati od organizacija koje su same po sebi integralni i priznati dio strukture socijalnih
partnera u državi članici i imaju sposobnost da ispregovaraju ugovore, i koji su predstavnici nekoliko
država članica,
c) moraju imati adekvatne strukture kako bi osigurali učinkovito sudjelovanje u radu Vijeća.
Problem kriterija pod b) u pogledu sporta, poglavito nogometa, prema Martinsu je svakako činjenica da su
nogometne lige kao udruženje poslodavaca različito uređene kroz države članice, pa im se ne može priznati
pravo sudjelovanja u strukturi kolektivnog pregovaranja kroz definciiju iz prava EU, već to može biti isključivo
kroz odredbe nacionalnog zakonodavstva i autonomnih akata sportskih saveza. Martins, A European Legal
Football Match Heading for Extra Time, op. cit., str. 27.
1669
EPFL – Udruženje europskih profesionalnih liga (engl. Association of European Professional Football
Leagues ) osnovano je 1998., sastoji se od 22 lige iz 22 država članica (16 država članica EU, prve lige iz Rusije,
Ukrajine i Srbije, bez predstavnika iz Slovenije i Hrvatske). Statutom UEFA-e liga je definirana kao:
kombinacija klubova unutar područja saveza određene države i koja je subordinirana i podložna vlašću
nacionalnog saveza. UEFA Statut, str. 1.  dostupno na:  http://www.uefa.com/MultimediaFiles/
Download/Regulations/uefaorg/General/01/47/69/97/1476997_DOWNLOAD.pdf., (10.10.2011.). Do 2008. bilo
je podosta nejasnoća tko bi mogao predstavljati poslodavce – klubove u okviru socijalnog dijaloga, te je taj
status pripao EPFL-u iako prema Martinsu postoji određena poveznica između UEFA-e i EPFL-a te se dovodi u
pitanje njegova potpuna neovisnost, a također valja naglasiti da EPFL predstavlja samo prvoligaške, te u
određenim državama i drugoligaške klubove, dok klubovi na ostalim razinama nisu predstavljeni, što može
dovesti u pitanje legitimitet predstavljanja poslodavaca. Vidi: Martins, A European Legal Football Match Heading
for Extra Time, op. cit., str. 28.-29. Ustavom EPFL-a čl. 1.3.8 je priznat status socijalnog partnera u rješavanju pitanja
u
okviru
socijalnog
dijaloga.
Vidi
Ustav
EPFL-a,
dostupan
na:
http://www.epfl-
europeanleagues.com/files/EPFL_Constitution_2007.pdf, (28.12.2011.).

333
poslodavaca, osim EPFL-a prisutno je i udruženje klubova ECA, a u radu sudjeluje i
UEFA1670. Rad UEFA-e ne smije začuditi, zapravo izrazito je nužan da bi se mogla postići
zadovoljavajuća rješenja, a rad UEFA-e u okviru Vijeća (Odbora) je moguć i prema mišljenju
Europske komisije1671, iako ima autora poput Coluccija i Geeraerta koji smatraju da UEFA
neće biti veliki pobornik europskog socijalnog dijaloga kojim se oslabljuje njena autonomija,
a veće ovlasti dobivaju socijalni partneri i EU.1672 Prema Parrishu, uspostava Odbora za
socijalni dijalog ukazuje na porast razine kolektivnog pregovaranja s nacionalne na europsku
razinu, te implicira konvergenciju između europskog i sjevernoameričkog modela sporta u
kojemu su kolektivni ugovori iznimno važan čimbenik u reguliranju industrije sporta.1673

Ono što predstavlja problem, a na što je ukazala studija Siekmanna i grupe autora, jest da u
„novim država članicama“ uključujući i Sloveniju, a čemu treba pridodati i Hrvatsku, igrači
nemaju zaključene ugovore o radu, već se nalaze u odnosu samozaposlenih osoba, što
onemogućava razvoj socijalnih partnera koji bi mogli sudjelovati u socijalnom dijalogu.1674
Problem donošenja mogućeg kolektivnog ugovora stvara i nepostojanje potpuno jasnih
socijalnih partnera i na razini EU. Naime, kao socijalni partner se pojavljuje ECA, udruženje
klubova, no problem istoga je da u navedenom udruženju nisu svi klubovi, pa bi se mogla
dogoditi situacija da primjerice iz neke države poput Nizozemske, Ajax Amsterdam koji je
jedini člana ECA-e sudjelovanjem u  socijalnom dijalogu i donošenjem sporazuma derogira
kolektivni ugovor koji su zaključili predstavnici svih klubova na nacionalnoj razini, a ne samo
jedan, 1675 te se na taj način ne udovoljavaju u potpunosti zahtjevu za legitimaciju kao
socijalnog partnera kako to zahtjeva Komisija.

1670
Da bi UEFA sudjelovala u socijalnom dijalogu nije nužno da bude socijalni partner, nužno je da bude
priznata od strane socijalnih partnera kao važan sudionik dijaloga. Slično je u sektoru kemijske industrije u kojoj
u socijalnom dijelogu sudjeluje CEFIC (Vijeće Europske kemijske industrije, engl. European Chemical Industry
Council). Vidi u Siekmann, Possible Participation of EPFL and G-14 in a Social Dialogue, op. cit., str. 438.
1671
SEC (2007) 935, Commission Staff Working Documents „The EU and Sport: Background and Context“,
an accompanying document to the White Paper on Sport, str. 62 : „Sukladno  načelu autonomije, socijalni
partneri mogu izabrati ako i kada će uputiti zajednički prijedlog da se utvrdi sektorsko vijeće za dijalog prema
Komisiji. Komisija će analizirati svaki prijedlog. Uzimajući u obzir specifičnost strukture sporta, organizacije
socijalnih partnera mogu utvrditi relevantna treća tijela koje oni žele pozvati da sudjeluju u socijalnom dijalogu
kao promatraći.“
1672
Colucci, Geeraert, The Social dialogue…, op. cit., str. 17.
1673
Parrish, Europe: The transformation of football, str. 23.-39., str. 30., u Niemann, Borja, Grant (Ur.), The
transformation of European football…, op. cit.
1674
T.M.C. Asser Institute: Promoting the Social Dialogue in European Professional Football (Candidate
EU Member States), Report for the European Commission, 2004.
1675
Martins, Agenda for a Social Dialogue…, op. cit., str. 400.

334
Od država čije lige predstavljaju klubove kao udruženje poslodavaca i koje mogu biti akteri
socijalnog dijaloga to su jedino: Danska, Švedska, Belgija, Italija, Španjolska, Portugal i
Grčka, dok Francuska i Nizozemska liga iako imaju zaključene kolektivne ugovore, ne mogu
biti dio strukture nacionalnog kolektivnog pregovaranja jer njihove lige ne predstavljaju
klubove kao poslodavace.1676 Sektorskim socijalnim dijalogom u profesionalnom nogometu
nakon dugotrajnih nesuglasica između socijalnih partnera izgleda da će se u konačnici postići
sporazum kojim bi se mogla regulirati određena pitanja minimalnig sadržaja ugovora između
klubova i igrača, što je s aspekta radnopravne i socijalnopravne zaštite sportaša profesionalaca
iznimno bitno.1677

Dakle, osim sektorskog socijalnog dijaloga u profesionalnom nogometu nema drugog takvog
socijalnog dijaloga za područje sporta. Ipak, za očekivati je da ćemo ubrzo imati i sektorski
socijalni dijalog za područje čitavog sporta jer su se socijalni partneri Europsko udruženje
radnika (EURO-MEI) i Europsko udruženje sportskih poslodavaca (EASE) međusobno
priznali kao socijalni partneri 2008. godine.1678 Navedeni socijalni partneri obratili su se
Europskoj komisiji sa zahtjevom za utvrđenjem Sektorskog vijeća za socijalni dijalog za
sektor sporta, koja je navela da će 2012. godine započeti s probnim radom Sektorsko vijeće za
socijalni dijalog u sportu i aktivnu razonodu (engl. sport and active leisure), te će ukoliko
probni period prođe zadovoljavajuće, 2014. godine biti utvrđeno navedeno Sektorsko
vijeće.1679
III. RJEŠAVANJE OTVORENIH PITANJA PUTEM SOCIJALNOG DIJALOGA

Trenutno, prema mišljenju Parrisha, nije realno očekivati velika dostignuća putem Odbora
socijalnog dijaloga u profesionalnom sportu, zato što praksa pokazuje da socijalni partneri
nisu skloni stvarnom kolektivnom pregovaranju, već stvaranju nekih vrsta tzv. „soft law
mjera“ u vidu preporuka, izjava, deklaracija i dr. Naime, svega 2% teksta donesenih na
sektorskim razinama predstavljaju ugovori, a povrh toga treba uzeti u obzir činjenicu da se

1676
Martins, A European Legal Football Match Heading for Extra Time, op. cit., str. 26.
1677
FIFPro and partners to sign minimum requirements, dostupno na: http://www.fifpro.org/
news/news_details/1659, (21.12.2011.).
1678
Joint declaration o the mutual recognition of EASE and EURO-MEI and the social dialogue, dostupno:
http://www.easesport.org/ease/fichiers/File/Final_Conference/2008-02-08mut-recsport-final-signed-en.pdf,
(20.12.2011.)
1679
Marassi, Il dialogo sociale europeo nel settore sportivo, Rivista di diritto ed economia dello sport, vol. 7.
(2011.) br. 2., str. 45.-65., str. 57.-59..; vidi i Joint Statement on European social dialogue in the sport sector by
EASE
and
EURO-MEI,
dostupno
na:
http://www.easesport.org/ease/fichiers/File/CC-
project/jointstatementsdsport-final-en_signed.pdf, (20.12.2011.).

335
socijalnim dijalogom ne mogu riješiti mnogi problemi koji su sportašima nametnuti odlukama
sportskih udruženja, ali nemaju radnopravni karakter.1680 Naime, od 1998. godine do 2010.
godine od približno tristotinjak mjera, polovica njih 164 bile su činile zajedničke izjave, a
najmanje pojednačni sporazumi, kojih je bilo svega 4.1681

U pogledu sporta općenito, a pogotovo nogometa, koji ipak privlači veću pažnju i same
akademske zajednice, nema kolektivnog ugovora na razini određenog sporta, čije donošenje
čvrsto podupire Siekmann 1682  i s čime se autor u potpunosti slaže. Takav bi europski
kolektivni ugovor predstavljao sui generis autonomni izvor prava koji zaključuju
reprezentativne udruge poslodavaca, odnosno reprezentativne udruge sindikata na europskoj
razini, kojim se uređuju prava i obveze ugovornih strana (obvezni dio) i uvjeti rada radnika, u
ovome slučaju sportaša (normativni dio).1683 Ustanovljenje Odbora za socijalni dijalog u
europskom profesionalnom nogometu najbolji je dokaz kako je došlo do promjene ravnoteže
moći u nogometu, jer ono što je nekada bilo nezamislivo, čak do 2001. godine, sada je
relativno realno, a to je da igrači kao radnici imaju pravo sudjelovanja u donošenju odluka u
pogledu reguliranja pitanja sporta, poglavito otvorenih radnopravnih pitanja, jer ne treba
zaboraviti da igrači nisu samo vezani svojim ugovorima za klubove već su i subjekti pravila
nacionalnih i međunarodnih sportskih tijela.1684

Europski socijalni dijalog, kako smatra Martins, najbolji je način rješavanja otvorenih pitanja
u sportu, pogotovo kada se uzme u obzir činjenica da se njime može postići pravna sigurnost,
s naglašenim nadzorom Europske komisije koja ima odlučnu riječ u pogledu sastava odbora
europskog socijalnog dijaloga. Njime bi se moglo postići rješenje otvorenih pitanja sustava
transfera (registracija, posudba igrača, razdoblja za transfere), plaćanja naknada za transfer
odnosno naknada za jednostrani raskid ugovora, radno vrijeme sportaša i utvrđivanje
kalendara natjecanja, sustav okupljanja i ulaganja u razvoj mladih igrača, pitanje nacionalnih
kvota, pitanje “home-grown igrača“, mirovinskog sustava, i dr.1685

1680
Parrish, Social Dialogue in European Professioal Football, vol. 17. (2011.) br. 2., European Law Journal,
str. 213.-229., str. 224.
1681
SEC (2010) 964, final, Commission of the European Union, Commission staff working document on
the functioning  and potential of the European sectoral social dialogue, Annex 4.
1682
Siekmann, Labour Law, the Provision of Services, Transfer Rights and Social Dialogue in Professional
Football in Europe, Entertainement and Sports Law Journal, vol. 4. (2006.) br. 1., str. 117.
1683
Blainpain, Engels, European Labour Law, 1995., str. 285.
1684
Parrish, Social Dialogue in European Professioal Football, op. cit., str. 213.
1685
Navedeno je na tragu sustava Okvira odvojenih područja nadležnosti u sportu koje predlaže Parrish u
kojemu postoje ukupno četiri različita sustava reguliranja pitanja iz područja sporta. Prvo je područje uvjetne
sportske autonomije (kriteriji izbor sportaša za međunarodna natjecanja, pravila koja onemogućavaju višestruko

336

Kada spominjemo sport, možda se tako ne čini, no i u sportu je na razini država članica
također prisutan socijalni dijalog koji dovodi do kolektivnog pregovaranja, odnosno do
kolektivnih ugovora. Kako primjerice u Hrvatskoj, ali i u drugim državama, sportaši, osim
nekih izuzetaka, o čemu je više riječi bilo prethodno izneseno, nisu radnici u odnosu
subordinacije, ne postoji ni mogućnost sindikalnog organiziranja, pa samim time ni socijalnog
dijaloga jer ne postoje socijalni partneri. No, u razvijenim sportskim državama, socijalni
dijalog je izuzetno bitan, i zna se dogoditi da zbog nemogućnosti sporazuma u kolektivnom
pregovaranju dođe do štrajka,1686 odnosno isključenja s rada (Lock-out).1687 Jasnoće radi,
treba istaknuti da nacionalni savezi ne mogu biti socijalni partneri u smislu predstavnika
poslodavaca – klubova jer su isti osnovani radi promicanja određenog sporta u širem smislu te
riječi (ne isključivo profesionalnog sporta), te ista predstavljaju klubove, ali i sportaše jer su
isti članovi tog istog saveza putem svojega članstva u klubovima.1688

Treba istaknuti da je, osim Slovenije i Hrvatske, problem nemogućnosti, prema trenutnom
stanju, razvoja sustava socijalnog dijaloga prisutan i u gotovo svim, osima Cipra, tzv.
„novim“ državama članicama EU. Razlog nedostatku socijalnih partnera, većinom nalazimo u
tomu što odnose igrača i klubova ne uređuje radnopravno zakonodavstvo, već ono
građanskopravno, kao i uslijed činjenice da ne postoje ili udruženje predstavnika poslodavaca

vlasništvo i dr.); drugo je područje nadzirane autonomije (sporazumi o kolektivnoj prodaji/kupnji televizijskih i
drugih marketinških prava, ograničenja međugraničnog kretanja prodaje ulaznica za sportske manifestacije,
dodjeljivanje državnih potpora sportu i dr.); treće je područje koje bi se moglo regulirati europskim socijalnim
dijalogom (sustav transfera i razdoblja za transfere; naknade za transfer ili naknade za jednostrani raskid ugovora;
radno vrijeme i kalendar natjecanja; sustav otpuštanja igrača; sustav okupljanja i ulaganja u razvoj igrača;
nacionalne kvote i dr.); te četvrta grupa koju čini sudska intervencija (razdoblja dugog trajanja ekskluzivnih
sportskih prava; ograničenja u izvozu sportskih dobara; pravila koja održavaju trgovinsku i regulatornu
dominaciju u sportu). Vidi  Parrish, Sport law and policy in the European Union, op. cit.; Martins, Regulation of
Professional Football in the EU, op. cit., str. 329.-330.; Martins, Agenda for a Social Dialogue in the European
Professional Football Sector, op. cit., 398.-399.
1686
Koncem 2010. godine postojala je mogućnost štrajka talijanskih prvoligaških nogometaša zbog
neuspjelih pregovora oko kolektivnog ugovora. Na koncu, potpisan je novi kolektivni ugovor, te je prvenstvo
nastavljeno. Opširnije vidi na službenim stranicama Talijanskog nogometnog saveza (Federazione Italiana
Giuoco Calcio - FIGC), dostupno na:  http://www.figc.it/it/204/26665/2010/12/News.shtml,  (1.6.2011.).
1687
U lipnju 2011. godine nakon neuspjelih kolektivnih pregovora između vlasnika košarkaških klubova iz
američke NBA lige i predstavnika igrača, povjerenik NBA lige je nakon 13 godina proglasio isključenje s rada
(engl. lock out) s početkom od 1.7.2011. godine dok se ne postigne novi kolektivni ugovor sa Sindikatom igrača
NBA lige. Kolektivni su se pregovori vodili oko novog kolektivnog ugovora koji je trebao omogućiti drugačije
financiranje klubova, jer se postojeći model pokazao lošim, a prevelika su izdavanja otpadala na plaće igrača.
Tijekom lock-outa igrači nisu dobivali plaće; klubovi nisu pregovarali, potpisivali ili izmjenjivali igrače; igrači
nisu mogli koristiti sredstva za rad u svojim klubovima; klubovi nisu vodili ljetne kampove i dr. Vidi više o tome
na
službenim
stranicama
NBA
lige,
dostupno
na:
http://www.nba.com/2011/news/06/30/lockout-
statement/index.html, (1.7.2011.).
1688
Martins, A European Legal Football Match Heading for Extra Time, op. cit., str. 22.

337
(sportskih klubova) ili ne postoji udruženje „sportaša-radnika“ s druge strane.1689 Ipak, svega
9 država članica od 27 ima kolektivni ugovor u sportu (nogometu), pa tu možemo govoriti o
„pravom“ socijalnom dijalogu u sportu, dok je u drugih osam država članica zbog nedostatka
ugovora riječ o „neformalnom“ socijalnom dijalogu. 1690

Kako smatra Siekmann, iako s aspekta prava EU definicija radnopravnog statusa sportaša u
državi članici nije relevantna za primjenu prava EU, ipak nedefiniranje sportaša kao radnika
nacionalnim zakonodavstvom onemogućuje sposobnost tih istih sportaša da se kolektivno
organiziraju i primijene odredbe Ugovora o socijalnom dijalogu. 1691  Jedan od glavnih
autorovih primjedbi uređenju statusa sportaša kao samozaposlenih osoba jest upravo kršenje
prava sportaša na sindikalno organiziranje, odnosno prava na slobodno udruživanje i
osnivanje sindikata kao udruge koja će zastupati prava i interese sportaša. Sve dok sportaši, u
prvom redu se ovdje misli na profesionalne sportaše u momčadskim sportovima, ne budu
imali status radnika u radnopravnom odnosu subordinacije, dolazi do kršenja njihovih prava
zajamčenih među ostalim Europskom konvencijom o zaštiti ljudskih prava i temeljnih
sloboda, Poveljom temeljnih prava EU, Poveljom Zajednice o temeljnim socijalnim pravima
radnika i drugim izvorima. 1692 Prema mišljenju autora, kada bi se pred ES-om pojavio

1689
Siekmann, Promoting Social Dialogue in Football in the New Member States, op. cit., str. 343.
1690
Kolektivne ugovore u nogometu imaju zaključene: Belgija, Danska, Francuska, Italija, Nizozemska,
Portugal, Španjolska i Švedska. Tzv. „neformalni“ socijalni dijelog imaju: Cipar, Finska, Mađarska, Irska,
Njemačka, Poljska, Slovenija i Engleska. Vidi u Martins, Agenda for a Social Dialogue in the European
Professional Football Sector, op. cit., str. 368.-385.
1691
Siekmann, Labour Law, the Provision of Services, Transfer Rights…, op. cit., str. 117.
1692
Europska konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, čl. 11(1).: „Svatko ima pravo na
slobodu mirnog okupljanja i slobodu udruživanja s drugima, uključujući i pravo na stvaranje i pristupanje
sindikatima za zaštitu svojih interesa.“ čl. 11(2).: „Ne smiju se stvarati nikakva ograničenja u uživanju ovih
prava osim onih određenih zakonom i koja su nužna u demokratskom društvu radi interesa nacionalne sigurnosti
i javnog zdravlja, radi spriječavanja nemira ili zločina, radi zaštite zdravlja ili morala ili radi zaštite prava i
sloboda drugih.“ Ovaj članak ne spriječava nametanje zakonitih ograničenja u ostvarivanju ovih prava za
pripadnike oružanih snaga, policije i državnih službenika. Dostupno na: http://www.echr.coe.int/
NR/rdonlyres/D5CC24A7-DC13-4318-B457-5C9014916D7A/0/ENG_CONV.pdf,
(5.3.2011.).;
Povelja
o
temeljnim pravima EU, također u čl. 12. uređuje pravo na okupljanje i udruživanje: St. 1.: „Svatko ima pravo na
slobodu mirnog okupljanja i na slobodu udruživanja na svim razinama, poglavito u političkim, sindikalnim i
građanskim pitanjima, iz kojega proizlazi pravo svakoga da osnuje i da pristupi sindikatima radi zaštite njegovih
ili njenih interesa.“ Čl. 28. Povelje pak uređuje pitanje kolektivnog pregovaranja i akcija: Radnici i poslodavci ili
njihove organizacije imaju sukladno pravu Zajednice (sada Unije), te nacionalnim zakonima i praksom, pravo na
pregovaranje i zaključivanje kolektivnih ugovora na odgovarajućim razinama, te u slučaju sukoba interesa, pravo
na poduzimanje kolektivnih akcija radi zaštite svojih interesa, uključujući i štrajk; Povelja Zajednice o temeljnim
socijalnim pravima radnika, op. cit., u čl. 11.-14. uređuju pitanje slobode udruživanja i kolektivnog pregovaranja.
Tako čl. 11. uređuje: „Poslodavci i radnici Europske Zajednice imaju pravo na udruživanje kako bi osnovali
profesionalne organizacije ili sindikate po njihovu izboru radi zašite njihovih ekonomskih i socijalnih interesa.
Svaki poslodavac i svaki radnik ima pravo pristupiti ili ne pristupiti takvim organizacijama bez bilo kakvih
štetnih posljedica radi toga po njegovu osobu ili zaposlenje.“ Čl. 12. pak uređuje pitanje kolektivnih
pregovaranja: „Poslodavci i organizacije poslodavaca s jedne strane i organizacije radnika s druge strane,
imaju pravo pregovarati i zaključivati kolektivne ugovore temeljem uvjeta predviđenih nacionalnim
zakonodavstvom i praksom..“

338
predmet u kojemu bi se neki sportaš iz jednog od momčadskih sportova, pozvao na povredu
svojega prava na slobodu okupljanja i sindikalnog organiziranja, među ostalim, stoga što je
njemu status samozaposlene osobe nametnut, veliki su izgledi da bi sa svojim zahtjevom
uspio.

Kako smatraju Colucci i Geeraert, uloga socijalnog dijeloga je izuzetno važna jer služi
ostvarenju ideje „dobrog vladanja u sportu“, koja je proklamirana Bijelom knjigom o sportu 2,
jer se omogućuje sudionicima poslodavcima, radnicima i drugim sudionicima, da sudjeluju u
reguliranju radnih odnosa i radnih uvjeta, na način da svatko ostvaruje pravo na iznošenje
svojega mišljenja i uvažavanjem mišljenja drugoga. Također, socijalnim dijalogom se
omogućuje ostvarivanje ravnoteže između specifičnosti sporta i prava klubova u tržišnom
natjecanju s jedne strane i očuvanja temeljnih prava profesionalnih nogometaša s druge strane,
a sve s obzirom na odnos specifičnosti sporta i ostalih grana gospodarstva s aspekta EU.1693

Uloga
socijalnog
dijaloga
u
profesionalom
nogometu
jest
trenutno
nastojati
„izlobirati“ europske institucije kako bi postigli po sebe što povoljniju regulativu, a uloga je
dijaloga pomiriti suprostavljene strane: sportaše (FIFPro) koji žele putem socijalnog dijaloga
stvoriti pravno obvezujuće ugovore kojima bi se riješila radnopravna pitanja sportaša i
klubova, i s druge strane poslodavce (klubove i nacionalne saveze) kojima odgovara
dugotrajno kolektivno pregovaranje bez zaključenja pravno obvezujućih ugovora, jer drže da
se otvorena pitanja europskog nogometa mogu riješiti „FIFA Pravilima o statusu i transferima
igrača“.1694

IV. RADNI ODNOSI U PROFESIONALNOM SPORTU U OSTALIM NOVIM
DRŽAVA ČLANICAMA EUROPSKE UNIJE

U nastavku će se ukratko dati pregled ugovornog odnosa profesionalnih sportaša i njihovih
ugovora u „novim“ državama članicama EU, od onih u kojima je takav odnos radnopravnog
karaktera, do onih u kojima je obveznopravnog, a sve prema studiji Siekmanna i T.M.C.
Asser Instituta, sukladno projektu naručenom od strane EU.1695

1693
Colucci, Geeraert, The Social Dialogue in European Professional Football, op. cit.
1694
Parrish, Social Dialogue in European Professional Football, op. cit., str. 225. i 229.
1695
T.M.C. Asser Institute: Promoting Social Dialogue in European Professional Football (Candidate EU
Member States) – Project B3-4000, Siekmann, Robert (General Manager), November 2004. Dostupno na:

339

Bugarska: Profesionalni sportaši zaključuju dvije vrste ugovora, jedan kojim se regulira
odnos s klubom (osim ugovornih odredaba, neki su elementi odnosa regulirani i
radnopravnim zakonodavstvom), a drugi ugovor s nacionalnim sportskim savezom kojim se
regulira njegov profesionalni status. Cipar: Temelj odnosa između profesionalnog
nogometaša i kluba jest ugovor o radu, iako treba naglasiti da npr. u pogledu profesionalnih
košarkaša ciparski sudovi nisu priznali takvim sportašima status radnika, sukladno ciparskom
radnom zakonodavstvu. Češka: Profesionalni sportaši imaju status samozaposlene osobe, nisu
u radnom odnosu, ne uživaju blagodati sustava socijalnopravne zaštite koja izvire iz radnog
odnosa (sami su porezni obveznici, obveznici uplate doprinosa u zdravstveno i mirovinsko
osiguranje). Estonija: Sportaši imaju status radnika sukladno estonskom radnopravnom
zakonodavstvu. Latvija: Profesionalni sportaši imaju status radnika i na njihov se ugovor
primjenjuju u najvećem dijelu odredbe radnopravnog zakonodavstva, a u manjem dijelu
obveznopravnog zakonodavstva. Litva: Status profesionalnih sportaša nije, bez obzira što
sadrži sve elemente radnopravnog odnosa, reguliran odredbama radnopravnog zakonodavstva.
Mađarska: Profesionalni sportaši ulaze u obveznopravne odnose s klubom, te se na njih ne
primjenjuje radnopravno zakonodavstvo. Poljska: Profesionalni sportaši mogu sklapati
radnopravne ugovore (ugovore o radu) ili obveznopravne ugovore, no praksa je da se
zaključuju ugovori o pružanju usluga obveznopravnog karaktera. Čest je također slučaj da se
zaključuju dvije vrste ugovora: prvi ugovor kojim se regulira isključivo naknada za rad i drugi,
finacijski mnogo izdašniji, kojim se uređuju osobna prava radnika (npr. marketinška prava).
Rumunjska: Profesionalni sportaši  zaključuju pojedinačne ugovore o radu sa svojim klubom
sukladno radnopravnom zakonodavstvu te države. Slovačka: Ugovorni odnos regulira
slovački Građanski zakonik, u obliku „ugovora o obavljanju sportske djelatnosti“ kojim su
navedene osobe u statusu samozaposlenih osoba (bez socijalnih i drugih prava koje bi imali
da su u radnopravnom statusu).

V. KOMPARATIVNOPRAVNA USPOREDBA SOCIJALNOG DIJALOGA

Socijalni dijalog kao oblik kolektivnog rješavanja otvorenih pitanja prisutan je i u
mnogobrojnim državama članicama.

http://www.asser.nl/sportslawwebroot/cms/documents/cms_sports_49_1_Social%20Dialogue%20ed.pdf,
(10.8.2011.).

340

Tako u Italiji socijalni dijalog u nogometu ima oblik tripartitnog postupka između
Profesionalnih liga (predstavnici poslodavaca), Talijanskog udruženja nogometaša (AIC), te
Talijanskog nogometnog saveza (FIGC) kao treće strane.1696 Navedenim socijalnim dijalogom,
potpisan je prvi kolektivni ugovor u srpnju 1981. godine, te je do ove godine obnavljan 3 puta.
U kolovozu 2011. godine, nakon dugotrajnih pregovora, kašnjenja nogometne sezone zbog
nemogućnosti dogovora, konačno je potpisan novi kolektivni ugovor u trajanju od 1
godine.1697 Kolektivnim se ugovorom uređuje pitanje plaća igrača, obveze klubova i igrača,
uređuje socijalnu zaštitu igrača (besplatno bolničko liječenje, farmakološka pomoć,
zdravstveno osiguranje, način plaćanja doprinosa i dr.), te na koncu ima standardni oblik
ugovora o radu. Navedeno tripartitno tijelo je, također, 1974. godine utvrdilo mirovinski fond
za profesionalne igrače po okončanju njihove karijere. Također, valja naglasiti da je AIC
svojim djelovanjem kao sindikat nogometaša u punom smislu te riječi od svog osnutka 70-tih
godina prošlog stoljeća značajno pridonio zaštiti prava sportaša, primjerice osnovao je
poseban fond za zaštitu igrača u slučaju insolventnosti klubova, sustav trening-centara za
igrače koji su postali slobodni igrači, a nemaju klub, pruža igračima pravnu pomoć i dr.1698 U
Italiji je kolektivnim ugovorom u nogometu igračima zajamčeno da će zadržati radno mjesto
i imati pravo na liječničku i drugu uslugu sukladno zakonu i kolektivnom ugovoru u
slučajevima predviđenim u čl. 2110. i 2111. Građanskog zakonika (bolest, ozljeda, trudnoća,
služenje vojnog roka i dr.).1699 Sportaši imaju i pravo na odmor (dnevni, tjedni i godišnji),
pravo na štrajk, pravo na mirovinu1700; pravo na svu zaštitu zdravlja i sigurnosti na radu1701

1696
Colucci, Sports Law in Italy, op. cit., str. 78. i 79.
1697
Kolektivni ugovor u nogometu, Italija, dostupan na: http://www.assocalciatori.it/LinkClick.aspx?
fileticket=L6UzP1XbL%2fE%3d&tabid=58&language=en-US (11.9.2011.).
1698
Colucci, Sports Law in Italy, op. cit., str. 80.
1699
Kolektivni ugovor u talijanskom nogometu (bio čl. 14. Kolektivnog ugovora od 4.10.2005.) igračima u
slučaju ozljede ili bolesti, osim prava na naknadu za rad utvrđenu ugovorom do njegova isteka, i pravo na
naknadu troškova liječenja, liječničku i svaku drugu pomoć, te ukoliko igrač ne želi koristiti medicinske usluge
koje mu osigurava klub, može do iznosa koji nije viši od uobičajenih troškova koristiti kirurške, bolničke,
rehabilitacijske usluge. S druge strane, u slučaju trajanja bolesti ili ozljede čije je trajanje liječničkim nalazom
predviđeno duže od 6 mjeseci, klub može zatražiti raskid ugovora ili umanjenje naknade za rad za polovinu (od
datuma podnošenja zahtjeva do prestanka nesposobnosti za rad), a u slučaju trajne nesposobnosti za rad
mogućnost trenutnog raskida ugovora od strane kluba.
1700
Sukladno čl. 20. novog kolektivnog ugovora, ostvarenjem uvjeta starosti okončanjem sportske
aktivnosti prema čl. 2123. Građanskog zakonika, pri Talijanskom nogometnom savezu (FIGC) ustrojen je
odgovarajući fond za sportaše u slučaju prestanka karijere u koji klub mora uplaćivati doprinos od 7,5% bruto
isplaćene naknade za rad (6,25% na teret kluba i 1,25% na teret igrača).
1701
Osim profesionalnih sportaša u radnopravnom odnosu subordinacije i onih autonomonih, od 1. srpnja
2003. temeljem čl. 51. Zakona br. 289 iz 2002. (financijski zakon 2003. godine), izmijenjeno čl. 205. Zakona br.
350 iz 2003. (financijski zakon 2004. godine) sportaši su se dužni osigurati za slučaj ozljede koje nastanu uslijed
bavljenja sportskih aktivnosti, uključujući sportaši amateri koji su članovi klubova, rukovodeće osobe i tehničko
osoblje nacionalnih sportskih saveza. Također, svi profesionalni sportaši se moraju osigurati pri Zavodu za

341
(nužnost liječničke kontrole najmanje dvaputa godišnje, provođenje doping kontrole), kao i
pravo na naknadu za neskrivljenu nezaposlenost.1702

U Ujedinjenom Kraljevstvu socijalni dijalog je također prisutan u sportu. Prema common
law sustavu, kao i britanskom pravu za kolektivne ugovore presumira se da ne obvezuju
ugovorne strane, te da stoga nemaju pravni karakter ugovora, no ukoliko određeni dijelovi
kolektivnih ugovora budu inkorporirani u individualne ugovore o radu, postaju pravno
obvezujući. 1703  Najznačajniji sindikati u britanskom sportu su Udruženje profesionalnih
nogometaša (Professional Footballer's Association - PFA) koji je dio najvećeg nacionalnog
sidnikalnog udruženja (British Trade Union Congress), te Udruženje profesionalnih igrača
kriketa (Professional Cricketers' Association - PCA).

socijalno osiguranje radnika u zabavi (ENPALS) za slučaj invalidnosti, starosti i doživljenja, kao i za slučaj
bolesti. Vidi Pellacani, Il lavoro sportivo, op. cit., str. 1444.
1702
Ibid, str. 1444.-1446.
1703
Gardiner, Sports Law in the UK, op. cit., str. 61.

342

8. ZAKLJUČAK

1.
Sport ima svoje specifičnosti, te ga kao takvog priznaju ES-a, Europska komisija i
pravni teoretičari. Ne može se nijekati da u usporedbi s drugim granama gospodarstva ima
svoja specifična pravila i načela. Ipak, kada analizirano odluku ES-a Meca-Medina, nameće
se zaključak da se dvadesetak godina nakon Bosmana, Sud ipak postupno udaljuje od
specifičnosti sporta s velikim slovom „S“, te se nameće nužnost propitivanja sportskih pravila
i usklađivanja s odredbama europskog prava. Navedena odluka se ne poziva na Deklaraciju o
sportu iz Amsterdama i Nice, kao niti na Izvještaj iz Helsinkija, što je indikativno. Također,
služi nam kao putokaz u sličnim predmetima, jer je ES istaknuo da ako neko sportsko pravilo
nije u suprotnosti s odredbama o gospodarskim slobodama, to ne znači da je sukladno pravu
tržišnog natjecanja. Treba, pogotovo u sportu, ova dva područja europskog prava razlikovati i
pojedina sportska pravila razmatrati u odnosu na svaki od njih.

Bitno je naglasiti da se upravo navedena specifičnost sporta mora utvrđivati od slučaja do
slučaja (engl. case-by-case). Vrlo je ograničen broj sportskih pravila, kojima se može
unaprijed priznati status „čisto sportskog pravila“. Uvijek je postojao jaz, pogotovo nakon
odluke Bosman između, s jedne strane, institucija EU i s druge strane, sportskih udruženja.
Taj je jaz danas sasvim sigurno manji, no ipak postepeno stavljanje sporta i njegovih
autonomonih akata u okvire europskog prava ide vrlo usporeno.

2.
Sumirajući, možemo o odnosu sporta i europskog prava reći da postoje četiri vrste
analize sportske specifičnosti u pogledu europskog prava. Prva je vrsta razlikovanje
ekonomske i neekonomske sportske aktivnosti iz prvog predmeta Walrave i Koch, kojim
pravila koja ne zadovoljavaju ekonomski element aktivnosti ne potpadaju pod polje primjene
europskog prava. Druga se vrsta analize odnosi na ona pravila koja izravno ograničavaju polje
primjene zabrana diskriminacije temeljene na Ugovoru, čak i u područjima koja predstavljaju
ekonomsku aktivnost i stoga ne potpadaju pod polje prvoga kruga analize, a što su izravno
diskriminatorna pravila koja utječu na sastavljanje nacionalnih reprezentacija, i koja se
ravnaju čisto sportskim interesima, zadovoljavajući svoje odgovarajuće ciljeve. Ipak, teško je
danas tvrditi da susreti nacionalnih reprezentacija predstavljaju „čisto sportski interes“, pa ne
bi mogle predstavljati iznimku od primjene europskog prava kada se zna da igre za

343
reprezentaciju za svakog igrača imaju veliku važnost jer mu podižu cijenu i bitno doprinose
razvoju njegova ljudskog kapitala. Mnogi sportaši čak mijenjaju državljanstvo kako bi mogli
nastupati za određene reprezentacije, a i sami nacionalni savezi plasmanima na određena
europska ili svjetska prvenstva ostvaruju izuzetno velike prihode. Tome u prilog ide činjenica
da primjerice u kriketu, sportaši koji igraju za reprezentaciju sklapaju s njome ugovor o
igranju, te postaju de facto radnici u radnom odnosu sa svojim nacionalnim savezom, što sa
sobom povlači ekonomsku aktivnost kada bivaju za svoju uslugu plaćeni. U konkretnom
slučaju igrači kriketa svakako jesu radnici u radnom odnosu. Treću skupinu analize sportske
specifičnosti čine ona pravila koja su svojstvena organizaciji sporta kao takvog, a postupak
analize uključuje utvrđivanje proporcionalnosti pravila, kao i odnosa spram temeljnim
pravima. Posljednju, četvrtu vrstu analize sportskog izuzetka predstavljaju ona pravila koja
nisu „svojstvena“ organizaciji sporta, već predstavljaju prepreku ili ograničenje slobode
kretanja, te koja se objektivno opravdavaju tzv. Gebhard formulom. To znači da sportska
pravila moraju slijediti legitiman cilj sukladno Ugovoru, moraju biti opravdana važnim
razlozima u javnom interesu (socijalna i društvena važnost sporta: okupljanje i usavršavanje
mladih igrača, postizanje ravnoteže i nepredvidivosti u natjecanju), moraju osigurati
postizanje toga cilja i ne smiju ići izvan onoga što je nužno za njegovo ostvarenje.

Ipak, sukladno judikaturi ES-a iz predmeta Meca-Medina gdje je utvrđeno da se svaki
predmet mora razmatrati po načelu od slučaja do slučaja, ES okončava težnje o specifičnosti i
specijalnom položaju sporta koji se nastojao progurati kroz „čisto sportska pravila“, jasno je
da nije moguće oblikovati opće smjernice o primjeni europskog prava slobode kretanja
radnika i pružanja usluga, odnosno prava tržišnog natjecanja na sport. Autor se ne može
složiti s nekim autorima poput Infantina, koji smatraju da su u odluci Meca Medina suci ES
trebali imati više sluha za politički duh u Europi u pogledu specifičnosti sporta, kada su
odlučivali u navedenom predmetu. Pravo nije i ne smije biti u službi političkih ciljeva, iako je
zanimljivo da pravo kreiraju političari zakonodavnim aktima, ali europsko pravo ipak ima
svoju specifičnost u judikaturi ES-a koji ne samo da tumači pravo, već ga svojim odlukama i
stvara, kao što je ovdje slučaj. Da politička volja u pogledu specifičnosti sporta kao izuzetka
od primjene europskog prava, kako tvrdi Infantino, ipak nije tako snažna govori i činjenica da
Lisabonskim ugovorom ipak nije došlo do značajnijih promjena u osnivačkim ugovorima u
pogledu sporta, a kamoli da se sportu prizna izuzetak od nužnosti sukladnosti europskom
pravu. Lisabonski ugovor samo je „kodificirao“ dotadašnju sudsku praksu ES-a i na tragu je
određenih izvora „mekog prava“ EU.

344

3.
Odluka Bosman napravila je revoluciju u izuzetno propulzivnoj grani gospodarstva,
kao što je danas sport, pogotovo nogomet. Unatoč snažnim i dugotrajnim otporima sportskih
udruženja kako na globalnoj (FIFA), regionalnoj (UEFA), tako i na nacionalnoj razini (FIGC,
FA) ipak se sport postepeno usklađuje s europskim acquiem. No, navedeno je, prema
mišljenju autora presporo. Prvotno najviše koristi od judikature ES-a iz predmeta Bosman u
pogledu tržišta rada profesionalnih nogometaša, kako je istaknuto u radu, imali su državljani
trećih država, a ne oni iz država članica. Da je tomu tako pokazuju statistički podaci, a za
naglasiti je da je navedeno usko povezano s ulaganjem u ljudski kapital sportaša. Naime,
sportaš iz siromašnije države mnogo je „jeftiniji“ od državljana iz matične države ili neke
druge europske države, a kako su sportski klubovi, pogotovo oni najkvalitetniji u prvome redu
poduzetnici, jasnim se nameće gdje se nastoji ostvariti dobit. Iako sportska udruženja poput
UEFA-e uporno tvrde, kada im tako odgovara, da sportski klubovi ne mogu funkcionirati kao
trgovačka društva, no oni zapravo tako funkcioniraju. Naime, klubovi nastoje ostvariti
maksimalnu dobit iz svojih ulaganja. Ulažu u trening-centre, akademije, škole i dr. kako bi u
svoje klubove doveli mlade igrače, za male novčane iznose. Ti mladi igrači su sada
klubovima još više potrebni, pogotovo od kada je zaživjelo pravilo o „igračima usavršavanim
u domaćoj sredini“ „home-grown players“, gdje se od klubova zahtjeva da imaju određeni
broj, za sada, 4+4 igrača ponikla u samome klubu ili savezu koji su u razdoblju od njihove 15.
do 21. godine života proveli 3 godine u klubu ili savezu. Jasno je da navedeno pogoduje
iskorištavanju mladih igrača jer se sada mogu dovesti mladi afrički ili južnoamerički igrači
koji će nakon 3 godine imati jednaki status kao matični državljani države članice EU, a
svojim niskim cijenama prilikom dovođenja onemogućuju dovođenje građana EU, koji su u
znatno skuplji. Nužno je, radi primjene ovih pravila, još snažnije paziti na zaštitu prava
maloljetnika, jer prema navedenim pravilima, maloljetnici su sada izloženiji no ikad oblicima
zloporabe.

Navedena pravila znatno utječu na tržište rada sportaša, a njihova je proporcionalnost upitna.
Prema mišljenju autora ova pravila nisu sposobna ostvariti ciljeve kojima teže, a to je ulaganje
u okupljanje i razvoj mladih igrača, koji je kao opravdani cilj priznao ES-a u predmetima
Bosman i Bernard. Štoviše, navedeno u potpunosti dovodi u pitanje ostvarenje slobode
kretanja radnika i ostvarenje unutarnjeg tržišta, čija bit zasigurno nije da se od državljana
afričkih i južnoameričkih država stvaraju „EU sportaši“. No, ponavlja se da klubovi
razmišljaju čisto ekonomski, jer im je isplativije ovakvo postupanje. Glavnu ulogu u

345
nacionalnim savezima imaju financijski i rezultatski moćniji klubovi, pa stoga nije nejasno
zašto se navedena pravila uvode i u nacionalna prvenstva. Kako je pokazano u samome radu,
opravdanje uvođenja navedenih pravila u cilju razvoja i ulaganja u mlade igrače pokazuje se
promašenim, jer počiva na krivim temeljima i ne ostvaruju proklamirane ciljeve.

4.
U pogledu sportskih pravila koja ograničavaju slobodu kretanja, bilo da je riječ o
izravno diskriminatornim pravilima ili onima koji su neizravno diskriminatorna, možemo
zaključiti da je ES krenuo u model pristupa sportskom pitanju koristeći test proporcionalnosti.
Naime, ES je u svojim odlukama istaknuo, utvrđeno europskim „mekim pravom“, da su
sportske djelatnosti, a poglavito nogomet, od iznimne socijalne važnosti za Uniju, a ciljevi
održavanja ravnoteže između klubova kako bi se održala određena razina jednakosti i
nesigurnosti u pogledu konačnog ishoda natjecanja, kao i u pogledu poticanja okupljanja i
razvoja mladih igrača, se smatraju opravdanima. Na tim temeljima se gradi današnja
specifičnost sporta, koja je svoje mjesto našla i u Lisabonskom ugovoru.

Konkretno, u pogledu pravila „home-grown players“ u odluci Bernard, ES je istaknuo da čl.
45. UFEU-a ne isključuje pravila koja u cilju okupljanja i usavršavanja mladih igrača jamče
naknadu klubu koji je igrača stvarao ako na kraju perioda njegova usavršavanja, mladi igrač
potpiše profesionalni ugovor s klubom druge države članice, pod uvjetom da su takva pravila
sposobna osigurati ostvarenje cilja i nisu iznad onoga potrebnog za osiguranje toga cilja.
Dakle, navedena se pravila prije svega moraju primjenjivati na nediskriminirajući način,
moraju biti opravdana javnim interesom, moraju biti takvog karaktera da omoguće ostvarenje
postavljenog cilja i, zaključno, ne smiju ići izvan onoga što je nužno da bi se ostvario njihov
cilj. ES naglašava da se, u razmatranju da li sustav koji ograničava slobodu kretanja radnika
ide iznad onoga što je nužno, moraju uzeti u obzir specifične karakteristike sporta općenito, a
nogometa osobito, kao i njihov socijalni i obrazovni karakter, a što je spomenuto i u
subparagrafu članka 165(1). UFEU-a. Načelo proporcionalnosti zahtijeva da se u obzir uzmu i
druge neekonomske karakteristike sporta, konkretnije, što je sportaš dao klubu kao
kontraprestaciju svojeg razvoja, no glavni protuargument je taj da bi bilo gotovo nemoguće
utvrditi takvu naknadu prema navedenim mnogobrojnim, prije svega, nedovoljno jasnim
parametrima. Naime, i sam je ES u svojoj judikaturi ustvrdio da je sudjelovanje u sportskim
natjecanjima osnovna svrha bavljenja sportskom aktivnošću i ostvarenja radnog odnosa
sportaša. Upravo uslijed ovakvih pravila, koja kvotama ograničavaju mogućnost sudjelovanja
u samim susretima, utječe se na nemogućnost stvarnog bavljenja sportskom djelatnošću i na

346
tržište rada sportaša, a što svakako u sebi inkorporira ekonomsku aktivnost jer je riječ o radu
koji je plaćen.

Zapravo, da nema navedenih autonomnih pravila sportskih udruženja, ne samo da bi bilo
moguće, već bi bilo i sukladno europskom pravu, da u jednom sportskom klubu svi igrači koji
su uredno registrirani budu državljani država članica EU, te da čak nema niti jednog igrača
državljana navedene države iz koje klub potječe. Navedeno možda nije „u duhu sporta ili
nacionalnih interesa“, ali prema autorovu mišljenju jest „ne samo u duhu, već sukladno
europskom pravu“. Sva pravila ili kvote koje onemogućavaju ostvarenje navedenog načela
slobode kretanja suprotna su europskom pravu, ne zadovoljavaju načelo proporcionalnosti i
značajno utječu na tržište rada profesionalnih sportaša. Da potpuno ukidanje ograničenja u
obliku kvota ili pravila „home-grown players“ u biti ne bi imalo negativnih posljedica zorno
prikazuje primjer Njemačke u kojoj ne postoje kvote za sve državljane iz država koje su
članice UEFA-e, dakle šire od prostora EU/EEA, a navedena državna reprezentacija unatoč
tomu postiže vrhunske rezultate, posjećenost stadiona je na samom vrhu europskih liga, tako
da se sva opravdanja sportskih udruženja u odnosu na navedena sportska pravila pokazuju
neutemeljenim i diskriminatornim bez pravog opravdanja. Kako je moguća situacija da u
nekom trgovačkom društvu rade gotovo sve inozemni radnici iz drugih država članica EU,
tako je moguće da i u sportu za neki klub igraju sve državljani drugih država članica EU.
Štoviše, autonomnim pravilima nacionalnih saveza koja propisuju uvjete kojima sportaši
stječu tzv. „sportsko državljanstvo“ nakon određenog broja godina igranja u klubu sportskog
saveza te države, češći su slučajevi da te uvjete ispunjavaju državljani iz afričkih ili
južnoameričkih država nego državljani država članica EU. Nužno je postaviti kriterije i štititi
interese građana EU, njihova radna prava i pravo na pristup zaposlenju, kao i prava slobode
kretanja.

Bogatiji klubovi će uvijek moći ulagati u razne akademije kako bi mogli dovoditi mlade
igrače i u njima ostvarivati propisane uvjete o boravku i registraciji u nacionalnom savezu,
odnosno klubu, a to je sve protivno ciljevima EU o usavršavanju i ulaganju u mlade igrače jer
se zapravo događa eksploatacija tih mladih sportaša. Predmetna pravila, štoviše, ne
zahtijevaju da navedeni „lokalni“ igrači uopće nastupe za svoj klub, te će mnogi klubovi u
sastavu od 25 igrača imati navedene igrače koji ispunjavaju navedene kriterije, ali ih nisu
dužni koristiti. Vrlo je izgledna situacija da klubovi pošalju na sportsko borilište opet sve
igrače koji ne potječu iz navedenog saveza. Stoga, ako se sjetimo da je igranje i nastupanje za

347
klub ono što čini suštinu igračeve djelatnosti, jasno je da se istima ne postiže cilj da ti mladi
„lokalni“ igrači ostvaruju svrhu svoje djelatnosti, a to je igranje, što sportska udruženja
uporno ističu kao opravdanje za uvođenje tih pravila. Štoviše, navedena pravila utječu na
tržište rada sportaša iz država članica EU jer smanjuju mogućnost njihova zaposlenja. Osim
što je broj (radnih mjesta) igrača neke momčadi određen unaprijed listom od 25 igrača, sada
se pravilom „home-grown players“ broj raspoloživih (radnih) mjesta svodi na najviše 17 po
svakom klubu koji se natječe u europskom natjecanju UEFA-e. Ako uzmemo u obzir
činjenicu da je sve veći broj i država čiji savezi uvode navedeno pravilo (Engleska, Italija,
Poljska i dr.) jasno je da ista utječu na tržište rada sportaša.

Navedena pravila ne mogu biti uvrštena u kategoriju onih koja su svojstvena sportu, jer u
prvom redu ne pogađaju sve sportaše na isti način. Naime, državljani država iz kojih potječu
klubovi će lakše ispunjavati uvjete pravila “home-grown players“ od državljana drugih država
članica. Stoga ona strana koja pobija navedena pravila mora dokazati da ista nisu
proporcionalna, odnosno na FIFA-i i UEFA-i je da dokažu da navedena pravila slijede
legitimni cilj, te da nema manje restriktivnih mjera kojima bi se mogli isti ciljevi ostvariti.
Prema autorovu mišljenju FIFA i UEFA to mogu vrlo teško dokazati, jer kako je u radu
izloženo, postoje druge mjere koje nemaju tako restriktivan učinak, a mogle bi ostvariti
proklamirane ciljeve.

Institucije EU u početku su bile protiv uvođenja navedenih sportskih pravila „home-grown
players“, da bi početkom ovoga stoljeća pokazale promjenu u svojemu pristupu i svojevrsni
pristanak. Kako drugačije objasniti navedenu promjenu, osim čisto političkih pritisaka putem
vlada država članica i sportskih udruženja. Za politički pritisak ES je pokazao u više navrata
da nema razumijevanja. Potpora Europske komisije i Europskog parlamenta ne mora nužno
značiti da su navedena pravila sukladna europskom pravu, jer je isto tvrdila Europska
komisija i za pravila o nacionalnim kvotama koja su srušena odlukom Bosman. Konačnu
odluku može dati jedino ES, kako je učinio i u odluci Bosman.

5.
Nakon Bosmana i svih odluka kako pred ES-om, tako i pred CAS-om, došlo je do
pojave da sportaši, od ugovorne strane s vrlo slabom moći u pregovaranju u pogledu ugovora
o radu sa svojim klubom, sve više postaju jača ugovorna strana. Ipak, prevaga je još uvijek na
strani sportskih udruženja i klubova i iluzorno je smatrati da će sportaši biti u potpunosti
izjednačeni s „klasičnim radnicima“. To prema mišljenju autora nije u potpunosti ni

348
opravdano. Sportašima, ovdje se u prvome redu misli na profesionalne sportaše u
momčadskim sportovima, treba priznati radnopravni status sui generis, što znači da je riječ o
radnopravnom odnosu koji ima svoje specifičnosti i koji se ne može u potpunosti izjednačiti s
tzv. klasičnim radnopravnim odnosom. Naime, nemoguće je ne istaknuti razdoblja transfera,
koja su odlukom Lehtonen priznata kao opravdana jer služe očuvanju natjecateljskog duha
među klubovima i neizvjesnosti samog natjecanja. Ono što je bitno za ovaj rad i na čemu se
treba inzistirati, a što je naglasio i Europski parlament kada je istaknuo da je „svijestan
potrebe efikasnije implementacije radnopravnog zakonodavstva u svim državama članicama
kako bi se osiguralo da profesionalni igrači ostvarujuju prava koja im pripadaju zajedno s
obvezama koje su dužni ispunjavati u odnosu na svojeg poslodavca“. U pogledu radnopravnih
odnosa sportaša i klubova, sportaši moraju, što je više moguće, biti izjednačeni s tzv.
„klasičnim radnicima“. Mora im se jamčiti pravo na odmore i dopuste,  poglavito godišnji
odmor; pravo na zdravstveno i mirovinsko osiguranje; pravo na zaštitu na radu; na rodiljni i
roditeljski dopust, pogotovo se tu misli na sportašice; pravo na osiguranje potraživanja u
slučaju stečaja poslodavca, pravo na obaviještenost i sudjelovanje u odlučivanju gdje god je to
moguće itd. Sport mora imati svoje posebnosti u pogledu organizacije, ali odnos sportaš-klub
mora, koliko god je to moguće, biti sličniji radnopravnom odnosu subordinacije, odnosno
parasubordinacije.

To se ne ostvaruje u državama poput Hrvatske i Slovenije u kojima su sportaši u
momčadskim sportovima u nezavidnom položaju jer su klasificirani aktima autonomnih
sportskih udruženja kao samostalni djelatnici, poput obrtnika. Autor smatra da treba poštivati
načelo autonomije sportskih udruženja u reguliranju, prije svega načina funkcioniranja
sportskog pokreta, ali dok taj način ne krši prije svega ljudska prava, u konkretnom slučaju i
radna prava sportaša. Nepobitno je da profesionalni sportaši u momčadskim sportovima
predstavljaju osobe u radnopravnom odnosu subordinacije, jer su podložni uputama i
pravilima poslodavca (kluba) prilikom obavljanja svojega rada (treniranja i igranja). Navedeni
odnos ima i svoje specifičnosti, primjerice, igrači mogu otkazati ugovor o radu, ali mora
postojati opravdani razlog ili opravdani sportski razlog, inače slijede sportske i novčane
sankcije, a u radnom odnosu „klasičnih“ radnika u pravilu se ne traži obrazloženje otkaza
ugovora o radu od strane radnika. Za svoj rad igrači su plaćeni i u odnos s klubom ulaze
dobrovoljno. Slijedom toga jasno je da su ispunjeni svi preduvjeti da navedeni pravni odnos
okarakteriziramo kao radnopravni odnos. U Sloveniji i Hrvatskoj, kao i drugim državama u
kojima takvoj vrsti sportaša nije priznat radnopravni status, valjalo bi navedeno izmijeniti na

349
način kako je to učinjeno u Italiji posebnim zakonom. Takav Zakon, ne bi bio protivan načelu
autonomije sportskih udruženja jer je riječ o zaštiti ljudskih i radnopravnih prava sportaša.
Prema postojećem stanju profesionalni sportaši u momčadskim sportovima radnopravo i
socijalnopravno su nezaštićeni, nemaju mogućnost kolektivnog zastupanja i putem instituta
kolektivnog pregovaranja ostvarivati bolje i povoljnije uvjete rada. Statusom samozaposlenih
osoba, sportaši su zakinuti u ostvarenju sustava radnopravne i socijalno pravne zaštite koja im
pripada, ali koju ne mogu uživati zbog definicije svojega statusa.

6.
S aspekta radnog prava ukidanje zaštićenog razdoblja i liberalizacija mogućnosti
otkaza ugovora bi bile nužne, a naknadu za razvoj igrača trebalo bi ograničiti na stvarne
iznose koje klubovi imaju u ulaganju u mlade igrače. Autor se zalaže za model skraćivanja
zaštićenog razdoblja od tri godine, jer ga smatra predugim. Zaštićenim razdobljem klubove se
stavlja u znatno povoljniji položaj spram radnika-sportaša te ih se, u razdoblju od 3 odnosno 2
godine, onemogućuje u ostvarivanja gospodarske slobode kretanja radnika. Navedeno ih
pravilo uslijed visokih novčanih i sportskih sankcija odvraća od otkaza ugovora o radu i
slobode kretanja unutar EU. Povrh toga, nakon odluke CAS-a Webster, sportski klubovi sada
igračima prije isteka ugovora o radu nude nove ugovore o radu (tzv. produljenje ugovora),
vrlo često pod snažnim pritiskom i ucjenama, jer se novim ugovorom zaštićeno razdoblje
računa iznova. Tako se onemogućuje uživanje slobode kretanja radnika i pravo traženja
zaposlenja i rada u drugoj državi članici.

Razdoblja transfera nisu suprotna europskom pravu, kako je utvrđeno odlukom Lehtonen, te
bi se prema mišljenju autora zaštićeno razdoblje trebalo ravnati sukladno navedenim
razdobljima. Putem FIFA/UEFA licencijskog sustava klubova, mogu se uvesti stroga
financijska pravila kojima bi se točno moglo utvrditi koliko je određeni klub ulagao u mlade
igrače. Kao korektivni faktor se može koristiti broj mladih igrača iz određenog kluba koji su
nastupili za mlade reprezentacije, kao i broj igrača koji igraju u seniorskom uzrastu. Na taj bi
način, sukladno odluci Bernard, naknada za razvoj igrača predstavljala stvarnu vrijednost
uloženoga u ljudski kapital igrača i ne bi bila proizvoljno određeni iznos kako je to danas.
Ovako kako je danas postavljen mehanizam naknade za razvoj igrača, ona utječe na slobodu
kretanja radnika i odvraća mlade sportaše od uživanja svojih prava.

7.
Kada govorimo o profesionalnim sportašima, s aspekta radnog prava, nužno je
razlikovati sportaše u individualnim sportovima i one u momčadskim sportovima jer se ne

350
mogu definirati na jedinstveni način. Sportaši u momčadskim sportovima, poput primjerice
nogometa, košarke, vaterpola, rukometa i dr., u pravilu se nalaze u statusu radnika u odnosu
subordinacije ili parasubordinacije. Ti sportaši primaju naknadu u obliku trajne plaće, kojoj se
pridodaju još razni bonusi, a sve u skladu s ugovorom o radu kojega zaključe s klubom.
Profesionalni i poluprofesionalni sportaši u momčadskim sportovima, poput nogometaša
ispunjavaju uvjete iz definicije o pojmu radnika ES-a iz predmeta Lawrie-Blum, jer oni ne
biraju sami koje će usluge pružati, moraju slijediti upute nadređenih (uprave kluba, trenera,
kapetana), ne mogu sami određivati svoje radno vrijeme već se moraju pojavljivati u
zakazano vrijeme na treninzima i utakmicama, moraju odlaziti u karantene prije utakmica ako
tako odredi klub, moraju biti na raspolaganju medijima kada to klub odredi i dr. Zamjetan je
element subordinacije, a pogotovo ako se uzme u obzir i definicija pružanja usluga iz
predmeta Agegate, jer sportaši ne ostvaruju dobit u poslovanju svojeg kluba kao dioničari
kluba, nemaju slobodu angažiranja vlastitih suradnika (ne mogu sami birati s kime će igrati
već je odluka na trenerima i upravi klubova) itd.

S druge strane, profesionalni sportaši koji prakticiraju svoj sport pojedinačno, poput
primjerice tenisa, streljaštva, juda itd., imaju status samozaposlene osobe, i najčešće će biti
definirani pružateljima usluga u smislu odredaba o slobodi pružanja usluga u EU. Oni svoja
financijska primanja ostvaruju iz više izvora (primjerice visina primanja ovisi o poziciji koju
postignu u natjecanju, o sponzorskim ugovorima i dr.), te iako se ne može u potpunosti
jamčiti da će ti sportaši ostvariti redovna primanja, ne može im se zanijekati ekonomski
karakter.

Prilikom definiranja profesionalnih sportaša u smislu njihova pravnog statusa u europskom
pravu autoru se postavilo pitanje da li su oni radnici ili pružatelji usluga, odnosno potpadaju li
pod gospodarsku slobodu kretanja radnika ili pružanja usluga? Sloboda poslovnog nastana,
iako bi na prvi pogled bila primjenjiva na sportaše u pojedinačnim sportovima, ipak, kako je
utvrdio i ES, nikada sportaši nisu razmatrani u svjetlu gospodarske slobode poslovnog nastana,
jer ispunjavaju kriterije pružatelja usluga temeljem gospodarske slobode pružanja usluga. No,
kako je prethodno rečeno, ukoliko sportaši ne potpadaju pod gospodarsku slobodu kretanja
radnika, sukladno čl. 57. UFEU-a, potpadaju pod gospodarsku slobodu pružanja usluga.
Sudska praksa ES-a i članak 57(2). UFEU-a glede slobode pružanja usluga stavljaju naglasak
na „privremeno obavljanje“, a profesionalni sportaši u pravilu potpisuju ugovore na razdoblje
od jedne do pet godina, iako su mogući izuzeci i duljeg trajanja ovisno o radnopravnom

351
zakonodavstvu države iz koje klub potječe. No, moguće je da u nekim sportovima klub
angažira nekog sportaša za svega nekoliko utakmica, te bi u tom slučaju u obzir mogle doći
odredbe ugovora o slobodi pružanja usluga, ovisno o kojem se sportu radi. Ponavlja se, kada
je riječ o profesionalnim sportašima u momčadskim sportovima, koji zaključe ugovor s
klubom i za svega nekoliko utakmica, taj će ugovor imati karakteristike ugovora o radu, a oni
će biti smatrani radnicima iz radnopravnog odnosa.

Zaključno autor ističe nužnost definiranja profesionalnih sportaša u momčadskim sportovima
kao radnika u odnosu sui generis subordinacije, ne zbog uživanja odgovarajućih europskih
prava na slobodu kretanja, jer će ista prava moći ostvariti po nekoj drugoj osnovi, već zato što
je radnik u odnosu subordinacije u puno boljem položaju od samozaposlene osobe iz razloga
što ima: pravo na zaštitu u slučaju nezakonitog otkaza, ima pravo na naknadu za vrijeme
nezaposlenosti, pravo na rodiljni i roditeljski dopust, pravo na naknadu za vrijeme privremene
nesposobnosti za rad, pravo na zakonski utvrđeni minimalni rok za ostvarivanje prava na
obaviještenost i dr. Veliku većinu navedenih prava, u razvijenim sportskim državama poput
Italije ili Engleske sportašima se jamči putem kolektivnih ugovora. Ukoliko sportaši nemaju
status radnika, u pravilu nemaju mogućnost sindikalnog organiziranja i u konačnici nemaju
priliku vođenja kolektivnih pregovora koji bi rezultirali kolektivnim ugovorom. Navedeno je
nužno korigirati i u Sloveniji i Hrvatskoj.

8.
Kao prijedlog uređenju odnosa pitanja naknada za razvoj igrača, pravila o transferima
i drugih otvorenih pitanja, autor se zalaže za ostvarenje socijalnog dijaloga na razini EU u
profesionalnom sportu, prvo putem nogometa. Nogomet je uzet kao model ne samo zbog
svoje popularnosti, već iz razloga raširene primjene nacionalnih sustava kolektivnog
pregovaranja i opsežnog korpusa pravnih akata EU i prakse ES-a koji se na njega odnose. Na
navedeni se način jednostavno mogu riješiti sva otvorena pitanja, a konačni sporazum može
biti ojačan direktivom koja bi zasigurno puno pomogla rješenju postojećih problema. Najveća
prednost socijalnog dijaloga jest da su u njemu uključeni svi dionici sportskog pokreta
odnosno njihovi predstavnici: igrači, klubovi, sportski savezi te predstavnici Europske
komisije. U okviru socijalnog dijaloga jednostavno se mogu riješiti sva otvorena pitanja,
pogotovo ona koja nisu u skladu s europskim pravom. No, da bi do toga došlo, nužno je na
razini EU utvrditi radnopravni status profesionalnih sportaša u momčadskim sportovima, jer u
protivnom se ne može postići zadovoljavajući učinak. Direktiva koja bi u konačnici mogla
nastati, svakako bi pomogla u rješavanju problema koji već dugo postoje.

352

Također, uvođenje sjevernoameričkog instituta ograničenja plaća (engl. „salary cap“), koji se
može implementirati putem UEFA pravila o licenciranju klubova, kao i putem socijalnog
dijaloga, prema mišljenju autora dobra je mogućnost rješenja postojećih problema. Na taj se
način mogu jednostavno riješiti problemi visokih primanja i nejednakosti među klubovima,
što zasigurno može pomoći ostvarenju proklamiranih ciljeva ravnoteže među klubovima i
nepredvidivosti natjecanja, što je dovedeno u pitanje ulaskom u klubove bogatih vlasnika iz
ruskih i bliskoistočnih država. Navedeno je sve aktualnije, ako se imaju na umu visoki iznosi
dugovanja koji imaju najpoznatiji sportski klubovi. Upravo je ovo područje gdje se treba
ostvariti specifičnost sporta, te težiti cilju nepredvidivosti natjecanja i ravnoteže među
klubovima.

9.
Također, treba istaknuti da, što je za Hrvatsku izuzetno značajno, državljani trećih
država koji su uspjeli doći na područje države članice i tamo se zakonito zaposliti, sukladno
radnopravnom zakonodavstvu države domaćina, imaju pravo pozivati se na načelo zabrane
diskriminacije  u pogledu uvjeta rada, naknade za rad i otpuštanja pred nacionalnim sudom
države domaćina, ukoliko je odgovarajuća odredba predmetnog sporazuma izravno
primjenjiva, odnosno posjeduje izravni učinak. Ipak, odluka da li nekome radniku – sportašu
državljaninu treće države s kojom postoji međunarodni sporazum, dozvoliti pristup tržištu
rada i izdati mu radnu dozvolu ulazi u okvir nadležnosti država članica. U ovome je segmentu,
radi raznolikosti radnopravnog uređenja i imigracijske politike država, prisutan šarolik pristup.
Državama je dano pravo da svojim pravilima kreiraju tržište rada, u konkretnom slučaju
profesionalnih sportaša. Primjer Engleske, gdje se kao uvjet dobivanja radne dozvole u
nogometu postavlja određeni broj odigranih utakmica za državnu reprezentaciju, kumulativno
s činjenicom da reprezentacija te države spada među kvalitetnije s FIFA ljestvice, jasno
ukazuje na činjenicu da postavljeni kriteriji ne ovise u većem dijelu o sposobnosti
profesionalnog sportaša.

Ono što je važno u kontekstu ovoga rada jest da državljani Hrvatske, Turske, Švicarske,
država EEA, Rusije, Ažira, Maroka, Tunisa, Izraela, i države tzv. Cottonou sporazuma, koji
su zaposleni u svojim klubovima, sukladno sudskoj praksi ES-a iz odluka Bosman, povezano
s odlukama Kolpak, Simutenkov i Kahveci, mogu pokrenuti pravne postupke ne samo u
pogledu nacionalnih kvota, već i protiv pravila o transferima, što može imati dalekosežne

353
posljedice na iste, a zapravo dokazuje kolika je važnost presuda Kolpak i Simutenkov u
pogledu širokog polja primjene pravnih posljedica istih.

10.

Zaključno, autor predlaže u državama poput Slovenije i Hrvatske, donošenje
posebnog zakona po uzoru na Italiju, kojim bi se regulirao radnopravni status profesionalnih
sportaša, jer je navedeno nužno radi zaštite ne samo radnih prava sportaša, već i njihovih
temeljnih ljudskih prava. Donošenje navedenog zakona ne bi predstavljalo kršenje autonomije
sportskih udruženja, jer isto već postoji primjerice u Italiji i Španjolskoj. Na taj bi se način
otklonile sve dvojbe i ozakonio bi se profesionalnim sportašima status kakav de facto imaju,
ali, trenutno, bez prava koja im pripadaju. Zakonom treba jasno razlikovati profesionalne
sportaše u momčadskim i pojedinačnim sportovima, ali obje kategorije sportaša moraju
uživati, svaka na svoj način spektar radnopravne i socijalnopravne zaštite. Sportaši u
pojedinačnim sportovima trebali bi ostati u statusu samozaposlenih osoba, dok bi se
sportašima u momčadskim sportovima trebao dati status radnika u sui generis odnosu
subordinacije.

354

9. SKLEP

1.
Šport ima svoje posebnosti, kot takega ga priznavajo  ES, Evropska komisija in pravni
teoretiki. Ne gre zanikati, da ima v primerjavi z drugimi vejami gospodarstva šport svoja
posebna pravila in načela. Vendar se, ob analizi odločbe ES Meca-Medina,  vsili zaključek, da
se dvajset let po Bosmanu, Sodišče vendar postopoma oddaljuje od posebnosti športa z veliko
črko „Š“, s čimer se postavi nujnost spraševanja športnih pravil in usklajevanja z določbami
evropskega prava. Navedena odločba se ne sklicuje na Deklaracijo o športu iz Amsterdama in
Nice in niti na Poročilo iz Helsinki-ov, kar je indikativno. Prav tako nam služi, kot kažipot v
podobnih zadevah, saj je ES poudarilo, da če neko športno pravilo ni v nasprotju z določbami
o gospodarskih svoboščinah, to ne pomeni da je skladno s pravico do tržnega tekmovanja. Ta
dva področja evropskega prava je, zlasti v športu, potrebno razlikovati in posamezna športna
pravila opazovati v odnosu na vsako od njih.

Bistveno je poudariti, da se mora prav navedena posebnost športa ugotavljati od primera do
primera (engl. case-by-case). Število športnih pravil, katerim se mogoče v naprej priznati
status „čisto športnega pravila“, je zelo omejeno. Vedno je obstajal razcep, posebno po
odločbi Bosman med, z ene strani, institucijami EU in z druge strani, športnimi združenji. Ta
je razcep je danes nedvomno manjši, vendar pa postopno postavljanje športa in njegovih
avtonomnih aktov v okvire evropskega prava poteka zelo počasi.

2.
Povzemajoč,  lahko o odnosu športa in evropskega prava rečemo, da obstajajo štiri
vrste analiz športne posebnosti glede evropskega prava. Prva je razločevanje ekonomske in
neekonomske športne aktivnosti iz prve zadeve Walrave in Koch, s katero pravila, ki ne
zadovoljujejo ekonomskega elementa aktivnosti, ne spadajo pod področje uporabe evropskega
prava. Druga vrsta analize se nanaša na tista pravila, ki naravnost omejujejo področje uporabe
prepovedi diskriminacije utemeljene na Pogodbi, celo na področjih, ki predstavljajo
ekonomsko aktivnost in zato ne spadajo pod področje prvega kroga analize, kar pa so
naravnost diskriminatorna pravila, ki vplivajo na sestavljanje nacionalnih reprezentanc in ki
se ravnajo po čisto športnih interesih ter zadovoljujejo svoje ustrezne cilje. Toda danes je
težko trditi, da srečanja nacionalnih reprezentanc predstavljajo „čisti športni interes“ in ne bi
mogle predstavljati izjeme od uporabe evropskega prava, saj je znano,, da ima igranje za

355
reprezentanco za vsakega igralca velik pomen,, ker mu dvigne ceno in bistveno prispeva k
razvoju njegovega človeškega kapitala. Mnogi športniki celo menjajo državljanstvo, da bi
lahko nastopili za določene reprezentance, same nacionalne zveze pa s plasmaji na določen
evropska ali svetovna prvenstva uresničujejo izjemno velike prihodke. Temu v prid gre
dejstvo da na primer v kriketu, športniki, ki igrajo za reprezentanco, sklenejo z njo pogodbo o
igranju ter postanejo de facto delavci v delovnem razmerju s svojo nacionalno zvezo, kar za
seboj, če so za svojo storitev plačani, potegne ekonomsko aktivnost. V konkretnem primeru
so igralci kriketa vsekakor delavci v delovnem razmerju. Tretja skupina analize športne
posebnosti so tista pravila, ki so svojstvena organizaciji športa kot takega, postopek analize pa
vključuje utrjevanje sorazmernosti pravil, kot tudi odnosov naproti temeljnim pravilom.
Poslednjo, četrto vrsto analize športne izjeme predstavljajo tista pravila, ki niso
„svojstvena“ organizaciji športa, temveč predstavljajo oviro ali omejevanje svobode gibanja,
ter tista ki se objektivno opravičujejo s t.i. Gebhard formulo. To pomeni, da morajo športna
pravila slediti legitimnemu cilju v skladu s Pogodbo, morajo biti opravičena s pomembnimi
razlogi v javnem interesu (socialna in družbena pomembnost športa: zbiranje in
izpopolnjevanje mladih igralcev, doseganje ravnovesja in nepredvidljivosti v tekmovanju),
morajo zagotoviti doseganje tega cilja in ne smejo iti izven tistega, kar je nujno za njegovo
uresničitev.

Vendar, v skladu z judikaturo ES-a iz zadeve Meca-Medina, ko je ugotovljeno, da je potrebno
vsako zadevo opazovati po načelu od primera do primera, ES konča težnje o posebnosti in
posebnem položaju športa, ki si prizadeva preriniti skozi „čisto športna pravila“; jasno je, da
ni mogoče oblikovati splošnih smernic o uporabi evropskega prava svobode gibanja delavcev
in opravljanja storitev oziroma pravice tržnega tekmovanja za šport. Avtor se ne strinja z
nekaterimi avtorji kot je Infantina, ki menijo, da so v odločbi Meca Medina sodniki ES, ko so
odločali o navedeni zadevi, morali imeti več posluha za politični duh v Evropi glede
posebnosti športa.. Pravo ni in ne sme biti v službi političnih ciljev, čeprav je zanimivo, da
pravo kreirajo politiki zakonodajnih aktov, toda evropsko pravo vendar ima svojo posebnost v
judikaturi ES, ki ne samo da tolmači pravo, temveč ga s svojimi odločbami tudi ustvarja, kot
je to v konkretnem primeru. Da politična volja v pogledu posebnosti športa kot izjeme od
uporabe evropskega prava, kakor trdi Infantino, vendar ni tako močna, govori tudi dejstvo da
z Lizbonsko pogodbo vendar ni prišlo do pomembnejših sprememb v ustanovitvenih
pogodbah glede športa, kaj šele, da bi se športu priznala izjema nujnosti usklajevanja z

356
evropskim pravom. Lizbonska pogodba je samo „kodificirala“ dotedanjo sodno prakso ES  ter
sledila določenim virom „mehkega prava“ EU.

3.
Odločba Bosman je naredila revolucijo v izjemno propulzivni veji gospodarstva, kot je
šport danes, posebno nogomet. Ne glede na močne in dolgotrajne odpore športnih združenj
tako na globalni (FIFA), regionalni (UEFA), kot tudi na nacionalni ravni (FIGC, FA), se šport
vendarle postopoma usklajuje z evropskim acquiem. Ampak, navedeno je, po mnenju avtorja,
prepočasno. Prvotno so največ koristi od judikature ES iz zadeve Bosman v pogledu trga dela
profesionalnih nogometašev, kot  je poudarjeno v delu, imeli državljani tretjih držav, ne pa
tisti iz držav članic. Da je temu tako pokažejo statistični podatki,  poudariti pa je, da je
navedeno tesno povezano z vlaganjem v človeški kapital športnikov. Namreč, športnik iz bolj
revne države je veliko „cenejši“ od državljana iz matične države ali neke druge evropske
države; če pa so športni klubi, posebno tisti najbolj kvalitetni predvsem podjetniki, se jasno
določa kje se ustvarja dobiček. Čeprav športna združenja kot UEFA vztrajno trdijo, kadar jim
tako odgovarja, da športni klubi ne morejo funkcionirati kot gospodarske družbe, ti dejansko
tako funkcionirajo. Klubi si namreč prizadevajo ustvariti maksimalni dobiček iz svojih
vlaganj. Vlagajo v trening-centre, akademije, šole in dr., v to, kako bi v svoje klube pripeljali
mlade igralce za majhne denarne zneske. Ti mladi igralci so sedaj klubom še bolj potrebni,
posebno od takrat, ko je zaživelo pravilo o „igralcih izpopolnjevanih v domačem
okolju“ „home-grown players“, kjer se od klubov zahteva, da imajo določeno število, za sedaj,
4+4 igralca, zrasla v samem klubu ali v zvezi, ki so v obdobju od njihovega 15. do 21. leta
življenja bili 3 leta v klubu ali zvezi. Jasno je, da navedeno pogojuje izkoriščanje mladih
igralcev, ker se sedaj lahko pripeljejo mladi afriški ali južnoameriški igralci, ki bodo po 3 letih
imeli enak status kot matični državljani države članice EU, s svojimi nizkimi cenami pa
onemogočajo dovajanje državljanov EU, ki so precej dražji. Nujno je, zaradi uporabe teh
pravil, še bolj paziti na zaščito pravic mladoletnikov, saj so po  navedenih pravilih
mladoletniki  sedaj bolj kot kadarkoli prej izpostavljeni oblikam zlorabe.

Navedena pravila znatno vplivajo na trg dela športnikov, njihova sorazmernost pa je
vprašljiva.. Po mnenju avtorja ta pravila niso sposobna uresničiti ciljev h katerim stremijo, to
pa je vlaganje v zbiranje in razvoj mladih igralcev, katerega je kot upravičeni cilj priznalo ES
v zadevah Bosman in Bernard. Navedeno v celoti postavi pod vprašaj uresničitev svobode
gibanja delavcev in uresničitev notranjega trga, čigar bistvo nedvomno ni, da se iz
državljanov afriških in južnoameriških držav ustvarjajo „EU športniki“. Ponoviti pa je

357
potrebno, da klubi razmišljajo čisto ekonomsko, saj se jim takšno ravnanje bolj izplača.
Glavno vlogo v nacionalnih zvezah imajo finančni in rezultatsko močnejši klubi, zato ni
nejasno, zakaj se navedena pravila uvajajo tudi v nacionalna prvenstva. Kakor je prikazano v
samem delu, se opravičevanje uvajanja navedenih pravil v cilju razvoja in vlaganja v mlade
igralce pokaže kot zgrešeno, saj počiva na napačnih temeljih in ne uresničuje zastavljenih
cilje.

4.
Glede športnih pravil, ki omejujejo svobodo gibanja, ne glede ali gre za neposredno
diskriminatorna pravila ali tista, ki so posredno diskriminatorna, lahko zaključimo, da je ES
napotilo k model pristopa k športnem vprašanju z uporabo testa sorazmernosti. Namreč, ES je
v svojih odločbah poudarilo, utrjeno z evropskim „mehkim pravom“, da so športne dejavnosti,
zlasti nogomet, izjemne socialne pomembnosti za Unijo, cilji vzdrževanja ravnovesja med
klubi, kako bi se obdržala določena raven enakosti in negotovosti glede končnega izzida
tekmovanja, kakor tudi spodbujanje zbiranja in razvoja mladih igralcev pa so smatrani za
upravičene. Na teh osnovah se gradi današnja posebnost športa, ki je svoje mesto našla tudi v
Lizbonski Pogodbi.

Konkretno, glede pravil „home-grown players“ v odločbi Bernard, je ES poudarilo da čl. 45.
UFEU-a ne izključuje pravil, ki v cilju zbiranja in izpopolnjevanja mladih igralcev,
zagotavljajo nadomestilo klubu, ki je igralca ustvarjal, če na koncu njegovega izpopolnjevanja,
mladi igralec podpiše profesionalno pogodbo s klubom druge države članice, pod pogojem, da
so taka pravila sposobna zagotoviti uresničitev cilja in niso izven tistega kar je potrebno za
zagotovitev tega cilja. Navedena pravila se tako morajo predvsem uporabljati na
nediskriminatoren način, morajo biti upravičena z javnim interesom, imeti take značilnosti, da
omogočajo uresničitev postavljenega cilja in, zaključno, ne smejo iti izven tistega, kar je
nujno da bi se uresničil njihov cilj. ES poudarja da je, v opazovanju ali sistem, ki omejuje
svobodo gibanja delavcev, gre izven tistega kar je nujno, potrebno upoštevati posebne
značilnosti športa na splošno, posebno nogometa, kakor tudi njihov socialni in izobraževalni
karakter, kar pa je omenjeno tudi v prvi pododstavku člena 165(1). UFEU-a. Načelo
sorazmernosti zahteva, da se upoštevajo tudi druge neekonomske značilnosti športa,
konkretneje, kaj je športnik dal klubu kot kontraprestacijo za svoj razvoj, pri čemer pa je
glavni protiargument, da bi bilo skoraj nemogoče utrditi tako nadomestilo po navedenih
številnih, predvsem nezadostno jasnih, parametrih. Namreč, tudi samo ES je v svoji judikaturi
ugotovilo, da je sodelovanje v športnih tekmovanjih osnovni namen opravljanja športne

358
aktivnosti in uresničevanja delovnega razmerja športnikov. Prav zaradi takih pravil, ki s
kvotami omejujejo možnost sodelovanja v samih srečanjih, se vpliva na nemožnost
dejanskega opravljanja športne dejavnosti in na trg dela športnikov, kar pa vsekakor v sebi
vsebuje ekonomsko aktivnost, glede na to, da gre za plačano delo.

Pravzaprav, v kolikor ne bi obstajala  navedena avtonomna pravila športnih združenj, bi bilo
mogoče ter tudi v skladu z evropskim pravom, da bi bili v enem športnem klubu vsi igralci, ki
so redno registrirani, državljani držav članic EU, klub pa ne bi imel niti enega igralca
državljana države, iz katere klub izvira.. Navedeno mogoče ni „v duhu športa ali nacionalnih
interesov“, toda po avtorjevem mnenju je „ne samo v duhu, temveč tudi skladno evropskemu
pravu“. Vsa pravila ali kvote, ki onemogočajo uresničitev navedenega načela svobode gibanja
so nasprotna evropskemu pravu, ne zadostijo načelu sorazmernosti in pomembno vplivajo na
trg dela profesionalnih športnikov. Da popolno odpravljanje omejitve v obliki kvot ali pravil
„home-grown players“ v bistvu ne bi imelo negativnih posledic, nazorno prikazuje primer
Nemčije, v kateri ne obstajajo kvote za vse državljane iz držav, ki so članice UEFA-e, torej
širše od prostora EU/EEA, navedena državna reprezentanca pa kljub temu dosega vrhunske
rezultate, obiskanost stadiona je na samem vrhu evropskih lig, tako da se vsa opravičila
športnih združenj v odnosu do navedenih športnih pravil pokažejo kot neutemeljena in
diskriminatorna brez pravega opravičila. Prav tako je možna situacija, da v neki gospodarski
družbi delajo skoraj samo tuji delavci iz drugih držav članic EU, zaradi česar je tudi v šortu
mogoče, da v določenem klubu sami državljani drugih držav članic EU. Z avtonomnimi
pravili nacionalnih zvez, ki predpisujejo pogoje, s katerimi športniki pridobijo t.i. „športno
državljanstvo“ po določenem številu let igranja v klubu športne zveze te države, so bolj
pogosti primeri, da te pogoje izpolnjujejo državljani iz afriških ali južnoameriških držav, kot
državljani držav članic EU. Nujno je postaviti kriterije in zaščititi interese državljanov EU,
njihove delovne pravice in pravico na pristop zaposlitvi, kakor tudi pravico do svobode
gibanja.

Bogatejši klubi bodo vedno lahko vlagali v različne akademije, na kakšen način pa je
potrebno priskrbeti igralce in v njih uresničevati predpisane pogoje o začasnem bivališču in
registraciji v nacionalni zvezi oziroma klubu,  pa je  nasprotno ciljem EU o izpopolnjevanju in
vlaganju v mlade igralce, saj dejansko prihaja do eksploitacije mladih športnikov. Predmetna
pravila pa nadalje ne zahtevajo, da navedeni „lokalni“ igralci sploh nastopijo za svoj klub,
zaradi česar bodo mnogi klubi v sestavi 25 igralcev imeli navedene igralce, ki izpolnjujejo

359
navedene kriterije, vendar jih ne bodo  dolžni izkoristiti. Verjetna je situacija, da klubi
pošljejo na športno borišče spet vse same igralce ki ne potekajo iz navedene zveze. Zato, če se
spomnimo, da je igranje in nastopanje za klub tisto kar je bistvo igralčeve dejavnosti, je jasno,
da se s tem ne doseže cilj, da bi ti mladi „lokalni“ igralci uresničevali namen svoje dejavnosti,
to pa je igranje, kar športna združenja vztrajno poudarjajo kot opravičilo za uvajanje teh pravil.
Še več, navedena pravila vplivajo na trg dela športnikov iz držav članic EU, ker zmanjšujejo
možnost njihovega zaposlovanja. Razen tega, da je število (delovnih mest) igralcev nekega
moštva določeno vnaprej z listo 25 igralcev, se sedaj s pravili „home-grown players“ število
razpoložljivih (delovnih) mest zmanjša na največ 17 na vsak klub, ki tekmuje v evropskem
tekmovanju UEFA-e. Če vzamemo v poštev dejstvo, da je vse večje število tudi držav čigar
zveze uvajajo navedeno pravilo (Anglija, Italija, Poljska in dr.) je jasno, da le-ta vplivajo na
trg dela športnikov.

Navedena pravila ne morejo biti uvrščena v kategorijo tistih, ki so svojstvena športu, ker v
prvi vrsti ne zadevajo vseh športnikov na isti način. Namreč, državljani držav iz katerih so
klubi bodo lažje izpolnjevali pogoje pravil “home-grown players“ od državljanov drugih
držav članic. Zato mora tista stran, ki zavrača navedena pravila  dokazati, da le-ta niso
sorazmerna oziroma da na FIFA-i in UEFA-i je, da dokažeta, da navedena pravila sledijo
legitimnemu cilju, ter da ni manj restriktivnih ukrepov, s katerimi bi bilo moč doseči
zastavljene cilje. Po avtorjevem mnenju FIFA in UEFA to zelo težko dokažeta, ker, kakor je v
delu razloženo, obstajajo drugi ukrepi, ki nimajo tako restriktivnega učinek, pa vendarle je z
njim moč uresničiti zastavljene cilje.

Institucije EU so bile v začetku proti uvajanju športnih pravil „home-grown players“, da bi
nato v začetku tega stoletja pokazale spremembo v svojem pristopu in svojevrsten pristanek.
Kako drugače kot iz čisto političnih pritiskov s strani vlad držav članic in športnih združenj,
bi bilo mogoče pojasniti navedeno spremembo. Za politični pritisk je ES večkrat pokazalo, da
nima razumevanja. Podpora Evropske komisije in Evropskega parlamenta ne more nujno
pomeniti, da so navedena pravila skladna z evropskim pravom, ker je isto trdila tudi Evropska
komisija za pravila o nacionalnih kvotah, ki so bila zrušena z odločbo Bosman. Končno
odločbo lahko da edino ES, kakor je to  naredilo v odločbi Bosman.

5.
Po Bosmanu in vseh odločbah tako pri ES kot tudi pri CAS, je prišlo do pojava, da
športniki, od pogodbene strani z zelo slabo močjo v pregovarjanju v pogledu pogodbe o delu s

360
svojim klubom, vse bolj postajajo močnejša pogodbena stran. Vendar, je tehtnica še vedno na
strani športnih združenj in klubov in iluzorno je misliti, da bodo športniki popolnoma
izenačeni s „klasičnimi delavci“. To po mnenju avtorja ni niti popolnoma upravičeno.
Športnikom, tukaj so predvsem mišljeni profesionalnišportniki v moštvenih športih, je
potrebno priznati delovnopravni status sui generis, kar pomeni, da gre za delovnopravno
razmerje, ki ima svoje posebnosti in ki se ne da v celoti izenačiti s t.i. klasičnim
delovnopravnim razmerjem. Nemogoče je namreč ne poudariti obdobja transferja, ki je z
odločbo Lehtonen priznana kot upravičena, ker služi za ohranjanje tekmovalnega duha med
klubi in negotovosti samega tekmovanja. Tisto kar je bistveno za to delo in na čem je treba
vztrajati pa je z besedami Evropskega parlamenta da se potrebno „zavedati potrebe po bolj
učinkoviti implementaciji delovnopravne zakonodaje v vseh državah članicah, kako bi se
zagotovilo, da profesionalni igralci uresničujejo pravice, ki jim pripadajo skupaj z
obveznostmi, katere so dolžni izpolnjevati v odnosu do svojega delodajalca“. V pogledu
delovnopravnih odnosov športnikov in klubov, morajo biti športniki, kar je že mogoče,
izenačeni s t.i. „klasičnimi delavci“. Potrebno jim je zagotoviti pravico do počitka in dopuste,
posebno letni dopust; pravico zdravstvenega in pokojninskega zavarovanja; pravico do zaščite
pri delu; porodniški in starševski dopust, posebno navedeno velja za športnice; pravico do
zavarovanja terjatve v primeru stečaja delodajalca, pravico do obveščenosti in sodelovanje v
odločanju, kjer je to mogoče itn. Šport mora imeti svoje posebnosti v pogledu organizacije,
toda odnos športnik-klub mora, kolikor je to mogoče, biti bolj podoben delovnopravnem
odnosu podrejenosti oziroma parapodrejenosti.

To se  v državah kot sta Hrvaška in Slovenija ne uresničuje, saj so športniki v moštvenih
športih v nezavidljivem položaju, ker so opredeljeni  z akti avtonomnih športnih združenj kot
samostojni delavci, kot obrtniki. Avtor je mnenja, da je potrebno upoštevati načelo
avtonomije športnih združenj v urejanju, predvsem načina delovanja športnega gibanja,
ampak vse dokler ta način ne krši predvsem ljudske pravice, v konkretnem primeru tudi
delovne pravice športnikov. Nedvomno je, da profesionalni športniki v moštvenih športih
predstavljajo osebe v delovnopravnem odnosu podrejenosti, ker so podrejeni napotkom in
pravilom delodajalca (kluba) pri opravljanju svojega dela (treniranja in igranja). Navedeni
odnos ima tudi svoje posebnosti, denimo igralci lahko odpovedo pogodbo o delu, če podajo
opravičljiv razlog ali opravičljiv športni razlog, sicer sledijo športne in denarne sankcije, v
delovnem odnosu „klasičnih“ delavcev pa se po pravilu ne išče obrazložitve odpovedi
pogodbe o delu s strani delavcev. Za svoje delo so igralci plačani in v odnos s klubom stopijo

361
prostovoljno. Iz tega je jasno, da so izpolnjeni vsi predpogoji, da navedeni pravni odnos
opredelimo kot delovnopravni odnos. V Sloveniji in na Hrvaškem, kot tudi v drugih državah v
katerih taki vrsti športnikov ni priznan delovnopravni status, je navedeno potrebno spremeniti
na način, kot so to naredili v Italiji s posebnim zakonom. Takšen Zakon, ne bi bil nasproten
načelu avtonomije športnih združenj, ker gre za zaščito človeških in delovnopravnih pravic
športnikov. Glede na obstoječe stanje so profesionalni športniki v moštvenih športih
delovnopravno in socialnopravno nezaščiteni, nimajo možnosti kolektivnega zastopanja in z
institutom kolektivnega dogovarjanja uresničevati boljše in ugodnejše pogoje dela. S statusom
samozaposlenih oseb, športniki so onemogočeni v uresničevanju sistema delovnopravne in
socialnopravne zaščite, ki jim pripada, le –teh zaradi definicije svojega statusa ne morejo
uživati.

6.
Z vidika delovnega prava, bi bilo tako nujno odpravljanje zaščitenega obdobja in
liberalizacija možnosti odpovedi pogodbe, nadomestilo za razvoj igralca pa bi bilo treba
omejiti na stvarne zneske, ki jih imajo klubi pri vlaganju v mlade igralce. Avtor zagovarja
model skrajšanja zaščitenega obdobja do treh let, ker meni da je predolgo. Z zaščitenim
obdobjem se klube postavlja v precej ugodnejši položaj nasproti delavcem-športnikom ter se
jih, v obdobju od 3 oziroma 2 let, onemogoča v uresničevanju gospodarske svoboščine
gibanja delavcev. Navedeno pravilo jih zaradi visokih denarnih in športnih sankcij odvrača od
odpovedi pogodbe o delu in svobode gibanja znotraj EU. Povrh tega, po odločbi CAS
Webster, športni klubi sedaj igralcem pred iztekom pogodbe o delu nudijo nove pogodbe o
delu (t.i. podaljšanje pogodbe), zelo pogosto pod močnim pritiskom in izsiljevanjem, ker se z
novo pogodbo zaščiteno obdobje računa znova. Tako se onemogoča uživanje svobode gibanja
delavcev in pravica iskanja zaposlitve in dela v drugi državi članici.

Obdobja transferja niso nasprotna evropskemu pravu, kakor je potrjeno z odločbo Lehtonen,
po mnenju avtorja pa bi se zaščiteno obdobje moralo obravnavati v skladu z navedenimi
obdobji. Prek FIFA/UEFA licenčnega sistema klubov, se lahko uvedejo stroga finančna
pravila, s katerimi bi se lahko natančno uredilo, koliko je določeni klub vlagal v mlade igralce.
Kot korektivni faktor se lahko uporablja število mladih igralcev iz določenega kluba, ki so
nastopili za mlade reprezentance, kakor tudi število igralcev, ki igrajo v seniorski skupini. Na
ta način, skladno odločbi Bernard, bo nadomestilo za razvoj igralca predstavljalo stvarno
vrednost, vloženo v človeški kapital igralca, in ne bi več šlo zal samovoljno določen znesek,

362
kot to velja danes. Tako kot je danes postavljen mehanizem nadomestil za razvoj igralca,
vpliva na svobodo gibanja delavcev in odvrača mlade športnike od uživanja svojih pravic.

7.
Ko govorimo o profesionalnih športnikih z vidika delovnega prava je nujno razlikovati
športnike v individualnih športih in tiste v moštvenih športih, saj njihova definicija na enoten
način ni možna. Športniki v moštvenih športih, kot so na primer nogomet, košarka, vaterpolo,
rokomet in dr., imajo praviloma status delavcev v odnosu podrejenosti ali parapodrejenosti. Ti
športniki prejemajo nadomestilo v obliki trajne plače, kateri so dodani še različni bonusi, vse
pa v skladu s pogodbo o delu, sklenjeno s klubom. Profesionalni in polprofesionalni športniki
v moštvenih športih, kot nogometaši, izpolnjujejo pogoje iz definicije o pojmu delavcev ES iz
zadeve Lawrie-Blum, saj ne izbirajo sami, katere storitve bodo opravljali, morajo slediti
navodilom nadrejenih (uprave kluba, trenerja, kapetana), ne morejo sami določati svojega
delovnega časa, temveč se morajo pojaviti v napovedanem času na treningih in tekmah,
morajo odhajati v karantene pred tekmo če tako določi klub, morajo biti na razpolago
medijem, kadar to klub določi in dr. Opazen je element podrejenosti, posebno  če je
upoštevana tudi definicija opravljanja storitev iz zadeve Agegate. Ker športniki ne
uresničujejo dobička v poslovanju svojega kluba kot delničarji kluba, nimajo svobode
angažiranja lastnih sodelavcev (ne morejo sami izbirati s kom bodo igrali, temveč je takšna
odločitev na trenerjih in upravi klubov) itn.

Na drugi strani, imajo profesionalni športniki, izvajajo svoj šport posamezno, kot je na primer
tenis, strelstvo, judo itn.,  status samozaposlene osebe in bodo tako najpogosteje bodo
definirani kot izvajalci storitev v smislu določb o svobodi opravljanja storitev v EU. Ti svoje
finančne prejemke uresničujejo iz več virov (na primer višina prejemkov je odvisna od
položaja, ki ga dosežejo na tekmovanju, od sponzorskih pogodb in dr.), ter čeprav ni moč v
popolnosti jamčiti, da bodo ti športniki uresničili redne prejemke, jim prav tako ni mogoče
zanikati ekonomske značilnosti.

Ob definiranju profesionalnih športnikov v smislu njihovega pravnega statusa v evropskem
pravu se je avtorju postavilo vprašanje, ali so ti delavci ali izvajalci storitev, oziroma ali
spadajo pod gospodarsko svobodo gibanja delavcev ali opravljanja storitev? Športniki, kot je
to poudarilo ES, niso nikoli opazovani v luči gospodarske svobode ustanavljanja čeprav bi na
prvi pogled ta svoboda lahko bila uporabna za športnike v posameznih športih, saj
izpolnjujejo kriterije izvajalca  storitev na osnovi gospodarske svoboščine opravljanja storitev.

363
Ampak, kakor že predhodno rečeno, če športniki ne spadajo pod gospodarsko svoboščino
gibanja delavcev, skladno s čl. 57. UFEU-a, spadajo pod gospodarsko svoboščino opravljanja
storitev. Sodna praksa ES in člen 57(2). UFEU-a glede svobode opravljanja storitev dajeta
poudarek na „začasno opravljanje“, medtem ko profesionalni športniki v pravilu podpisujejo
pogodbe za obdobje od enega do petih let, čeprav so mogoče izjeme in je daljše trajanje
odvisno od delovnopravne zakonodaje države, iz katere klub izvira.. Prav tako je možno,  da v
nekaterih športih klub angažira nekega športnika za vsega nekaj tekem ter bi v tem primeru v
poštev lahko prišle določbe pogodbe o svobodi opravljanja storitev, odvisno od tega za kateri
šport gre. Ponoviti velja,, ko gre za profesionalne športnike v moštvenih športih, ki sklenejo
pogodbo s klubom tudi za vsega nekaj tekem, bo ta pogodba imela značilnosti pogodbe o delu,
športniki pa bodo imeli status delavca iz delovnopravnega razmerja.

Zaključno avtor poudarja nujnost definiranja profesionalnih športnikov v moštvenih športih
kot delavcev v odnosu sui generis podrejenosti, ne zaradi uživanja ustreznih evropskih pravic
do svobode gibanja, ker bo le-te pravice mogoče uresničiti na nekateri drugi podlagi, temveč
zato, ker je delavec v odnosu podrejenosti v veliko boljšem položaju od samozaposlene osebe,
saj ima: pravico do zaščite v primeru nezakonite odpovedi, pravico do nadomestilo za čas
brezposelnosti, pravico do porodniškega in starševskega dopusta,, pravico do nadomestila za
obdobje začasne nesposobnosti za delo, pravico do zakonsko določenega minimalnega roka
za uresničevanje pravice na obveščenost in dr. Veliko večino navedenih pravic je športnikom
v razvitih športnih državah kot sta Italija ali Anglija zagotovljena s kolektivnimi pogodbami.
Če športniki nimajo statusa delavcev, v pravilu nimajo možnost sindikalnega organiziranja in
na koncu, nimajo možnosti vodenja kolektivnega dogovarjanja, rezultat katerih bi bila
kolektivna pogodba.. Navedeno je nujno potrebno spremeniti tako v v Sloveniji kot na
Hrvaškem.

8.
Kot predlog urejanju problema nadomestil za razvoj igralca, pravil o transferjih in
drugih odprtih vprašanj, avtor zagovarja uresničitev socialnega dialoga na ravni EU v
profesionalnem športu, prvo prek nogometa. Nogomet je vzet kot model ne samo zaradi svoje
popularnosti, temveč iz razloga razširjene uporabe nacionalnih sistemov kolektivnega
dogovarjanja in obsežnega korpusa pravnih aktov EU in prakse ES, ki se nanj nanašajo. Na
navedeni način se lahko enostavno rešijo vsa odprta vprašanja, končni sporazum pa je lahko
ojačan z direktivo, ki bi nedvomno veliko prispevala k rešitvi obstoječih problemov. Največja
prednost socialnega dialoga je, da so vanj vključeni vsi udeleženci športnega gibanja oziroma

364
njihovi predstavniki: igralci, klubi, športne zveze ter predstavniki Evropske komisije. V
okviru socialnega dialoga je mogoče enostavno rešiti vsa odprta vprašanja, posebno tista, ki
niso v skladu z evropskim pravom. Toda da bi do tega prišlo, je nujno na ravni EU utrditi
delovnopravni status profesionalnih športnikov v moštvenih športih, saj v nasprotnem ne bo
moč doseči zadovoljivega učinka. Direktiva ki bi, končno, lahko nastala, ter bi nedvomno
pomagala v reševanju problemov, ki že tako dolgo obstajajo.

Prav tako je uvajanje severnoameriškega instituta omejevanja plač (engl. „salary cap“), ki se
lahko implementira z UEFA pravili o licenciranju klubov ter s socialnim dialogom, po
mnenju avtorja, dobra možnost rešitve obstoječih problemov. Na ta način se lahko enostavno
rešijo problemi visokih prejemkov in neenakosti med klubi, kar nedvomno lahko pomaga v
uresničevanju zastavljenih  ciljev ravnovesja med klubi in nepredvidljivosti tekmovanja, kar
je prišlo pod vprašaj z vstopom bogatih lastnikov v klube iz ruskih in bližnjevzhodnih držav.
Navedeno je vse bolj aktualno, če se upoštevajo visoki zneski dolgov, ki jih imajo najbolj
znani športni klubi. Prav to je področje, kjer je treba uresničiti specifičnost športa ter težiti k
cilju nepredvidljivosti tekmovanja in ravnovesja med klubi.

9.
Prav tako je potrebno poudariti, kar je za Hrvaško izjemno pomembno, da imajo
državljani tretjih držav, ki so uspeli priti na področje države članice in se tam zakonito
zaposliti, skladno z delovnopravno zakonodajo nacionalne države, pravico sklicevanja na
načelo prepovedi diskriminacije glede pogojev dela, nadomestila za delo in odpuščanje pred
nacionalnim sodiščem države članice, če je  določba predmetnega sporazuma neposredno
uporabna oziroma ima direkten učinek. Vendar, odločitev ali nekemu delavcu – športniku
državljanu tretje države, s katero obstaja mednarodni sporazum, dovoliti pristop na trg dela in
mu izdati delovno dovoljenje, spada v okvir pristojnosti držav članic. V tem segmentu so,
zaradi raznolikosti delovnopravne ureditve in imigracijske politike držav, prisotni zelo
različni pristopi. Državam je dana pravica, da s svojimi pravili kreirajo trg dela, v konkretnem
primeru profesionalnih športnikov. Primer Anglije, kjer se kot pogoj pridobitve delovnega
dovoljenja v nogometu postavlja določeno število odigranih tekem za državno reprezentanco,
kumulativno z dejstvom, da reprezentanca te države spada med bolj kvalitetne s FIFA lestvice,
jasno pokaže dejstvo, da postavljeni kriteriji v večji meri niso odvisni od sposobnosti
profesionalnih športnikov.

365
Tisto kar je važno v okviru predmetnega dela je, da državljani Hrvaške, Turčije, Švice, držav
EEA, Rusije, Alžira, Maroka, Tunisa, Izraela, in države t.i. Cottonou sporazuma, ki so
zaposleni v svojih klubih, skladno sodni praksi ES iz odločbe Bosman, povezano z odločbami
Kolpak, Simutenkov in Kahveci, lahko sprožijo pravne postopke ne samo v pogledu
nacionalnih kvot, temveč tudi za izpodbijanje pravil o transferjih, kar lahko ima dolgoročne
posledice na le-te; to pa pravzaprav dokazuje, kolikšen je pomensodb Kolpak in Simutenkov v
pogledu širokega področja uporabe pravnih posledic le-teh.

10.

Zaključno, avtor predlaga, da naj se v državah kot sta Slovenija in Hrvaška,
izda poseben zakon po vzoru Italije, s katerim bi se uredil delovnopravni status profesionalnih
športnikov, navedeno pa je nujno zaradi zaščite ne samo delovnih pravic športnikov, temveč
tudi njihovih temeljnih človeških pravic. Izdaja navedenega zakona ne bi predstavljala kršenja
avtonomije športnih združenj, saj isto že obstaja na primer v Italiji in Španiji. Na ta način bi
se izbirsali vsi dvomi in uzakonil profesionalni športni status, kot ga de facto imajo, ampak
trenutno brez pripadajočih pravic. V zakonu je treba jasno razlikovati med profesionalnimi
športniki v moštvenih in posameznih športih, toda obe kategoriji športnikov morata uživati,
vsaka na svoj način, določeno delovnopravno in socialnopravno zaščito. Športniki v
posameznih športih bi morali ostati v statusu samozaposlenih oseb, medtem ko bi bilo
potrebno športnikom v moštvenih športih podeliti status delavcev v sui generis odnosu
podrejenosti.

366

10. LITERATURA
Knjige i članci:

1. Accetto Matej, Avbelj Matej, Hojnik Janja, Smrkolj Maja, Vatovec Katarina (Ur.), Lizbonska
pogodba, GV Založba, Ljubljana, 2010.,

2. Acemoglu Daron, Pischke Jörn-Steffen, Beyond Becker: Training in Imperfect Labour
Markets, The Economic Journal, vol. 109. (1999.), str. 112.-142.,

3. Andenas Mads, Wulf-Henning Roth (Ur.), Services and Free Movement in EU Law, Oxford
University Press, Oxford, 2000.,

4. Anderson Jack, Modern Sports Law, Hart Publishing, Oxford, 2010.,

5. Bačić Arsen, Bačić Petar, Lisabonski ugovor i novi start Europskog sportskog prava, Zbornik
Pravnog fakulteta u Splitu, vol. 48. (2011.) br. 4., str. 681.-702.,

6. Barani Luca, The regulation of sport in the European Union: courts and markets, str. 107.-131.,
u Bogusz Barbara, Cygan Adam Jan, Szyszczak Erika M. (Ur.), The regulation of sport in the
European Union, Cheltenham: Edward Elgard Publishing Limited, 2007.,

7. Barnard Catherine, The Substative Law of the EU: The Four Freedoms, Oxford University
Press, Oxford, 2010.,

8. Barnard Catherine, The Social Partners and the Governance Agenda, European Law Journal,
vol. 8. (2002) br. 1., str. 80.-101.,

9. Barnard Catherine, EC Employment Law, Oxford University Press, Oxford, 2006.,

10. Barnard Catherine, United Kingdom, str. 51.-58., u Blanpain Roger (Ur.), Labour Law in
Motion, Kluwer Law International, The Hague, 2005.,

11. Barnard Catherine, Scott Joanne (Ur.), The Law of the Single European Market, Hart
Publishing, Oxford and Portland, Oregon, 2002.,

12. Barnard Catherine, Odudu Okeoghene (Ur.), The Outer Limits of European Union Law, Hart
Pubblishing, Oxford and Portland Oregon, 2009.,

13. Barnard Cattherine, EU „Social“ policy: From employment law to labour market freedoms, str.
641.-686., u Craig Paul, de Búrca Grainne, The Evolution of EU Law, 2nd edition, Oxford
University Press, Oxford, 2011.,

14. Barnard Catherine, Sharpston Eleanor, The Changing Face of Article 177 References,
Common Market Law Review, vol. 34. (1997.)  br. 5., str. 1113.-1171.,

15. Bastianon Stefano, Nascimbene Bruno, Lo sport e il diritto dell'Unione europea, u Greppi
Eduardo, Vellano Michele (Ur.), Diritto Internazionale dello sport, Giappichelli Editore,
Torino, 2010.,

16. Becker Gary S, Human Capital, A Theoretical and Empirical Analysis with Special Reference
to Education, The University of Chicago Press, Chicago, 1994.,

367

17. Bell Andrew C, Employment Law, Sweet&Maxwell, London, 2006.,

18. Beloff Michale J., Kerr Tim, Demetriou Marie, Sports Law, Hart Publishing, Oxford, 1999.,

19. Bergant Rakočević Vesna, Ilešič Marko, Grilc Peter, Podobnik Klemen, Vlahek Ana,
Levovnik Jure, Jagodic Tone, Možina Damjan, Gornik Maja, Šport in pravo, GV Založba,
Ljubljana, 2008.,

20. Besson Roger, Poli Raffaele, Loïc Ravenel, Demographic Study of Footballers in Europe
2011, International Centre for Sport Studies, Neuchâtel, 2011.,

21. Besson Roger, Poli Raffaele, Loïc Ravenel, Demographic Study 2012, International Centre for
Sport Studies, Neuchâtel, 2012.,

22. Bilić Andrijana, Contractual stability versus players mobility, Zbornik Pravnog fakulteta u
Splitu, vol. 48. (2011.) br. 4., str. 875.-898.,

23. Bilić Andrijana, Transformacija radnopravnog odnosa, Zbornik Pravnog fakulteta Sveučilišta
u Rijeci, vol. 32. (2011.) br. 2., str. 755.-794.,

24. Blackshaw Ian, The Professional Athlete – Employee or Enterpreneur?, International Sports
Law Journal, vol. 6. (2006.) br. 3.-4., str. 91.-95.,

25. Blanpain Roger (Ur.), The Future of Sport Law in the European Union, Kluwer Law
Internatiomal, The Hague, 2008.,

26. Blanpain Roger, European labour law, Kluwer Law International, 11th edition, The Hague,
2008.,

27. Blanpain Roger, The Legal Status of Sportsmen and Sportswomen under international,
European and Belgian national and regional law, Kluwer Law International, The Hague, 2003.,

28. Blainpain Roger, Engels Chris, European Labour Law, Kluwer, Deventer, Boston, 1995.,

29. Bodiroga-Vukobrat Nada, Barić Sanja (Ur.), Socijalna prava kao temeljna ljudska prava, TIM
Press, Zagreb, 2010.,

30. Bodiroga-Vukobrat Nada, Horak Hana, Temeljne socijalne slobode versus temeljna socijalna
prava (Utjecaj presuda Viking, Laval i Rüffert na temeljna socijalna prava) u Bodiroga-
Vukobrat Nada, Barić Sanja (Ur.), Socijalna prava kao temeljna ljudska prava, TIM press,
Zagreb, 2010.,

31. Bodiroga-Vukobrat Nada, Horak Hana, Martinović Adrijana, Temeljne gospodarske slobode u
Europskoj uniji, Inženjerski biro, Zagreb, 2011.,

32. Bodiroga-Vukobrat Nada, Laleta Sandra, Posebnosti kolektivnog pregovaranja u europskome
i hrvatskome pravu, Zbornik Pravnog fakulteta Sveučilišta u  Rijeci, vol. 28. (2007) br. 1., str.
317.-362.

33. Bogusz Barbara, Cygan Adam Jan, Szyszczak Erika M. (Ur.), The regulation of sport in the
European Union, Cheltenham: Edward Elgard Publishing Limited, 2007.,

34. Borja García, The Independent European Sport Review: Half Full or Half Empty?,
Entertainment and Sport Law Journal, vol. 4. (2007.) br. 3, 1748-944X.,

368

35. Borja García, The New Governance of Football: What role for the EU?, str. 115.-137., u
Gardiner Simon, Parrish Richard, Siekmann Robert (Ur.), EU, Sport, Law and Policy –
Regulation, Re-Regulation and Representation, T.M.C. Asser Press, Den Haag, 2009.,

36. Borja García, Olmeda Aberto Palomar, González Carmen Pérez, Spain: Parochialism or
innovation?, str. 134.-151., u Niemann Arne, Borja García, Grant Wyn (Ur.), The
transformation of European football, Towards the Europeanisation of the national game,
Manchester University Press, Manchester, New York, 2011.,

37. Bosworth Derek, Dawkins Peter, Stromback Thorsten, The Economics of the Labour Market,
Addison Wesely Longman, Essex, 1996.,

38. Brand Alexander, Niemann Arne: Germany: From adjustment to transformation, str. 59.-79., u
Niemann Arne, Borja García, Grant Wyn (Ur.), The transformation of European football,
Towards the Europeanisation of the national game, Manchester University Press, Manchester,
New York, 2011.,

39. Brand,Alexander, Niemann Arne, Spitaler Georg, Austria: Historical and modern processes,
str. 171.-186., u Niemann Arne, Borja García, Grant Wyn (Ur.), The transformation of
European football, Towards the Europeanisation of the national game, Manchester University
Press, Manchester, New York, 2011.,

40. Brox Hans, Rüthers Bernd, Henssler Martin, Arbeitsrecht, Kohlhammer, Stuttgard, 2007.,

41. Buklijaš Boris, Kolektivno radno pravo, Pravni fakultet Sveučilišta u Splitu, Split, 2006.,

42. Calciano Mariangela Claudia, Diritto dello sport: Il sistema delle responsabilità nell'analisi
giurisprudenziale, Giuffrè Editore, Milano, 2010.,

43. Carmichael Fiona, Forrest David, Simmons Robert, The Labour Market in Association
Football: Who Gets Transferred and for How Much?, Bulletin of Economic Research, vol. 51.
(1999.) br. 2., str. 125.-150.,

44. Casale Giuseppe (Ur.), The Employment Relationship, A Comparative overview, Hart
Publishing, Oxford and Portland Oregon, ILO, Geneva, 2011.,

45. Chalmers Damian, Davies Gareth, Monti Giorgo, European Union Law, Cambridge
University Press, Cambridge, 2010.,

46. Cherchye Laurens, Lovell C.A. Knox, Moesen Wim, Van Puyenbroeck Tom, One market, one
number? A composite indicator assessment of EU internal market dinamics, European
Economic Review, vol. 51. (2007.), str. 749.-779.,

47. Coccia Michele, L'indennitàdi trasferimento e la libera cicolazione dei calciatori profesionisti
nell'Unione europea, Rivista del diritto sportivo, (1994), br. 1.-2., str. 350-356.,

48. Colins Hugh, Legal Response to the Standard Form Contract of Employment, Industrial Law
Journal, vol. 36. (2007.) br. 1., str. 2.-18.,

49. Colucci Michele, Gli atleti italiani: Liberi di formarsi, liberi di giocare? Il vincolo sportivo e le
indennità di formazione alla luce delle sentenze Bernard e Pacilli, Rivista di diritto ed
economia dello sport, vol. 7. (2011) br. 1., str. 13.-38.,

50. Colucci Michele, Sports Law in Italy, Kluwer Law International, The Hague,  2009.,

369

51. Colucci Michele, Sport in the EU Treaty: In the Name of Specificity and Autonomy, str. 21.-
36., Blanpain Roger (Ur.), The Future of Sport Law in the European Union, Kluwer Law
International, The Hague, 2008.,

52. Colucci Michele, Geeraert Arnout, The Social Dialogue in European Professional Football,
Comparative Labor Law and Policy Journal, vol. 33. (2012.) br. 1., još neobjavljen.,

53. Colluci Michele (Ur.), The Bernard Case, sports and training compensation, European Sports
Law and Policy Bulletin, Sports Law and Policy Centre, Roma, 2010.,

54. Colucci Michele, The Bernard Case: An Opportunity for all Sports Stakeholders, str.143.-157.,
u Colluci Michele (Ur.), The Bernard Case, sports and training compensation, European
Sports Law and Policy Bulletin, Sports Law and Policy Centre, Roma, 2010.,

55. Conzelmann Ruben, Models for the Promotion of Home Grown Players for the Protection of
National Representative Teams, str. 215.-225., u Gardiner Simon, Parrish Richard, Siekmann
Robert (Ur.), EU, Sport, Law and Policy – Regulation, Re-Regulation and Representation,
T.M.C. Asser Press, The Hague,  2009.,

56. Craig Paul, de Búrca Grainne, EU Law, Text, Cases and Materials, 4th edition, Oxford
University Press, Oxford, 2008.,

57. Craig Paul, de Búrca Grainne, EU Law, Text, Cases and Materials, 5th edition, Oxford
University Press, Oxford, 2011.,

58. Craig Paul, de Búrca Grainne, The Evolution of EU Law, 2nd edition, Oxford University
Press, Oxford, 2011.,

59. Craig Paul, The Evolution of the Single Market, str. 1.-40., u Barnard Catherine, Scott Joanne
(Ur.), The Law of the Single European Market, Hart Publishing, Oxford and Portland, Oregon,
2002.,

60. Crnić-Grotić Vesna, Pravo međunarodnih ugovora, Pravni fakultet Sveučilišta u Rijeci, Rijeka,
2002.,

61. Croci Osvaldo, Porro Nicola, Russo Pippo, Italy: Least of the great leagues?, str.115.-133., u
Niemann Arne, Borja García, Grant Wyn (Ur.), The transformation of European football,
Towards the Europeanisation of the national game, Manchester University Press, Manchester,
New York, 2011.,

62. Ćapeta Tamara, Sudovi Europske unije: Nacionalni sudovi kao europski sudovi, IMO, Zagreb,
2002.,

63. Ćapeta Tamara, Đurđević Zlata, Goldner Lang Iris, Lapaš Davorin, Mataija Mislav, Perišin
Tamara, Podolnjak Robert, Rodin Siniša, Selanec Goran, Vasiljević Snježana, Reforma
Europske unije Lisabonski ugovor, Zagreb, Narodne novine, 2009.,

64. Ćapeta Tamara, Rodin Siniša, Osnove prava Europske unije na temelju Lisabonskog ugovora,
Zagreb, Narodne novine, 2010.,

65. Davis Timothy, What is Sports Law?, Marquette Sports Law Review, vol. 11. (2001.), str.
211.-244.,

370
66. Dau-Schmidt Kenneth G., Ray Michale D., United States of America, str. 59.-69., u Blanpain
Roger (Ur.), Labour Law in Motion, Kluwer Law International, The Hague, 2005.,

67. Deakin Simon, Morris Gillian S, Labour Law, Portland: Hart Publishing, 2009.,

68. Deakin Simon, Does the „Personal Employment Contrct“ Provide a Basis for the
Reunification of Employment Law, Industrial Law Journal, vol. 36. (2006.) br. 1., str. 68.-83.,

69. De Dios Crespo Perez Juan, Anrew Webster CAS Award Commentary, International Sports
Law Journal, vol. 10. (2010.) br. 3.-4., str. 166.-170.,

70. Degan Vladimir Đ., Međunarodno pravo, Školska knjiga, Zagreb, 2011.,

71. Del Punta Riccardo, Diritto del lavoro, Giuffre editore, Milano, 2010.,

72. De Weger Frans, The Webster Case: Justified Panic as there was after Bosman, str. 191.- 199.,
u Gardiner Simon, Parrish Richard, Siekmann Robert (Ur.), EU, Sport, Law and Policy –
Regulation, Re-Regulation and Representation, T.M.C. Asser Press, The Hague, 2009.,

73. Derungs Vitus, From Eastham to Bernard – An Overview of the Development of Civil
Jurisprudence on Transfer and Training Compensation, str. 105.-117 u Colluci Michele (Ur.),
The Bernard Case, sports and training compensation, European Sports Law and Policy
Bulletin, Sports Law and Policy Centre, Roma, 2010.,

74. Di Francesco Matteo, Il recesso Ante Tempus dal contratto di lavoro sportivo nel settore del
calcio professionistico, Rivista di diritto ed economia dello sport, vol. 3. (2007.) br. 3., str.
48.-71.,

75. Disney Richard, Remuneration of sports stars: implications for regulation, str. 132.-154., u
Bogusz Barbara, Cygan Adam Jan, Szyszczak Erika M. (Ur.), The regulation of sport in the
European Union, Cheltenham: Edward Elgard Publishing Limited, 2007.,

76. Dixon Dennis, The Long Life of Bosman – A Triumph of Law over Experience,
Entertainment and Sport Law Journal, vol. 6. (2008.) br. 2.,

77. Dobson Stephen, Goddard John (Ur.), The Economics of Football, Cambridge University
Press, Cambridge, 2011.,

78. Drolet Jean-Christian, Extra Time: Are the New Transfer Roles Doomed?, str. 167.-190., u
Gardiner Simon, Parrish Richard, Siekmann Robert (Ur.), EU, Sport, Law and Policy –
Regulation, Re-Regulation and Representation, T.M.C. Asser Press, The Hague, 2009.,

79. Dubey Jean-Philippe, Case Law – Kolpak, Common Market Law Review, vol. 42. (2005.),
499.-522.,

80. Dunphy Eamon, Only a game: The diary of a profesional fotballer, Penguin books, London,
1987.,

81. Dütz Wilhelm, Arbeitsrecht, Verlag C.H.Beck, München, 2007.,

82. Emiliou Nicholas, The Principle of Proportionality in European Law, Kluwer Law
International, The Hague, 1996.,

371
83. Engels Chris, Subordinate Employees or Self-Employed Workers, 339.-361., u Blanpian
Roger (Ur.), Comparative Labour Law and Industial relations in Industrialised Market,
Kluwer Law International, The Hague, 2010.,

84. Engelbrecht Georg, Discrimination against EU Nationals in Amateur Sports, International
Sports Law Journal, Vol. 10. (2010.) br. 1.-2., str. 105.-106.

85. Feess Eberhard, Mühlheußer Gerd, Economic Consequences of Transfer Fee Regulation in
European Football, European Journal of Law and Economics, vol. 13 (2002.) br.3., str. 221.-
237.,

86. Freeburn Lloyd, European Football Home-grown Players Rules and Nationality
Discrimination under the European Community Treaty, Marquette Sports Law Review, vol.
20. (2009.) br. 1., str. 177.-221.,

87. Freedland Mark, From the Contract of Employment to the Personal Work Nexus, Industrial
Law Journal, vol. 35. (2006.) br. 1., str. 1.-29.,

88. Freedland Mark, Kountouris Nicola, Towards a Comparative Theory of the Contractual
Construction of Personal Work Relations in Europe, Industrial Law Journal, vol. 37. (2007.)
br. 1., str. 49.-74.,

89. Frick Bernd, The Football Players' Labour Market: Empirical Evidence from the Major
European Leagues, Scottish Journal of Political Economy, vol. 54. (2007.) br. 3., str. 422.-
446.,

90. Gardiner Simon, Sports Law in the UK, Kluwer Law Publishing, The Hague, 2009.,

91. Gardiner Simon, James Mark, O'Leary John, Welch Roger, Blackshaw Ian, Boyes Simon,
Caiger Andrew, Sports Law, Cavendish Publishing, Oxon, 2006.,

92. Gardiner Simon, Parrish Richard, Siekmann Robert (Ur.), EU, Sport, Law and Policy –
Regulation, Re-Regulation and Representation, T.M.C. Asser Press, The Hague, 2009.,

93. Gardiner Simon, Welch Roger, The Contractual Dynamics of Team Stability Versus Player
Mobility: Who Rules „The Beautiful Game“, Entertainment and Sport Journal, vol. 5. (2007.)
br. 1., ISSN 1748-944X

94. Garcia-del-Barrio Pedro, Pujol Francesc, The Rationality of Under-employing the Best-
performing Soccer Players, Labour, vol. 23. (2009.) br. 3., str. 397.- 419.,

95. Gathmann Christina, Schönberg Uta, How General is Human Capital? A Task-Based
Approach, Journal of Labor Economics, vol. 28. (2010.) br. 1., str. 1.- 49.

96. Gény François, Méthodes d'interpretation et sources en droit positif, vol I 1970. str. 33. u
Emiliou Nicholas, The Principle of Proportionality in European Law, Kluwer Law
International, The Hague, 1996.,

97. Ghera Eduardo, Diritto del Lavoro, Cacucci editore, Bari, 2006.,

98. Giubboni Stefano, Free Movement of Persons and European Solidarity, European Law Journal,
vol. 13. (2007.) br. 3, str. 360.-379.,

99. Goldman Alvin, Corrada Roberto L., Labour Law in the USA, Kluwer Law International, The
Hague, 2010.,

372

100. Goldner Lang Iris, Transitional arrangements in the enlarged European Union: How free is
the free movement of workers?, Croatian Yearbook of European Law and Policy, vol. 3.
(2007.) str. 241.-271.,

101. Goldner Lang Iris, Sloboda kretanja ljudi u EU – Kontekst Sporazuma o pridruživanju,
Školska knjiga, Zagreb, 2007.,

102. Goldner Lang Iris, Perišin Tamara, Postupna liberalizacija kretanja roba i ljudi u Hrvatskoj i
Makedoniji – prije i nakon članstva u EU, Zbornik Pravnog fakulteta u Zagrebu, vol. 61.
(2011.) br. 2., str. 614.-642.,

103. Govaere Inge, The Future Direction of the EU Internal Market: On Vested Values and
Fashionable Modernism, Columbia Journal of European Law,  vol. 16. (2009.), br. 1., str.
67.-80.,

104. Gradev Georgi, Sporting Just Cause and the Relating Jurisprudence of FIFA and CAS,
International Sports Law Journal, Vol. 10. (2010.) br. 1.-2., str. 110.-114.,

105. Grant Wyn, The Representation in Football in the European Union: UEFA v. G 14, str.
401.- 415., u Gardiner Simon, Parrish Richard, Siekmann  Robert (Ur.), EU, Sport, Law and
Policy – Regulation, Re-Regulation and Representation, T.M.C. Asser Press, The Hague,
2009.,

106. Grayson Edward, Sport and the Law, Butterworths, London, 1999.,

107. Grgurev Ivana, Zabrana diskriminacije u radnom pravu, doktorska disertacija, Pravni
fakultet Sveučilišta u Zagrebu, 2006.,

108. Guardamagna Agostino, Diritto dello sport, Profili penali, UTET, Torino, 2009.,

109. Guttmann Allen, Sports: The First Five Millennia, University of Massachusetts Press,
Amherst, 2004.,

110. Haralambos Michael, Holborn Martin, Sociologija, Golden marketing, Zagreb, 2002.,

111. Hardy Stephen, Labour Law in UK, Kluwer Law International, The Hague, 2011.,

112. Hartley Trevor C., The Foundations of European Union Law, An Introduction to the
Constitutional and Administrative Law of the European Union, 7th edition, Oxford
University Press, Oxford, 2010.,

113. Hendrickx Frank, The Simutenkov Case: Russian Players are Equal to European Union
Players, vol. 5. (2005.) br. 3.-4., International Sports Law Journal, str. 13.-16.,

114. Hendrickx Frank, Justification of training compensation in European football: Bosman and
Bernard compared, str. 19.-33., u Colluci Michele (Ur.), The Bernard Case, sports and
training compensation, European Sports Law and Policy Bulletin, Sports Law and Policy
Centre, Roma, 2010.,

115. Herdegen Matthias, Europsko pravo, Pravni fakultet Sveučilišta u Rijeci, Rijeka, 2003.,

116. Hillion Christophe, Simutenkov Case, Common Market Law Review, vol. 45. (2008.), str.
815.-883.,

373
117. Hojnik Janja, Ekonomska učinkovitost notarnjega trga EU, LeXonomica – Revija za pravo
in ekonomijo, vol. 2. (2010.) br. 1., str. 7.-33.,

118. Honeyball Simon, Pearce David, Contract, Employment and the Contract of Employment,
Industrial Law Journal, vol. 35. (2006.) br. 1., str. 30.-55.,

119. Hornsby Stephen, The Harder the Cap, the Softer the Law?, Sport and the Law Journal, vol.
10. (2002.) br. 2, str. 142.-149.,

120. Hughes Everett Cherrington, Men and their work, Glencoe Illinois, The Free Press, 1958.,

121. Ianniello Tiziana, Cenni Sull' Ordinamento Sportivo, str. 1.-11. u Guardamagna Agostino
(Ur.), Diritto dello Sport-Profili Penali, UTET, Milano, 2009.,

122. Infantino Gianni, Mavroidis Petros C., Inherit the Wind: A Comment on the Bosman
Jurisprudence, str. 498.-505., u Maduro Miguel Poiares, Azoulai Loïc (Ur.), The Past and
the Future of EU Law, Oxford and Portland, Oregon, 2010.,

123. Ilešič Marko, Družbeni in pravni vidiki športa, str. 27.-50., u Rakočević Bergant Vesna (Ur.),
Šport in Pravo, GV Založba, Ljubljana, 2008.,

124. Ivkošić Marko, Pravni okvir transfera profesionalnih sportaša, str. 105.-156, u Crnić Ivica,
Crnić Jadranko, Ćurković Marijan, Gliha Igor, Ivančić-Kačer Blanka, Ivkošić Marko, Kačer
Hrvoje, Labar Boris, Mateša Zlatko, Mijatović Nikola, Mintas-Hodak Ljerka, Momčinović
Hrvoje, Perkušić Ante, Petrović Siniša, Primorac Dragan, Uvod u športsko pravo,
Inženjerski biro, Zagreb, 2009.,

125. Ilešič Marko, The Development of the Law and the Practice in the post-Bosman Era, str.
477.-479.,  u Maduro Miguel Poiares, Azoulai Loïc (Ur.), The Past and the Future of EU
Law, Oxford and Portland, Oregon, 2010.,

126. Ilešič Mirko, Pravo Evropske skupnosti in položaj poklicnih športnikov-analiza primera
„Bosman“, Pravna praksa, br. 379. (1997.).,

127. James Mark, Sports Law, Palgrave Macmillan, Hampshire, 2010.,

128. Jarass Hans D., A Unified Approach to the Fundamental Freedoms, str. 141.-162., u Mads
Andenas Wulf, Henning Roth (Ur.), Services and Free Movement in EU Law, Oxford
University Press, Oxford, 2004.,

129. Josipović Tatjana, Načela europskog prava u presudama Suda Europske zajednice, Narodne
novine, Zagreb, 2005.,

130. Kačer Hrvoje, Uvod i osobe u športu, str. 3.-36.; u Crnić, Ivica et al., Uvod u športsko pravo,
Inženjerski biro, Zagreb, 2009.,

131. Kaufman Bruce E., Hotchkiss Julie L., The Economics of Labor Market, 5th edition, Dryden
Press, Orlando, 2000.,

132. Kedzior Magdalena, Szczepanik Melchior, Poland: New shape, old problems, str. 204.-220.,
u Niemann Arne, Borja García, Grant Wyn (Ur.), The transformation of European football,
Towards the Europeanisation of the national game, Manchester University Press,
Manchester, New York, 2011.,

374
133. Késenne Stefan, The Peculiar International Economics of Professional Football in Europe,
Scottish Journal of Political Economy, vol. 54. (2007.) br. 3., str. 388.-399.,

134. Késenne Stefan, The Impact of Salary Caps in Professional Team Sports, Scottish Journal of
Political Economy, vol. 47. (2000) br. 4., str. 422.-430.,

135. Kimmage Paul, Full time: The secret life of Tony Cascarino as told to Paul Kimmage,
London, Simon and Schuster, 2000.,

136. Klose Oliver, Legal Framework for Collective Legal Agreements in Sport in Germany,
International Sports Law Journal, vol. 3. (2004.) br. 3.-4., str. 15.-17.,

137. Knez Rajko, Delovanje notranjega trga s pomočjo harmonizacije, Zbornik Pravne fakultete
Univerze v Mariboru, vol. 2. (2006.) br. 1., str. 237. - 260.,

138. Knez Rajko, Hojnik Janja, Notranji trg EU, Pravna fakulteta Univerze v Mariboru, Maribor,
2009.,

139. Korpič Horvat Etelka, Plačilo za delo u  Zakon o delovnih razmerjih, Senčur Peček, Darja,
Belopavlovič Nataša, Kalčič Miran (Ur.), GV Založba, Ljubljana, 2008.,

140. Kresal Barbara, Pravna ureditev plače, Bonex založba, Ljubljana, 2001.,

141. Kreuder Thomas, Potočnjak Željko, Građanskopravni elementi radnog odnosa, Pravo u
gospodarstvu, vol. 5. (1994.).,

142. Laffont Jean-Jacques, Martimort David, The Theory of Incentives – The Princial –Agent
Model, Princeton Univrsity Press, Princeton and Oxford, 2002.,

143. Laleta Sandra, Prestanak ugovora o radu, doktorska disertacija, Pravni fakultet Sveučilišta u
Zagrebu, Zagreb, 2011.,

144. Lanfranchi Pierre, Taylor Matthew, Moving with the ball – The Migration of Professional
Footballers, Berg, Oxford, New York, 2001.,

145. Lange Andreas, The FIFA „6+5“ Quota System: Legal Admissibility under the Terms of the
Treaty of Lisbon, International Sports Law Journal , vol. 11. (2011.) br. 1.-2., str. 126.-130.,

146. Lauterburg Dominique (Ur.), Core Statutes on Employment Law, Palgrave Macmillan,
Hampshire, 2009.,

147. Lazear Edward P., Personnel Economics for Managers, New York – Chichester – Brisbane
– Toronto – Singapore – Weinheim, John Wiley&Sons, Inc., 1998.,

148. Lazaer Edgar P., Rosen Sherwin, Rank-order tournaments as optimum labour contracts,
Journal of Political Economy, vol. 89. (1981), str. 841.-864.,

149. Lehmkuhl Dirk, Siegrist Olivier, Switzerland: Professionalisation and internationalisation,
str. 221.-237., u Niemann Arne, Borja García, Grant Wyn (Ur.), The transformation of
European football, Towards the Europeanisation of the national game, Manchester
University Press, Manchester, New York, 2011.,

150. Levine Alan M., Hard Cap or Soft Cap: The Optimal Player Mobility Restirctions for the
Professional Sports Leagues, Fordham Intellectual Property Media & Entertainment Law
Journal, Vol. 6. (1995.), br.1., str. 243.-299.,

375

151. Liotta Giuseppe, Santoro Laura, Lezioni di Diritto Sportivo, Giuffrè Editore, Milano, 2009.,

152. Lindholm Johan, Case law-Bernard, Common Market Law Review, vol. 47. (2011.), str.
1187.-1197.,

153. Livingston Bradford L, Perkins William P., United States, str. 341.-353., u Gaymer Janet
(Ur.), Employment and Labour Law, European Lawyer, London, 2006.,

154. Lombardi Roberta, Rizzello Salvatore, Scoca Franco Gaetano, Spasiano Mario R. (Ur.),
Ordinamento Sportivo e Calcio Professionistico: Tra Diritto ed Economia, Giuffrè Editore,
Milano, 2009.,

155. Maduro Miguel Poiares, We, The Court, Hart Publishing, Oxford, 1998.,

156. Maduro Miguel Poiares, Azoulai Loïc (Ur.), The Past and the Future of EU Law, Oxford
and Portland, Oregon, 2010.,

157. Magee Jonathan, International labour migration in English league football, University of
Brighton, doktorska disertacija, 1998.,

158. Maguire Joseph, Preliminary observations on globalisation and the migration of sport labour,
str. 73.-87., u Maguire Joseph, Falcous Mark, Sport and migration, Routledge, London and
New York, 2011.,

159. Maguire Joseph, Falcous Mark, Sport and migration, Routledge, London and New York,
2011.,

160. Malačič Janez, Demografske razmere in prebivalstvena politika v Sloveniji: Iz Jugoslavije v
Evropsko Unijo, Znanstvena konferenca/Scientific Conference, Nova Gorica, št. 5-6, 2005.,
str. 11.-18.,

161. Marassi Stefania, Il dialogo sociale europeo nel settore sportivo, Rivista di diritto ed
economia dello sport, vol. 7. (2011.) br. 2., str. 45.-65.,

162. Marotta Giuseppe, Calcio professionistico e sfruttamento economico degli asset dei club: il
contesto nazionale ed europeo, str. 41.-51. u Lombardi Roberta, Rizzello Salvatore, Scoca
Franco Gaetano, Spasiano Mario R. (Ur.), Ordinamento sportivo e calcio professionistico:
tra diritto ed economia  Giuffrè Editore, Milano, 2009.,

163. Martins Robero Branco, A European Legal Football Match Heading for Extra Time,
International Sports Law Journal, vol. 4. (2004.) br. 3.-4., str. 17.-30.,

164. Martins Roberto Branco, The Kolpak Case: Bosman Times Ten?, str. 227.-246., u Gardiner
Simon, Parrish Richard, Siekmann Robert (Ur.), EU, Sport, Law and Policy – Regulation,
Re-Regulation and Representation, T.M.C. Asser Press, The Hague, 2009.,

165. Martins Roberto Branco, Agenda for a Social Dialogue in the European Professional
Football Sector, str. 345.- 400., u Gardiner Simon, Parrish Richard, Siekmann Robert (Ur.),
EU, Sport, Law and Policy – Regulation, Re-Regulation and Representation, T.M.C. Asser
Press, The Hague, 2009.,

166. Martins Roberto Branco, Freedom of Movement in Realtion to Sport, International Sports
Law Journal, vol. 7. (2007.) br. 1.-2., str. 100.-107.,

376
167. Martins Roberto Branco, The Laurent Piau Case of the ECJ on the Status of Player's Agents,
str. 247.-258., u Gardiner Simon, Parrish Richard, Siekmann Robert (Ur.), EU, Sport, Law
and Policy – Regulation, Re-Regulation and Representation, T.M.C. Asser Press, The Hague,
2009.,

168. Martins Roberto Branco, Regulation of Professional Football in the EU, str. 317.-337., u
Gardiner Simon, Parrish Richard, Siekmann Robert (Ur.), EU, Sport, Law and Policy –
Regulation, Re-Regulation and Representation, T.M.C. Asser Press, The Hague, 2009.,

169. Mathijsen Petrus, A guide to European Union Law, Sweet&Maxwell, London, 2010.,

170. Mazzotta Oronzo, Diritto del lavoro, Giuffrè, Milano, 2008.,

171. McArdle David, From Boot Money to Bosman: Football, Society and the Law, Cavendish,
London, 2000.,

172. McConnell Campbell R., Brue Stanley L., Suvremena ekonomija rada, treće izdanje, MATE,
Zagreb, 1994.,

173. McGovern Patrick, Globalization or internalization? Foreign footballers in the English
league, 1946.-95., Sociology, vol. 36. (2002.) br. 1., str. 23.-42.,

174. Meier Henk Erik, Emergence, Dynamics and Impact of European Sport Policy –
Perspectives from Political Science, str. 7.-35., u Gardiner Simon, Parrish Richard,
Siekmann Robert (Ur.), EU, Sport, Law and Policy – Regulation, Re-Regulation and
Representation, T.M.C. Asser Press, The Hague, 2009.,

175. Meier Henk Erik, The Regulation of the Market for Professional Soccer Players,
International Sports Law Journal, vol. 4. (2004.) br. 3.-4., str. 4.-13.,

176. Mestre Alexandre, Sport in the European Constitution, International Sports Law Journal, vol.
5. (2005.) br. 1.-2., str. 83.-84.,

177. Mitten Matthew J., Sports Law in the USA, Kluwer Law International, The Hague, 2011.,

178. Miettinen Samuli, Parrish Richard, Nationality Discrimination in Community Law: An
Assessment of UEFA Regulations Governing Player Eligibility for European Club
Competitions (The Home-Grown Player Rule), Entertainment and Sport Law Journal, vol. 5.
(2007.) br. 2., ISSN 1748-944X.,

179. Miettinen Samuli, Policing the Boundaries Between Regulation and Commeracial
Exploitation: Lessons from the MOTOE Case, str. 137.-149., u Gardiner Simon, Parrish
Richard, Siekmann Robert (Ur.), EU, Sport, Law and Policy – Regulation, Re-Regulation
and Representation, T.M.C. Asser Press, The Hague, 2009.,

180. Monte Gianluca, Judgement of the Court of 16 March 2010 in the Case C 325/08:
Olympique Lyonnais SASP v Olivier Bernard and Newcastle United FC, Analysis, str. 37.-
48., u Colluci Michele (Ur.), The Bernard Case, sports and training compensation, European
Sports Law and Policy Bulletin, Sports Law and Policy Centre, Roma, 2010.,

181. Nafziger James A.R., European and North American models of sports organisation, str. 35.-
75., u Gardiner Simon, Parrish Richard, Siekmann Robert (Ur.), EU, Sport, Law and Policy
– Regulation, Re-Regulation and Representation, T.M.C. Asser Press, The Hague, 2009.,

377
182. Nafziger James A.R., The Priniple of Fairness in the Lex Sportiva of CAS Awards and
Beyond, International Sports Law Journal, Vol. 10. (2010.) br. 3.-4., str. 3.-9.,

183. Niemann Arne, Borja García, Grant Wyn (Ur.), The transformation of European football,
Towards the Europeanisation of the national game, Manchester University Press,
Manchester, New York, 2011.,

184. Novak Mitja, Končar Polonca, Bubnov Škoberne Anjuta (Ur.), Konvencije Mednarodne
organizacije dela s komentarjem, GV Založba, Ljubljana, 2006.,

185. Oberthür Nathalie, Das Transfersystem im Lzenzfussball, Peter Lang, Frankfurt, 2002.,

186. Odudu Okeoghene, Economic Activity as a Limit to Community Law, str. 225.-243., u
Barnard Catherine, Odudu Okeoghene (Ur.), The Outer Limits of European Union Law,
Hart Pubblishing, Oxford and Portland Oregon, 2009.,

187. O'Leary Siofra, Free movement of persons and services, str. 499.-545., u Craig Paul, de
Búrca Grainne, The Evolution of EU Law, 2nd edition, Oxford University Press, Oxford,
2011.,

188. Ongaro Omar, The System of Training Compensation According to the FIFA Regulations
on the Status and Transfer of Players, str. 69.-90., u Colluci Michele (Ur.), The Bernard
Case, sports and training compensation, European Sports Law and Policy Bulletin, Sports
Law and Policy Centre, Roma, 2010.,

189. Papaloukas Marios, The Sporting Exemption Principle in the European Court of Justice's
Case Law, International Sports Law Journal, vol. 9. (2009.), br. 3.-4., str. 7.-11.,

190. Parrish Richard, Social Dialogue in European Professional Football, European Law Journal,
vol. 17. (2011.) br. 2., str. 213.-229.,

191. Parrish Richard, Sports law and policy in the European Union, Manchester University Press,
Manchester, 2003.,

192. Parrish Richard, Miettinen Samuli, The Sporting Exception in European Union Law, T.M.C.
Asser Press, The Hague, 2007.,

193. Parrish Richard, Borja García, Miettinen Samuli, Siekmann Robert, Study: The Lisbon
Treaty and EU Sports Policy, European Parliament, Directorate General for Internal Policies,
Policy Department B: Structural and Cohesion Policies – Culture and Education, Brussels,
2010.,

194. Parrish Richard, Europe: The transformation of football, str. 23.-39., u Niemann Arne, Borja
García, Grant Wyn (Ur.), The transformation of European football, Towards the
Europeanisation of the national game, Manchester University Press, Manchester, New York,
2011.,

195. Pellacani Giuseppe., Il lavoro sportivo, str. 1403.-1449., u Vallebona Antonio (Ur.), I
contratti di lavoro, UTET, Torino, 2009.,

196. Pelkmans Jacques, Hanf Dominik, Chang Michele (Ur.), The EU Internal Market in
Comparative Perspective, P.I.E., Peter Lang, Brussels, 2008.,

378
197. Pelkmans Jacques, The Economic Concept and Meaning of the Internal Market, str. 30.-31.,
u Pelkmans Jacques, Hanf Dominik, Chang Michele (Ur.), The EU Internal Market in
Comparative Perspective, P.I.E., Peter Lang, Brussels, 2008.,

198. Peruzzi Marco, Autonomy in European Social Dialogue, The International Journal of
Comparative Labour Law and Industrial Relations, vol. 27. (2011.) br. 1., str. 3.-21.,

199. Plath Kai-Uwe, Individualrechtbeschränkungen im Berufsfussball, Drunker und Humblot,
1999.,

200. Poli Raffaele, Besson Roger, From the South to Europe, A comparative analysis of African
and Latin American football migration, str. 15.-30., u Maguire Joseph, Falcous Mark (Ur.),
Sport and Migration,  Rotledge, London and New York, 2011.,

201. Pogačnik Miha, Petrič Ernest, Izbrane teme mednarodnega prava, Evropska pravna fakulteta,
Nova Gorica, 2010.,

202. Pošćić Ana, Zaštita potrošaća i politika tržišnog natjecanja, doktorska disertacija, Pravni
fakultet Sveučilišta u Zagrebu, Zagreb, 2008.,

203. Potočnjak Željko, Zabrana diskriminacije, uznemiravanja i spolnog uznemiravanja u radnim
odnosima, str. 47.-100., u Potočnjak Željko (Ur.), Radni odnosi u Republici Hrvatskoj,
Pravni fakultet u Zagrebu i Organizator, Zagreb, 2007.,

204. Potočnjak Željko (Ur.), Radni odnosi u Republici Hrvatskoj, Pravni fakultet u Zagrebu i
Organizator, Zagreb, 2007.,

205. Prieb Micah, Jost Stolzfus, Independent Contractors, Employees and Entrepreneurialism
Under the National Labor Relations Act: A Worker-by-Worker Approach, Washington and
Lee Law Review, vol. 68. (2011.),  str. 311.-352.,

206. Puljko Vjekoslav, Arbitražno rješavanje sporova u nogometu, Pravni vjesnik, vol. 7. (2010.)
br. 2., str. 57.-67.,

207. Ranc David, Sonntag Albrecht, France: A case of UEFAisation?, str. 97.-114., u Niemann
Arne, Borja García, Grant Wyn (Ur.), The transformation of European football, Towards the
Europeanisation of the national game, Manchester University Press, Manchester, New York,
2011.,

208. Reich Norbert, The Constitutional Relevance of Citizenship and Free Movement in an
Enlarged Union, European Law Review, vol. 11. (2005.) br. 6., str. 675.-698.,

209. Roderick Martin, The Work of Professional Football, a labour of love?, Routlegde, Oxon,
2006.,

210. Rodin Siniša, Ćapeta Tamara, Osnove prava EU, Narodne novine, Zagreb, 2011.,

211. Rodin Siniša, Ćapeta Tamara, Goldner Lang Iris (Ur.), Reforma Europske unije - Lisabonski
ugovor, Narodne novine, Zagreb, 2009.,

212. Sack Jeffrey, Phillips Emma, Leal-Neri Hugo, Protecting Workers in a Changing
Workworld: The Growth of Precarious Employment in Canada, the United States and
Mexico, str. 233.-285., u Casale Giuseppe (Ur.), The Employment Relationship A
Comparative overview, Hart Publishing, Oxford and Portland Oregon, ILO, Geneva, 2011.

379
213. Sajko Krešimir, Međunarodno privatno pravo, Narodne novine, Zagreb, 2005.,

214. Salanié Bernard, The Economics of Contracts, The MIT Press, Cambridge, Massachusetts,
1997.,

215. Sandulli Maria Alessandra, Ordinamento sportivo e giurisdizione amministraziva, str. 117.-
127., u Lombardi Roberta, Rizzello, Salvatore, Scoca, Franco Gaetano, Spasiano, Mario R.
(Ur.), Ordinamento sportivo e calcio professionistico: tra diritto ed economia, Giuffrè
Editore, Milano, 2009.,

216. Senčur Peček Darja, Belopavlovič Nataša, Kalčič Miran (Ur.), Zakon o delovnih razmerjih,
GV Založba, Ljubljana, 2008.,

217. Seršić Maja, Odnos prava Europske unije i međunarodnog prava, Zbornik Pravnog fakulteta
u Zagrebu, vol. 55. (2005.)  br. 5., str. 1201.-1220.,

218. Shaw Jo, Citizenship: Contrasting dinamics, str. 575.-609., u Craig Paul, de Búrca Grainne:
The Evolution of EU Law, 2nd edition, Oxford University Press, Oxford, 2011.,

219. Siekmann Robert, Parrish Richard, Verhoogt Pieter, Branco Martins Roberto, Olfers Marjan,
Professional Sport in the Internal Market (Project No IP/A/IMCO/ST/2005-004), T.M.C.
Asser Institut, The Haggue, 2005.,

220. Siekmann Robert, Possible Participation of EPFL and G-14 in a Social Dialogue, str. 401.-
456., u Gardiner Simon, Parrish Richard, Siekmann Robert (Ur.), EU, Sport, Law and Policy
– Regulation, Re-Regulation and Representation, T.M.C. Asser Press, The Hague, 2009.,

221. Siekmann Robert, Promoting Social Dialogue in Football in the New member States, str.
339.-344., u Gardiner Simon, Parrish Richard, Siekmann Robert (Ur.), EU, Sport, Law and
Policy – Regulation, Re-Regulation and Representation, T.M.C. Asser Press, The Hague,
2009.,

222. Siekmann Robert, Labour Law, the Provision of Services, Transfer Rights and Social
Dialogue in Professional Football in Europe, Entertainement and Sports Law Journal, vol. 4.
(2006.) br. 1., ISSN 1748-944X,

223. Siekmann Robert, The Specificity of Sport: Sporting Exceptions in EU Law – rukopis
autora,

224. Siekmann Robert, Soek Janwillem (Ur.), The European Union and Sport: Legal and Policy
documents, T.M.C. Asser Press, The Hague, 2005.,

225. Smismans Stijn, The European Social Dialogue between Constitutional and Labour Law,
European Law Review, vol. 32. (2007.) br. 3., str. 341.-364.,

226. Snell Andenas, Exploring the Outer Limits: Restirictins on the Free Movement of Goods
and Services, str. 69.-139., u Andenas Mads, Wulf-Henning Roth (Ur.), Services and Free
Movement in EU Law, Oxford University Press, Oxford, 2000.,

227. Soek Janwillem, The Prize for Freedom of Movement: The Webster Case, str. 201.-213., u
Gardiner Simon, Parrish Richard, Siekmann Robert (Ur.), EU, Sport, Law and Policy –
Regulation, Re-Regulation and Representation, T.M.C. Asser Press, The Hague, 2009.,

228. Sørensen Karsten Engsig, Reconciling Secondary Legislation and the Treaty Rights of Free
Movement, European Law Review, vol. 36. (2011.) br. 3, str. 339.-362.,

380

229. Spielerman Seymour, Careers, labour market structure, and socioeconomic achievement,
American Journal of Sociology, (1977) br. 83., str. 551.-593.,

230. Steiner  Josephine, Woods Lorna, EU Law, Oxford University Press, Oxford, 2009.,

231. Summers Lowrence H., What Can  Economics Contribute to Social Policy? Some Simple
Economics of Mandated Benefits, AEA Papers and Proceedings, vol. 79. (1989.) br. 2., str.
177.-183., dostupno: http://www3.amherst.edu/~jwreyes/econ77reading/Summers.pdf.,

232. Szyszczak Erika: Is sport special? str. 3.-32., u Bogusz Barbara, Cygan Adam, Szyszczak
Erika (Ur.), The Regulation of Sport in the European Union, Edward Elgar, Cheltenham,
Massachusetts, 2007.,

233. Szyszczak Erika, Competition and sport, European Law Review, vol. 32. (2007.), str. 95.-
110.,

234. Szymanski Stefan, The Economic Design of Sporting Contests, Journal of Economic
Literature, vol. 41. (2003.), str. 1137.-1187.,

235. Taylor Julian, England and Wales, str. 71.-91., u Gaymer Janet (Ur.), Employment and
Labour Law, European Lawyer, London, 2006.,

236. Taylor Matthew, Global Players? Football, Migration and Globalisation, 1930-2000,
Historical Social Research, vol. 31. (2006.) br.1., str. 7.-30.,

237. Taylor Rogan, Ward Andrew, Kicking and screaming: An oral history of football in England,
London, Robson books, 1995.,

238. Tintić Nikola, Radno i socijalno pravo, knjiga I.: radni odnosi (I), Narodne novine, Zagreb,
1969.,

239. Tognon Jacopo, La giustizia sportiva nella sua dimensione internazionale: Il Tribunal
Arbitral du Sport di Losanna, str. 29.-39., u Lombardi Roberta, Rizzello Salvatore, Scoca
Franco Gaetano, Spasiano Mario R. (Ur.), Ordinamento sportivo e calcio professionistico:
tra diritto ed economia, Giuffrè Editore, Milano, 2009.,

240. Treu Tiziano, Labour Law in Italy, Kluwer Law International, The Hague, 2010.,

241. Trimble Leona, Buraimo Babatunde, Godfrey Clint, Grecic David, Minten Sue, Sport in UK,
Learning Matters, Exeter, 2010.,

242. Trninić Slavko, Kardum Igor, Mlačić Boris, Hipotetski model specifičnih osobina vrhunskih
sportaša u momčadskim sportskim igrama, Društvena istraživanja, vol. 19. (2010.) br. 3., str.
463.-485.,

243. Türk Danilo, Temelji menarodnega prava, GV Založba, Ljubljana, 2007.,

244. Učur Marinko Đ., Radno pravo, Express digital tisak, Rijeka, 2001.,

245. Učur Marinko Đ., Laleta Sandra, Konvencije MOR-a s komentarom, Pravni fakultet Rijeka,
TIM press, Zagreb, 2007.,

381
246. Van den Bogaert Stefaan, Bosman: The Genesis of European Sports Law, str. 488.-497., u
Maduro Miguel Poiares, Azoulai Loïc (Ur.), The Past and the Future of EU Law, Oxford
and Portland, Oregon, 2010.,

247. Van den Bogaert Stefaan, Cuyvers Armin, Parrish Richard, Miettinen Samuli, Soek
Janwillem, Siekmann Robert, Study on the Equal Treatment of Non-nationals in Individual
Sports Competitions, T.M.C. Asser Institute, Edge Hill University, Leiden University, 2010.,

248. Van den Bogaert Stefaan, Practical Regulation of the Mobility of Sportsmen in the EU Post
Bosman, Kluwer Law International, The Hague, 2005.,

249. Van den Bogaert Stefaan, Vermeersch An, Sport and EC Treaty: a tale of uneasy
bedfellows?, European Law Review, vol 31. (2006.), str. 821.-840.,

250. Van Megen Wil, The Oliver Bernard Compared, str. 93.-102., u Colluci Michele (Ur.), The
Bernard Case, sports and training compensation, European Sports Law and Policy Bulletin,
Sports Law and Policy Centre, Roma, 2010.,

251. Vellano Michele, Il ruolo della FIFA e dell'UEFA nella disciplina del calcio professionistico,
str. 11.-27., u Lombardi Roberta, Rizzello Salvatore, Scoca Franco Gaetano, Spasiano Mario
R. (Ur.), Ordinamento sportivo e calcio professionistico: tra diritto ed economia, Giuffrè
Editore, Milano, 2009.,

252. Vermeersch An, The Future EU Sports Policy: Hollow Words on Hollowed Ground?,
International Sports Law Journal, Vol. 9. (2009.),  br. 3.-4., str. 3.-7.,

253. Vinković Mario, Dječji rad u međunarodnom, europskom i poredbenom radnom pravu, TIM
Press, Zagreb, 2008.,

254. Vodovnik Zvone, Poglavja iz delovnega in socialnega prava, Evropska pravna fakulteta,
Nova Gorica, 2009.,

255. Vodovnik Zvone, Labour Law in Slovenia, Kluwer Law International, The Hague, 2011.,

256. Vuković Đuro, Kunštek Eduard, Međunarodno građansko postupovno pravo, Zgombić i
partneri, Zagreb, 2005.,

257. Vuletić Dominik, Pravni aspekti Lisabonske strategije i budući izazovi – razrada s motrišta
pravne prirode mekog prava (soft law), Zbornik Pravnog fakulteta u Zagrebu, vol. 61.
(2011.) br. 3., str. 1011.-1036.

258. Waelbbroeck Denis, Colombo Pablo Ibáñez, Case law: Piau, Common Market Law Review,
vol. 43. (2006.), str. 1743.-1756.,

259. Wathelet Melchior, Wathelet Report: Sport Governance and EU Legal Order: Present and
Future, International Sports Law Journal, vol. 7. (2007.) br. 3.-4., str. 3.-11.,

260. Weatherill Stephen, The White Paper on Sport as an Exercise in „Better Regulation“, str.
101.-114., u Gardiner Simon, Parrish Richard, Siekmann Robert (Ur.), EU, Sport, Law and
Policy – Regulation, Re-Regulation and Representation, T.M.C. Asser Press, The Hague,
2009.,

261. Weatherill Stephen, Bosman Changed Everything: The Rise of EC Sports Law, str. 480.-
487., u Maduro Miguel Poiares, Azoulai Loïc (Ur.), The Past and the Future of EU Law,
Oxford and Portland, Oregon, 2010.,

382

262. Weatherill Stephen, Resisting the Pressures of „Americanization“: The Influence of
European Community Law on the „European Sport Model“, str. 155.-176., u Greenfield
Steve, Osborn Guy (Ur.), Law and sport in contemporary society, Frank Cass Publishing,
London, 2000.,

263. Weatherill Stephen, European Football Law, u Collected Courses of the Academy of
European Law, Vol VII, Book I, Kluwer Law International, The Hague, 1999.,

264. Weatherill Stephen, Is the Pyramid Compatible with EC Law? International Sports Law
Journal, vol. 5. (2005.) br. 3.-4., str. 3.-7.,

265. Weatherill Stephen, Sports Under EC Competition and US Antitrust Law, str. 131.-142., u
Weatherill, Stephen, European Sports Law., T.M.C. Asser Press, The Hague, 2007.,

266. Weatherill Stephen, Sport as Culture in EC Law, str. 215.-248. u Gardiner Simon, Parrish
Richard, Siekmann Robert (Ur.), EU, Sport, Law and Policy – Regulation, Re-Regulation
and Representation, T.M.C. Asser Press, The Hague, 2009.,

267. Weatherill Stephen, The Helsinki Report on sport, European Law Review, vol. 25. (2000.)
br. 3., str. 282.-293.,

268. Weatherill Stephen, European Sports Law, T.M.C. Asser Press, The Hague, 2007.,

269. Weatherill Stephen, Anti-Doping Rulas and EC Law, European Competition Law Review,
vol. 7. (2005.), str. 416.-421.,

270. Weatherill Stephen, The Influence of EU Law on Sport Governance, str. 79.-100., u
Gardiner Simon, Parrish Richard, Siekmann Robert (Ur.), EU, Sport, Law and Policy –
Regulation, Re-Regulation and Representation, T.M.C. Asser Press, The Hague, 2009.,

271. Weatherill Stephen, Fairness, Openness and Specific Nature of sport: Does the Lisbon
Treaty Change EU Sports Law?, International Sport Law Journal, Vol. 10. (2010.) br. 3.-4.,
str. 11.-17.,

272. Weatherill Stephen, The Olivier Bernard Case: How, if at All, to Fix Compensation for
Training Young Players?, International Sport Law Journal, Vol. 10. (2010.), br. 1-2, str, 3.-
6.,

273. Weatherill Stephen,  On overlapping legal orders: what is the „purely sporting“ rule?, str.
48.-73., u Bogusz Barbara, Cygan Adam Jan, Szyszczak Erika M. (Ur.), The regulation of
sport in the European Union, Edward Elgard Publishing Limited, Cheltenham, 2007.,

274. Weiss Manfred, Schmidt Marlene, Labour Law in the Federal Republic of Germany, Kluwer
Law International, The Hague, 2008.,

275. White Robin C.A., Free movement of persons and sport, str. 33.-47., u Bogusz Barbara,
Cygan Adam Jan, Szyszczak Erika M. (Ur.), The regulation of sport in the European Union,
Edward Elgard Publishing Limited, Cheltenham, 2007.,

276. Wild Alexander, CAS and Football: Landmark Cases, T.M.C. Asser Press, The Hague,
2011.,

383
277. Wulf-Henning Ruth, ECJ Case Law on Freedom to Provide Services: Keck, str. 1.-24., u
Mads Andenas, Wulf-Henning Roth (Ur.), Services and Free Movement in EU Law, Oxford
University Press, Oxford, 2004.,

278. Zuber Marija, Plaće, naknade plaća i ostala primanja radnika iz radnog odnosa, str. 215.-
266., u Potočnjak Željko (Ur.), Radni odnosi u Republici Hrvatskoj, Organizator i Pravni
fakultet Sveučilišta u Zagrebu, Zagreb, 2006.,

279. Zylberstein Julien, The Olivier Bernard Judgement: A Significant Step Forward for the
Training of Players, str. 51.-66., u Colluci Michele (Ur.), The Bernard Case, sports and
training compensation, European Sports Law and Policy Bulletin, Sports Law and Policy
Centre, Roma, 2010.,

280. Zylberstein Julien, The Specificity of Sport: A Concept Under Threat, str. 95.-106., u
Blanpain Roger (Ur.), The Future of Sport Law in the European Union, Kluwer Law
Internatiomal, The Hague, 2008,

Međunarodni izvori (međunarodni ugovori, konvencije, deklaracije)

Additional Protokol to the Agreement establishing an Association between the European Economic
Community and Turkey, Brussels, 23.11.1970, OJ C 113/18 [1973].,

Additional Protocol, 23.11.1970, concluded, approved and confirmed on behalf of the Community by
Council Regulation (EEC) No 2760/72 of 19.12.1972, OJ 1973 C 133, (‘the Additional Protocol’),
annexed to the Agreement establishing an Association between the European Economic Community
and Turkey, signed at Ankara on 12 September 1963 by the Republic of Turkey, of the one part, and
by the Member States of the EEC and the Community, on the other part, and concluded, approved and
confirmed on behalf of the Community by Council Decision 64/732/EEC of 23.12.1963, OJ 1973 C
113.,

Agreement between the European Community and its Member States, of the one part, and the Swiss
Confederation, of the other, on free movement of persons, OJ L 114/6  [2002].,

Agreement establishing an Association beetween the European Economic Community and Turkey, OJ
[1977] L 361/1, 31.12.1977, (Ankara Agreement).,

Agreement on the European Economic Area, OJ L 1, 3.1.1994.,

Agreement on partnership and cooperation establishing a partnership between the European
Communities and their Member States and the Russian Federation, of the other part, signed in Corfu
on 24 June 1994 and approved on behalf of the Communities by Decision 97/800/ECSC, EC, Euratom:
Council and Commission Decision of 30 October 1997, OJ L 327, 1997.,

Consolidated version of the Treaty on the Functioning of the European Union, OJ C 83, 30.3.2010.,

Co-operation Agreement between the European Economic Community and the Kingdom of Algeria,
OJ L 263/2, 1978.,

Co-operation Agreement between the European Economic Community and the Kingdom of Marocco,
OJ L 264/2, 1978.,

Co-operation Agreement between the European Economic Community and the Republic of Tunisia,
OJ L 265/2, 1978.,

384
Deklaracija o temeljnim načelima i pravima na radu (ILO Declaration on Fundamental Principles and
Rights
at
Work),
iz
1998.
godine,
dostupno
na:
http://www.ilo.org/
declaration/thedeclaration/textdeclaration/lang--en/index.htm,

Europe Agreement establishing an Association between the European Communities and their member
States, and the Republic of Poland, OJ L 348/2 [1993].,

Europe Agreement establishing an Association between the European Communities and their member
States, and Romania, OJ L 357/2 [1994].,

Europe Agreement establishing an Association between the European Communities and their member
States, and the  Republic of Bulgaria, OJ L 358/2 [1994].,

Europe Agreement establishing an association between the European Communities and their Memeber
States and the Slovak Republic, OJ L 359/2 [1994].,

Europe Agreement establishing an Association between the European Communities and their member
States, and the Republic of Hungary, OJ L 347/2 [1994].,

Europe Agreement establishing an Association between the European Communities and their member
States, and the Czech Republic, OJ L 360/2 [1994].,

Europe Agreement establishing an Association between the European Communities and their member
States, and the Republic of Latvia, OJ L 26/3 [1998].,

Europe Agreement establishing an Association between the European Communities and their member
States, and the Republic of Lithuania, OJ L 51/3 [1998].,

Europe Agreement establishing an Association between the European Communities and their member
States, and the Republic of Estonia, OJ L 68/3 [1998].,

Europe Agreement establishing an Association between the European Communities and their member
States, and the Republic of Slovenia, OJ L 51/3 [1999].,

Euro-Mediterranean Agreement establishing an association between the European Communities and
their Member States, of the one part, and of the other part, Republic of Tunisia, OJ L 97 of 30.3.1998.,

Euro-Mediterranean Agreement establishing an association between the European Communities and
their Member States, of the one part, and of the other part, Kingdom of Morocco, OJ L 70, 18.3.2000.,

Euro-Mediterranean Agreement establishing an association between the European Communities and
their Member States, of the one part, and of the other part, State of Israel, OJ L 147 of 21.6.2000.,

Euro-Mediterranean Agreement establishing an association between the European Communities and
their Member States, of the one part, and of the other part, Hashemite Kingdom of Jordan, OJ L 129 of
15.5.2002.,

Euro-Mediterranean Agreement establishing an association between the European Communities and
their Member States, of the one part, and of the other part, Arab Republic of Egypt, OJ L 304 of
30.9.2004.,

Euro-Mediterranean Agreement establishing an association between the European Communities and
their Member States, of the one part, and of the other part, People's Democratic Republic of Algeria,
OJ L 265 of 10.10.2000.,

385
Euro-Mediterranean Agreement establishing an association between the European Communities and
their Member States, of the one part, and of the other part, Republic of Lebanon, OJ L 143 of
30.5.2006.,

Europska socijalna povelja (European Social Charter), 1961. godine, izmijenjena 1996. godine,
dostupno na: http://www.coe.int/t/dghl/monitoring/socialcharter/Presentation/TreatiesIndex_en.asp,

Konvencija MOR-a br. 100 (1951.) o jednakosti plaća radnika i radnica za rad jednake vrijednosti, NN
Međ. ugovori, 6/95 i 3/2000 (Convention  No. 100 concerning equal remuneration for men and women
workers for work of equal value, dostupno na http://www.ilo.org/ilolex/cgi-lex/convde.pl?C100,

Konvencija MOD št. 100 o enakem nagrajevanju moške in ženske delovne sile za delo enake
vrednosti, (1951) dostupno na Internet stranici Ministarstva za delo, družino in socijalne zadeve,
Republike
Slovenije,
http://www.mddsz.gov.si/si/delovna_podrocja/mednarodnosodelovanje
_in_evropske_zadeve/mednarodne_organizacije/mod/konvencije_ki_jih_je_slovenija_nasledila_z_akt
om_o_notifikaciji/,

Konvencija MOR-a br. 111 o diskriminaciji u odnosu na zaposlenje i zanimanje (1958.) u Učur,
Marinko Đ., Laleta, Sandra: Konvencije MOR-a s komentarom, Pravni fakultet Rijeka, TIM press,
Zagreb, 2007.

Konvencije
MOR-a
br.
181
O
privatnim
službama
za
zapošljavanje,
dostupno
na:
http://actrav.itcilo.org/actrav-english/telearn/global/ilo/law/ilo181.htm,

Konvencija Vijeća Europe o zaštiti ljudskih prava i temeljnih sloboda, (Convenction for the Protection
of
Human
Rights
and
Fundamental
Freedoms),
4.11.1950.,
Rim,
dostupno
na:
http://conventions.coe.int/treaty/Commun/QueVoulezVous.asp?NT=005&CL=ENG,

Međunarodni pakt o ekonomskim, socijalnim i kulturnim pravima (International Covenant on
Economic,
Social
and
Cultural
Rights),
16.12.1966.,
dostupno
na:
http://www2.ohchr.org/english/law/cescr.htm,

Međunarodni pakt o građanskim i političkim pravima čl. 6. (International Covenant on Civil and
Political
Rights),
16.10.1966.
dostupno
na:
http://treaties.un.org/doc/Publication/
UNTS/Volume%20999/v999.pdf,

Merger Treaty, OJ 152, 13.7.1967.,

Opća deklaracija o pravima čovjeka (The Universal Declaration on Human Rights), 10.12.1948.
godine, dostupno na: http://www.un.org/en/documents/udhr/index.shtml,

Partnership and Co-operation Agreement between the European Communnitties and their Member
States, of the one part, and Ukraine, of the other part), OJ L 49/3, 1998.,

Partnership Agreement between the European Community and its Member States, and the Member of
ACP Group of States, OJ L 317/3, 2000.,

Povelja Ujedinjenih naroda (UN Charter), United Nations, Department of Public Information, New
York, 1985.,

Single Europan Act, OJ L 169,  29.6.1987.,

Sporazum o stabilizaciji i pridruživanju između Republike Hrvatske i Europskih zajednica i njihovih
država članica, NN Međ. ug. br. 14/01; OJ L26/3, 2005.,

386
The Charter of Fundamental Rights of the European Union, OJ C 83, 30.3.2010.,

Treaty establishing the Europan Coal and Steel Community, 18.4.1951.,

Treaty establishing the European Economic Community, 25.3.1957.,

Treaty of Amsterdam, OJ C 340, 10.11.1997.,

Treaty of Lisbon, OJ L 306, 17.12.2007.,

Treaty of Nice, OJ C 80, 10.3.2001.,

Treaty on Europan Union, OJ C 191, 29.7.1992.,

Treaty on the functioning of the European Union, OJ C 83, 30.3.2010.

Heteronomni nacionalni propisi:

HRVATSKA:

Zakon o obveznim odnosima, (NN br. 35/05, 41/08),

Zakon o radu, (NN br. 114/03),

Zakona o radu, (NN br. 149/09, 61/11),

Zakon o športu, (NN br. 71/06, 150/08, 124/10 i 124/11).

ITALIJA:

Codice cilile,

Codice del processo civile,

Legge nu. 91/1981,

Legge nu. 220/2003,

Legge nu. 280/2003,

Legge nu. 286/1998,

Legge, nu. 368/2001.

SAD:

National
Labor
Relations
Act
(1935),
29
U.S.C.
§§
151-169,
dostupno
na:
http://www.nlrb.gov/national-labor-relations-act,

SAVEZNA REPUBLIKA NJEMAČKA:

Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz vom 14. August 2006 (BGBl. I S. 1897), das zuletzt durch
Artikel 15 Absatz 66 des Gesetzes vom 5. Februar 2009 (BGBl. I S. 160),

387
Arbeitsgerichtsgesetz in der Fassung der Bekanntmachung vom 2. Juli 1979 (BGBl. I S. 853, 1036),
das zuletzt durch Artikel 2 des Gesetzes vom 14. Juni 2011 (BGBl. I S. 1050),

Bundesurlaubsgesetz in der im Bundesgesetzblatt Teil III, Gliederungsnummer 800-4, veröffentlichten
bereinigten Fassung, das zuletzt durch Artikel 7 des Gesetzes vom 7. Mai 2002 (BGBl. I S. 1529),

Gesetz über Teilzeitarbeit und befristete Teilzeit- und Befristungsgesetz vom 21. Dezember 2000
(BGBl. I S. 1966), das zuletzt durch Artikel 1 des Gesetzes vom 19. April 2007 (BGBl. I S. 538),

Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland vom 23. Mai 1949 (BGBl. S. 1), zuletzt geändert
durch das Gesetz vom 21. Juli 2010 (BGBl. I S. 944),

Handelsgesetzbuch in der im Bundesgesetzblatt Teil III, Gliederungsnummer 4100-1, veröffentlichten
bereinigten Fassung, das zuletzt durch Artikel 8 des Gesetzes vom 1. März 2011 (BGBl. I S. 288),

Tarifvertragsgesetz in der Fassung der Bekanntmachung vom 25. August 1969 (BGBl. I S. 1323), das
zuletzt durch Artikel 88 des Gesetzes vom 8. Dezember 2010 (BGBl. I S. 1864)),

SLOVENIJA:

Obligacijski zakon, (Uradni list br. 83/01, 32/04, 88/06, 40/07),

Zakonu o delovnih razmerjih, (Uradni list br. 83/01, 42/2002, 88/06, 103/2007),

Zakon o enakih možnosti žensk in moških, (Uradni list br. 59/2002),

Zakon o športu, (Uradni list. br. 22/98, 97/01, 27/02, 110/02, 15/03),

Zakon o uresničevanju načela enakega obravnavanja, (Uradni list br. 50/2004, 61/2007, 93/2007).

Autonomni akti sportskih udruženja:

FIFA Commentary on the Regulations for the Status and Transfer of Players, (Komentar FIFA
Pravila),
dostupno
na:
http://www.fifa.com/mm/document/affederation/administration/
51/56/07/transfer_commentary_06_en_1843.pdf,

FIFA
Executive
Committee
Resolution,
20.10.2011.,
dostupno:
http://www.fifa.com/
aboutfifa/organisation/bodies/news/newsid=1529955/,

FIFA
Regulations
on
the
Status
and
Transfer
of
Players,
2010.,
dostupno
na:
http://www.fifa.com/mm/document/affederation/administration/01/27/64/30/regulationsstatusandtransf
er2010_e.pdf,

FIFA
Statue,
2010,
dostupno:
http://www.fifa.com/mm/document/affederation/generic/
01/29/85/71/fifastatuten2010_e.pdf,

International Association of Athletics Federation, Competition Rules, 2010-2011, dostupno na:
http://www.iaaf.org/mm/Document/AboutIAAF/Publications/05/47/80/20091027085725_httppostedfil
e_CompRules-BAT_17164.pdf,

International Olympic Committee, Olympic Charter, dostupno na: http://www.olympic.org/
Documents/olympic_charter_en.pdf,

388
Odluka o igranju stranih igrača u hrvatskim klubovima u sezoni 2011/12, dostupno na:
http://www.hks-cbf.hr/files/pravilnici/07072011/UO%201%20Odluka%20%20igranje%20
stranih%20igraca%202011-12.pdf,

Poslovnik o radu Arbitražnog suda HNS-a, dostupan na : http://www.hns-cff.hr/upl/products/
Poslovnik_o_radu_Arbitraznog_suda_HNS-a.pdf,

Pravila Engleskog nogometnog saveza FA  u pogledu ostvarivanja prava na radne dozvole:
http://www.thefa.com/TheFA/RulesandRegulations/FARegulations/NewsAndFeatures/2009/
work_permits_players.aspx,

Pravilnik
HNS-a
o
statusu
igrača,
dostupan
na:
http://www.hnscff.hr/upl/products/
Pravilnik_o_statusu_igraca.pdf,

Pravilnik
o
registraciji
in
statusu
igralcev
NZS,
dostupno
na:
http://www.nzs.si/resources/files/doc/dokumenti/PRSI.pdf,

Regulations
of
the
Europa
Champions
League,
dostupno
na:
http://www.uefa.com
/MultimediaFiles/Download/competitions/UCL/88/61/44/886144_DOWNLOAD.pdf,

Registracijski
pravilnik
HKS-a,
dostupno
na:
http://www.hks-cbf.hr/files/pravilnici/
19072011/REGISTRACIJSKI%20PRAVILNIK-srpanj-2011.doc,

Statut HNS-.a, dostupan na: http://www.hns-cff.hr/upl/products/Statut.pdf,

Statut
UEFA-e
dostupno
na:

http://www.uefa.com/MultimediaFiles/Download/
Regulations/uefaorg/General/01/47/69/97/1476997_DOWNLOAD.pdf.,

Statut
Talijanskog
nogometnog
saveza
(FIGC),
dostupno
na:
http://www.figc.it/Assets/
contentresources_2/ContenutoGenerico/60.$plit/C_2_ContenutoGenerico_3827_Sezioni_lstSezioni_n
umSezione_0_lstCapitoli_numCapitolo_0_upfFileUpload_it.pdf.

Odluke Europskog suda

C-26/62, NV Algemene Transport- en Expeditie Onderneming van Gend & Loos v Netherlands Inland
Revenue Administratio, ECR [1963] 13,

C-75/63, Hoekstra v Bestuur der Bedrijfsvereniging voor Detailhandel en Ambachten, ECR [1964]
177,

C-6/64, Costa v ENEL, ECR [1964] 585,

C-93/71, Leonesio v Ministry of Agriculture, ECR [1972] 293,

C-125/73, Sotgiu v Deutsche Bundespost, ECR [1974] 153,

C-127/73, BRT v SABAM, ECR [1974] 51,

C-152/73, Giovanni Maria Sotgiu v Deutsche Bundespost, [1974] ECR 153,

C-167/73, Commission v France (French Merchant Seamen), ECR [1974] 359,

389
C-2/74, Reyners v Belgian State, ECR [1974] 631,

C-8/74, Procureur du Roi v Benoît and Gustave Dassonville, ECR [1974] 837,

C-33/74, Johannes Henricus Maria van Binsbergen v Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor de
Metaalnijverheid, ECR [1974] 1299,

C-36/74, Walrave and Koch v Association Union Cycliste Internazionale, ECR [1974] 1405,

C-41/74, Van Duyn v Home Office, ECR [1974] 1337,

C-43/75, Gabrielle Defrenne v Société anonyme belge de navigation aérienne Sabena, ECR [1976]
455,

C-48/75, Jean Noël Royer, ECR [1976] 497,

C 118/75, Watson and Bellmann, ECR [1976] 1185,

C-13/76, Gaetano Donà v Mario Mantero, ECR [1976] 1333,

C-71/76, Jean Thieffry v Conseil de l'ordre des avocats à la cour de Paris, ECR [1977] 765,

C-117/76 i C-16/77 (spojeni predmeti), Ruckdeschel v Hauptzollamt Hamburg-St.Annen, ECR [1977]
1753,

C-115/78, Knoors v Secretary of State for Economic Affairs, ECR [1979] 399,

C-175/78, The Queen v Vera Ann Saunders, ECR [1979] 1129,

C-120/78, Rewe-Zentral AG v Bundesmonopolverwaltung für Branntwein (Cassis de Dijon), ECR
[1979] 649,

C-207/78, Criminal proceedings against Gilbert Even and Office national des pensions pour
travailleurs salariés (ONPTS), ECR [1978] 2019,

C-149/79, Commission v Belgium, ECR [1980] 3881,

C-246/80, Broekmeulen (C.) v Huisarts Registratie Comissie, ECR [1981] 2311,

C-279/80, Criminal proceedings against Alfred John Webb, ECR [1981] 3305,

C-53/81, D.M. Levin v Staatssecretaris van Justitie, ECR [1982] 1035,

C-15/82, Gaston Schul Douane Expediteur BV v Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen,
Roosendaal, ECR [1982] 1409,

C-286/82 i 26/83 (spojeni predmeti), Luisi and Carbone v Ministero del Tesoro, ECR [1984] 377,

C-14/83, Van Colson & Kamann v Land Nordrhein-Westfalen, ECR [1984] 1891,

C-15/83, Denkavit Nederland v Hoofdproduktschap voor Akkerbouwprodukten, ECR [1984] 2171,

C 238/83, Caisse d'Allocations Familiales de la Region Parisienne v Mr and Ms Richard Meade, ECR
[1984] 2631,

390
C-249/83, Hoeckx, ECR [1985] 973,

C-251/83, Haug-Adrion v Frankfurter Versiherungs-AG, ECR [1984] I-4277,

C-41/84, Pinna v Caisse d'Allocations Familiales de la Savoie, ECR [1986] 1,

C-152/84, Marshall v Southampton and South-West Hampshire Area Health Authority, ECR [1986]
723,

C-197/84, Steinhauser v. City of Biarritz, ECR [1985] 1819,

C-45/85, Verband der Sachversicherer v Commission, [1987] ECR 405,

C-59/85, State of the Netherlands v Ann Florence Reed, ECR [1986] 1283,

C-66/85, Lawrie-Blum v Land Baden-Würtemberg, ECR [1986] 2121,

C-139/85, R. H. Kempf v Staatssecretaris van Justitie, ECR [1986] 1741,

C-352/85, Bond van Adverteerders and others v The Netherlands State, ECR [1988] 2085,

C-12/86, Demirel v Stadt Schwaebisch Gmund, ECR [1987] 3719,

C-39/86, Lair v Universität Hannover, ECR [1998] 3161,

C-197/86, Brown v Secretary of State for Scotland, ECR [1988] 3205,

C-263/86, Humbel and Enel, ECR [1988] 5635,

C-222/86, Union nationale des entraîneurs et cadres techniques professionnels du football (Unectef) v
Georges Heylens and others, ECR [1987] 4097,

C-3/87, The Queen v Ministry of Agriculture, Fisheries and Food, ex parte Agegate ltd., ECR [1989]
I-4459,

C-148/87, Ministero Pubblico v Ratti, ECR [1979] 1629,

C-186/87, Ian William Cowan v Trésor public, ECR [1989] 195,

C-196/87, Steymann v Staatsecretaris van Justitie, ECR [1988] 6159,

C-305/87, Commission v Hellenic Republic, ECR [1989] 1461,

C-344/87, Bettray v Staatssecretaris van Justitie, ECR [1989] I-1621,

C-349/87, Elissavet Paraschi v Landesversicherungsanstalt Württemberg, ECR [1991] I-4501,

C-379/87, Groener v Minister for education, ECR [1989] 3967,

C-30/88, Greece v Commission, ECR [1989] 3711,

C-33/88, Pilar Allué and Carmel Mary Coonan v Università degli studi di Venezia, ECR [1989] 1591,

C-302/88, Hennen Olie BV v Stichting Interim Centraal Orgaan Voorraadvorming Aardolieprodukten
and State of the Netherlands, ECR [1990] 4625,

391

C-322/88, Salvatore Grimaldi v Fonds des maladies professionnelles, ECR [1989] 4407,

C-106/89, Marleasing SA v La Comercial Internacionale de Alimentacio SA, ECR [1990] I-4135,

C-113/89, Rush Portuguesa v Office National d'Imigration, ECR [1990] I-1417,

C-154/89, Commission v France, ECR [1991] I-659,

C-188/89, Foster and others v British Gas [1990] ECR I-3313,

C-192/89, Sevince v Staatssecretaris van Justitie, ECR [1990] 3461,

C-198/89, Commission v Greece, ECR [1991] I-727,

C-221/89, R. v Secretary of State for Transport, ex p. Factortame, ECR [1991] I-3905,

C-288/89, Stichting Collectieve Antennevoorziening Gouda and Others v Commissariaat voor de
Media, ECR [1991] I-4007,

C-292/89, The Queen v Immigration Appeal Tribunal, ex parte Gustaff Desiderius Antonissen, ECR
[1991] I-745,

C-363/89, Danielle Roux v Belgian State, ECR [1991] I-273,

C-357/89, Raulin v Minister van Onderwijs en Wetenschappen, ECR [1992] I-1027,

C-15/90, David Maxwell Middleburgh v Chif Adjudication Officer, ECR [1991] 4655,

C-18/90, Office nationale de l'Employ v Bahia Kziber, ECR [1991] I-199,

C-41/90, Höfner and Elsner, ECR [1991] I-1979,

C-76/90, Manfred Säger v Dennemeyer & Co. Ltd., ECR [1991] I-4221,

C-159/90, Society for Protection of the Unborn Child (SPUC) v Grogan, ECR [1991] I-4685,

C-179/90, Merci convenzionali porto di Genova SpA v Siderurgica Gabrielli SpA, ECR [1991] I-5889,

C-369/90, Mario Vincente Micheletti and others v Delegacion del Gobierno en Cantabria, ECR [1992]
I-4239,

C-370/90, The Queen v Immigration Appeal Tribunal et Surinder Singh, ex parte Secretary of State for
Home Department, ECR [1992] I-4265,

C-106/91, Ramrath v Ministre de la Justice, ECR [1992] I-3351,

C-267/91 i C-268/91 (spojeni predmeti), Criminal Proceedings against Keck and Mithouard, ECR
[1993] I-6097,

C-19/92, Dieter Kraus v Land Baden-Württembertg, ECR [1993] I-1663,

C-91/92, Facini Dori v Recreb, ECR [1994] I-3325,

C-379/92, Criminal proceedings against Matteo Peralta, ECR [1994] I-3453,

392

C-419/92, Scholz v Opera Universitaria di Cagliari, ECR [1994] I-505,

C-51/93, Meyhui NV v Schott Zwiesel Glaswerke AG, ECR [1994] I-3879,

C-355/93, Hayriye Eroglu v Land Baden-Württemberg, ECR [1994] I-5113,

C-384/93, Alpine Investments v Minister van Financiën, ECR [1995] I-1141,

C-415/93, Union Royale Belge des Societés de Football Association and other v. Bosman, ECR [1995]
I-4921,

C-484/93, Peter Svensson et Lena Gustavsson v Ministre du Logement et de l'Urbanisme, ECR [1995]
I-3955,

C-55/94, Reinhard Gebhard v Consiglio dell'Ordine degli Avvocati e Procuratori di Milano, ECR
[1995] I-4162,

C-107/94, P. H. Asscher v Staatssecretaris van Financiën, ECR [1996] I-3089,

C-194/94, CIA Security International v Signalson & Securitel, ECR [1996] I-2201,

C-237/94, John O'Flynn v Adjudication Officer, ECR [1996] 2631,

C-334/94, Commission v France, ECR [1996] 1307,

C-18/95, F.C. Terhoeve v Inspecteur van de Belastingdienst Particulieren/Ondernemingen buitenland,
ECR [1999] I-345,

C-351/95, Kadiman, ECR [1997] I-2133,

C-67/96, Albany International BV v Stichting Bedrijfspensioenfonds Textielindustrie, ECR [1999] I-
5751,

C-85/96, Maria Martinez Sala v. Freiestaat Bayer, ECR [1998] I-2691,

C-106/96, UK v Commission, ECR [1998] I-2729,

C-176/96, Jyri Lehtonen and Castors Canada Dry Namur-Braine v Fédération Royale Belge des
Sociétés de Basketball, ECR [2000] I-2681,

C-350/96, Clean Car Autoservice GmbH v Landeshauptmann von Wien, ECR [1998] I-2521,

C-51/96 i C-191/97 (spojeni predmeti), Christelle Deliège v Ligue Francophone de Judo et Disciplines
ASBL and Others, ECR [2000] I-2549,

C-115/97 i C-117/97 (spojeni predmeti), Brentjens' Handelsonderneming BV v Stichting
Bedrijfspensioenfonds voor de Handel in Bouwmaterialen, ECR [1999] I-6025,

C-219/97, Maatschappij Drijvende Bokken v Stichting Pensioenfonds voor de Vervoer- en
Havenbedrijven, ECR [1999] I-6121,

C-294/97, Eurowings Luftverkehrs AG v Finanzamt Dortmunt-Unna, ECR [1999] I-7447,

C-337/97, C.P.M. Meeusen v. Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep, ECR [1999] I-3289,

393

C-340/97, Ömer Nazli, Caglar Nazli and Melike Nazli v Stadt Nürnberg, ECR [2000] I-957,

C-391/97, Frans Gschwind v Finanzamt Aaachen-Aussenstadt, ECR [1999] I-5451,

C-9/98, Ermanno Agostini, Emanuele Agostini v Ligue francophone de judo et disciplines associées
ASBL, Ligue belge de judo ASBL, ECR [1998] I-4261,

C-165/98, Mazzoleni, Guillaume and others, ECR [2001] I-2189,

C-190/98, Graf v Filzmoser Maschinenbau GmbH, ECR [2000] I-493,

C-264/98, Tibor Balog v Royal Charleroi Spoting Club ASBL, ne objavljen,

C-281/98, Roman Angonese v Cassa di Risparmio Bolzano, ECR [2000] I-4139,

C-157/99, Smits and Peerbooms, ECR [2001] I-5473,

C-184/99, Rudy Grzelczyk v Centre public d'aide sociale d'Ottignies-Louvain-la-Neuve, ECR [2001] I-
6193,

C-257/99, R v Secretary of State for the Home Department ex. p. Barkoci and Malik, ECR [2001] I-
6557,

C-268/99, Aldona Malgorzata Jany and Others v Staatssecretaris van Justitie, ECR [2001] I-8615,

C-309/99, Wouters v Algemene Raad van de Nederlndse Orde van Advocaten, ECR [2002] I-1577,

C-413/99, Baumbast and R v. Secretary of State for the Home Department, ECR [2002] I-7091,

C-55/00, Elide Gottardo v Istituto nazionale della providenza sociale INPS, ECR [2002] I-413,

C-162/00 , Land Nordrhein-Westfalen v Beata Pokrzeptowicz-Meyer, ECR [2002] I-1049,

C-438/00, Deutscher Handballbund eV v Maros Kolpak, [2003] ECR I-4135,

C-171/01, Wählergruppe Gemeinsam, ECR [2003] I-4301,

C-264/01, C-306/01, C-354/01 i C-355/01, (spojeni predmeti), AOK Bundesverbang and Others, ECR
[2004] I-2493,

C-388/01, Commission v Italy, ECR [2003] I-721,

C-405/01, Coliego de Oficiales de la Marina Mercante Espanola v Administration del Estado, ANAVE,
ECR [2003] I-513,

C-413/01, Ninni-Orasche v Bundesminister für Wissenschaft, Verkehr und Kunst, ECR [2003] I-13187,

C-47/02, Anker, Ras and Snoek v German, ECR [2003] I-10447,

C-138/02, Collins, ECR [2004] I-2703,

C-148/02, Carlos Garcia Avello v État belge, ECR [2003] I-11613,

394
C-200/02, Kunqian Catherine Zhu and Man Lavette Chen v Secretary of State for the Home
Department, ECR [2004] I-9925,

C-400/02, Gerard Merida v Bundesrepublik Deutschland, ECR [2004] I-8471,

C-442/02, Caixa Bank France v Ministere de l'Economie des Finances et de l'Industrie, ECR [2004] I-
896,

C-456/02, Trojani v Centre public d'aide sociale, ECR [2004] I-7573,

C-464/02, Commission v Denmark, (Danish Company Cars), ECR [2005] I-7929,

C-105/03, Pupino, ECR [2005] I-5285,

C-265/03, Igor Simutenkov v Ministerio de Educación y Cultura and Real Federación Española de
Fútbol, ECR [2005] I-2579,

C-278/03, Commission v Italy, ECR [2005] I-3747,

C-209/03, The Queen, on the application of Dany Bidar v. London Borough of Ealing and Secretary of
State for Education and Skills, ECR [2005] I-2119,

C-514/03, Commission v Spain, ECR [2006] I-963,

C-109/04, Karl Robert Kranemann v Land Nordrhein-Westfallen, ECR [2005] I-2421,

C-144/04, Mangold v Helm, ECR [2005] I-9981,

C-150/04, Commission v Denmark, ECR [2007] I-1163,

C-151/04 i C-152/04 (spojeni predmeti), Nadin, Nadin-Lux and Durré, ECR [2005] I-11203,

C-158/04  i 159/04 (spojeni predmeti), Alfa Vita Vassilopoulos AE v Greece, ECR [2006] I-8135,

C-212/04, Konstantinos Adeneler and others v Ellinikos Organismos Galaktos, ECR [2006] I-6057,

C-372/04, ex parte Watts, ECR [2006] I-4325,

C-519/04, Meca-Medina and Majcen v Commission, ECR [2006] I-6991,

C-192/05, Tas-Hagen and Tas, ECR [2006] I-10451,

C-208/05, ITC Innovative Technology Center GmbH v Bundesagentur für Arbeit, ECR [2007] I-181,

C-212/05, Hartmann v Freistaat Bayern, ECR [2007] I-6303,

C-341/05, Laval un Partneri v Svenska Byggnadsarbetareförbundet, ECR [2007] I -11767,

C-345/05, Commission v Portugese Republic, ECR [2006] I-10633,

C-356/05, Farrel v Whitty, ECR [2007] I-3067,

C-438/05, International Transport Workers' Federation and Finnish Seamen's Union v Viking, ECR
[2007] I-10779,

395
C-80/06, Carp Snc di L. Moleri e V. Corsi v Ecorad Srl, ECR [2007] I-4473,

C-243/06, SA Sporting du Pays de Charleroi, G-14 Groupment des clubs de football européens v
Fédération internationale de football association (FIFA), ne objavljen,

C-281/06, Hans-Dieter Jundt and Hedwig Jundt v Finanzamt Offenburg, ECR [2007] I-12231,

C-346/06, Dirk Rüffert, in his capacity as liquidator of the assets of Objekt und Bauregie GmbH & Co.
KG v Land Niedersachsen, ECR [2008] I-1989,

C-353/06, Stefan Grunkin and Dorotea Regina Paul, ECR [2008] I-7639,

C-49/07, Motosykletistiki Omospondia Ellados NPID (MOTOE) v Elliniko Dimosio, ECR [2008] I-
4863,

C-94/07, Raccanelli v Max Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaftem, ECR [2008] I-
5939,

C-138/07, Belgische Staat v Cobelfret, ECR [2009] I-731,

C-152/07 i C-154/07 (spojeni predmeti), Arcor v Bundesrepublic Deutschland, ECR [2008] I-5959,

C-158/07, Förster v Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep, ECR [2008] I-8507,

C-22/08
i
C-23/08
(spojeni
predmeti),
Athanasios
Vatsouras
e
Josif
Koupatantze
v
Arbeitsgemeinschaft (ARGE) Nürnberg 900, ECR [2009] I-4585,

C-73/08, Nicolas Bressol and Others and Céline Chaverot and Others v Gouvernement de la
Communauté française, ECR [2010] I-2735,

C-101/08, Audiolux and others Groupe Bruxelles Lambert SA (GBL) and Others and Bertelsmann AG
and Others, ECR [2009] I-9823,

C-135/08, Rottmann v Freistaat Bayern, ECR [2010] I-1449,

C-152/08, Real Sociedad de Fútbol SAD and Nihat Kahveci v Consejo Superior de Deportes and Real
Federación Española de Fútbol, ECR [2008] I-6291,

C- 314/08, Krzysztof Filipiak v Dyrektor Izby Skarbowej w Poznaniu, ECR [2009] I-11049,

C-325/08, Olympique Lyonnais SASP v Oliver Bernard, Newcastle United FC, ECR [2008] I-4139,

C-14/09, Hava Genc v Land Berlin, ECR [2010] I-000,

T-10/93, A v Commission, ECR [1994] II-179,

T-313/02, Meca-Medina and Majcen v Commission, ECR[2004] II-3291,

T-193/03, Piau v Commission, ECR [2005] II-209.

396
Mišljenja Nezavisnih odvjetnika Europskog suda

Cosmas u povezanom predmetu C-51/96 i C-191/97 (spojeni predmeti), Christelle Deliège v Ligue
Francophone de Judo et Disciplines ASBL and Others, ECR [2000] I-2549,

Darmon u predmetu C-81/87, The Queen v H. M. Treasury and Commissioners of Inland Revenue, ex
parte Daily Mail and General Trust plc (Daily Mail), ECR [1988] 5483,

Dutheillet de Lamothe  u predmetu C-11/70, Internationale Handelsgesellschaft mbH v Einfuhr- und
Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel, ECR [1970] 1125,

Fennelly u predmetu C-281/98, Roman Angonese v Cassa di Risparmio Bolzano, ECR [2000] I-4139,

Jacobs u predmetu C-76/90, Manfred Säger v Dennemeyer & Co. Ltd., ECR [1991] I-4221,

Kokott u predmetu, C-284/04, T-Mobile Austria GmbH and others v Republik Österrich, ECR [2007]
I-5189,

Léger u predmetu, C-519/04, Meca-Medina and Majcen v Commission, ECR [2006] I-6991,

Lenz u predmetu, C-415/93, Union Royale Belge des Societés de Football Association and other v
Bosman, ECR [1995] I-4921,

Maduro u predmetu C-438/05, International Transport Workers' Federation and Finnish Seamen's
Union v Viking, ECR [2007] I-10779,

Mayras u predmetu C-2/74, Jean Reyners v Belgium State, ECR [1974] 631,

Mazák u predmetu C-158/07, Förster v.Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep, 1 C.M.L.R. 32
[2009],

Sharpston u predmetu C-212/06, Walloon Government, ECR [2008] I-1683,

Sharpston u predmetu C-325/08, Olympique Lyonnais SASP v Oliver Bernard, Newcastle United FC,
ECR [2008] I-4139,

Trabucchi u predmetu C-13/76, Gaetano Donà v Mario Mantero, ECR [1976] 1333,

Sekundarno pravo EU

COM (1984) 446, Final, Adonnino Report, „A People's Europe“, Bulletin European Communities, 6-
1985, Supplement 7/85,

COM (1985) 310 final, White Paper forom the Commission to the European Council, Completing the
Internal
Market,
14.6.1985.,
dostupno
na:
http://europa.eu/documents/comm/
white_papers/pdf/com1985_0310_ f_en.pdf,

COM (93) 700 final, White Paper on growth, competitivness and employment. The challenges and
ways forward into the 21 st century, 5.12.1993.,

COM (94) 333 White Paper on Social Policy, 27.7.1994.,

397
COM (96) 448 final, Commission Communication concerning the Development of the Social
Dialogue at Community level, 18.9.1996., dostupno na: http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/
LexUriServ.do?uri=COM:1996:0448:FIN:EN:PDF,

COM (1998) 322 final, Communication from the Commission adapting and promoting the social
dialogue at Community level, 20.5.1998.,

COM (1999) 644, Report from the Commission to the European Council with a view to safeguarding
current sports structures and maintaining the social function of sport within the Community
framework, 1.12.1999., (The Helsinki Report on Sport), dostupno na: http://eur-lex.europa.eu/
LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CELEX:51999DC0644:EN:HTML,

COM (2003) 270 final, Green Paper on Services of General Interest, 21.5.2003.,

COM (2004) 557 final, Communication from the Commission: Partnership for change in an enlarged
Europe – Enchancing the contribution of European social dialogue, 12.8.2004.,

COM (2006) 708, Green Paper – Modernising labour law to meet challenges of the 21st century,
22.11.2006.,

COM (2007) 60 Communication from the Commission to the Council, the European Parliament, the
European Economic and Social Committee and the Committee of the Regions, A Single Market for
Citizens,
21.2.2007.,
dostupno
na:
http://ec.europa.eu/citizens_agenda/single_market_review/
docs/interim_report_ com_2007_60_en.pdf,

COM (2007) 391 final,  European Commission, White paper on sport, (Bijela knjiga o sportu),
11.7.2007.,

COM (2007) 391 final, Commission of the EC Staff Working documents, Action plan „Pierre de
Coubertin“, Accompanying document to the White paper on Sport, 11.7.2007, dostupno:
http://ec.europa.eu/sport/white-paper/doc/sec934_en.pdf,

COM (2007) 359, Towards Common Principles of Flexicurity: More and better jobs through
flexibility and security, 27.6.2007.,

COM (2007) 724, Communication from the Commission to the European Parliament, the Council, the
European Economic and Social Committee and the Committee of the Regions, A Single Market for
the
21st
Century
Europe,
20.11.2007.,
dostupno
na:
http://eur-
lex.europa.eu/LexUriServ/site/en/com/2007/ com2007_0724en01.pdf,

COM (2007) 725, Communication frome the Commission to the European Parliamnet, the Council,
the European Economic and Social Committee and the Committee of the Regions accompanying the
Communication on „A Single Market for 21st centuty Europe“ Services of general interest, including
social services of general interest: a new European commitment, 20.11.2007.,

COM (2009) 15, Communication from the Commission to the European Parliament, the Council, the
European Econimic and Social Committee and the Committee of the Regions, Third Strategic Review
of Better Regulation in the European Union, dostupno na: http://ec.europa.eu/governance/better_
regulation/documents/com_2009_0015_en.pdf, 28.1.2009.,

COM (2010) 573, Communication from the Commission, Strategy for the effective implementation of
the Charter of Fundamental Rights by the European Union, dostupno na: http://ec.europa.eu/
justice/news/intro/doc/com_2010_573_en.pdf, 19.10.2010.,

398
COM (2010) 603, EU Citizenship Report 2010, dostupno na : http://ec.europa.eu/justice/policies/
citizenship/docs/com_2010_603_en.pdf, 27.10.2010.,

COM (2010) 608, Communication from the Commision to the European Parliament, the Council, the
Economic and Social Committee and the Committee of the Regions, Towards a Single Market Act, str.
4., dostupno na : http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2010:0608:REV1:EN:
PDF#page=2, 27.10.2010.,

COM (2011) 12 final, Communication from the Commission to the European Parliament, the Council,
the European Economic and Social Committee and the Committee of the Regions „Developing the
European Dimension in Sport“, (tzv. Bijela knjiga o sportu 2), 18.01.2011.,

Commission Decission of 20.05.1998 on the establishment of Sectoral Dialogue Committees
promoting the Dialogue between social parners at European level, OJ L 225/27, 12.8.1998.,

Communication from the Commission – Services of General Interest in Europe, OJ C 17/4, 19.1.2001.,

Council Directive 89/391/EEZ on the introducion of measures to encourage improvements in the
safety and health of workers at work, OJ L 183, 29.6.1989.,

Council Directive 90/364/EEC of 28 June 1990 on the right of residence, OJ L180/26 13.7.1990.,

Council Directive 90/365/EEC of 28 June 1990 on the right of residence for employees and self-
employed persons who have ceased their occupational activity, OJ L180/26 13.7.1990.,

Council Directive 90/366/EEC of 28 June 1990 on the right of residence for students, OJ L180/26
13.07.1990, repealed and replaced by Council Directive 93/96 of 29 October 1993 on the right of
residence for students, OJ L317, 18.12.1993.,

Council Directive 94/33/EC of 22 June 1994 on the protection of young people at work, OJ [1994] L
216/12, 20.8.1994.,

Directive 96/71/EC of the European Parliament and of the Council of 16.12.1996 concerning the
posting of workers in the framework of the provision of services, OJ L 18, 21.1.1997.,

Council Directive 1999/70/EC of 28 June 1999 concerning the framework agreement on fixed term
work concluded by ETUC, UNICE and CEEP, OJ L 175, 10.7.1999.,

Commission Press Release: Commission closes investigation into FIFA regulations on international
football transfers, IP/02/824, 5.7.2002.,

Commission recommendation of 29 June 2009 on measures to improve the functioning of the single
market, OJ L 176/17, 7.7.2009.,

Council Regulation No 2679/98 of 7 December 1998 on the functioning of the internal market in
relation to the free movement of goods among the Member states, OJ L 337, 12.12.1998.,

Commission Regulation (EC) No 635/2006 of 25 April 2006 repealing Regulation (EEC) No 1251/70
on the right of workers to remain in the territory of a Member State after having been employed in that
State, OJ L112, 26.4.2006.,

Council Directive 64/221/EEC on the co-ordination of special measures concerning the movement and
residence of foreign nationals which are justified on grounds of public policy, public security or public
health, OJ 56, 4.4.1964.,

399
Council Directive 76/207/EEC of 9 February 1976 on the implementation of the principle of equal
treatment for men and women as regards access to employment, vocational training and promotion,
and working conditions, OJ L 39, 14.2.1976.,

Council Directive 79/7/EEC of 19.12.1978 on the progressive implementation of the principle of equal
treatment for men and women in matters of social security, OJ L 6, 10.1.1979.,

Council Directive 86/378/EEC of 24. July 1986 on the implementation of the principle of equal
treatment for men and women in occupational social security schemes, OJ L 225, 12.8.1986.,

Council Directive 86/613/EEC of 11 December 1986 on the application of the principle of equal
treatment between men and women engaged in an activity, including agriculture, in a self-employed
capacity, and on the protection of self-employed women during pregnancy and motherhood, OJ L 359,
19.12.1986.,

Council Directive 2000/43/EC of 29 June 2000 implementing the principle of equal treatment between
persons irrespective of racial or ethnic origin, OJ L 180, 19.7.2000.,

Council Directive 2000/78/EC of 27 November 2000 establishing a general framework for equal
treatment in employment and occupation, OJ L 303, 2.12.2000.,

Council of the European Union, Conclusions on the Single Market Act, Council meeting Brussels,
10.12.2010., dostupno na: http://www.consilium.europa.eu/uedocs/cms_data/docs/pressdata/en/intm/
118409.pdf,

Directive 68/360/EEC on the abolition of restrictions on movement and residence within the
Community for workers of Member States and their families, OJ L 257, 19.10.1968.,

Directive 73/148/EEC on the abolition of restrictions on movement and residence within the
Community for nationals of Member States with regard to establishment and the provision of services,
OJ L 172, 21.5.1973.,

Directive 75/34/EEC concerning the right of nationals of a Member State to remain in the teritory of
another Member State after having pursued therein an activity in a self employed capacity, OJ L014,
20.1.1975.,

Directive 2002/73/EC of the European Parliament and of the Council of 23 September 2002 amending
Council Directive 76/207/EEC on the implementation of the principle of equal treatment for men and
women as regards access to employment, vocational training and promotion, and working conditions
(Text with EEA relevance), OJ L 269, 5.10.2002.,

Directive 2004/38/EC of the European Parliament and of the Council of 29 April 2004 on the right of
citizens of the Union and their family members to move and reside freely within the terittory of the
Member States, OJ L 158/77, 30.4.2004.,

Directive 2005/36/EC of the European Parliament and of the Council of 7 September 2005 on
recognition of professional qualifications, OJ 2005 L 255, 30.9.2005.  Pročišćeni tekst je dostupan na:
http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CONSLEG: 2005L0036:20110324:EN:PDF,

Directive 2006/123/EC of the European Parliament and of the Council of 12.12.2006 on services in
the internal market, OJ L376/36, of 27.12.2006.,

Directive 2007/65/EC of the European Parliament and of the Council of 11.12.2007 amending the
Council Directive 89/552/EEC on the coordination of certain provisions laid down by law, regulation

400
or administrative action in Member States concerning the pursuit of television broadcasting activities,
OJ L 332/27, of 18.12.2007.,

Directive 2009/104/EC of the European Parliament and of the Council  concerning the mimimum
safety and health requirements for the use of work equipement for workers at work, OJ L 260,
30.10.2009.,

Directive 2010/13/EU of the European parliament and of the Council, of 10.03.2010 on the
coordination of certain provisions laid down by law, regulation or administrative action in Member
States concerning the provision of audiovision media services (Audiovisual Media Services Directive),
OJ L 95/1, 15.4.2010.,

European Commision, Decision of 25 April 2001, Case No. 118/2000, OJ C 333/1, 2001.,

European Commission Staff working paper, The Development and Prospects for Community Action
in the Field of Sport, dostupno na: http://ec.europa.eu/sport/library/doc/a/doc252_en.pdf,

European Commision: UEFA rule on „home-grown players“: compatibility with the priniciple of free
movement of persons, of 28.5.2008, IP/08/807.,

European Parliament Report of Jannsen van Raay, on the freedom of movement of professional
footballers in the Community, PE DOC A2-415/88, 01.03.1989.,

European Parliament Report of Larive, on the European Union and Sport, PE DOC A3-0326/94,
27.04.1994; Annex to the Report on the European Union and Sport: Opinion of the Committee, PE
DOC A3-0326/94, 14.10.1993.,

European Parliament Resolution on the freedom of movement od professional footballers in the
Community, OJ C 120/33, 11.4.1989.,

European Parliament Resolution on Sport and the Community, OJ C 127/142, 13.4.1984.,

European Parliament Resolution on sport in the Community and a People's Europe, OJ C 69/142,
20.3.1989.,

European Parliament Resolution on the European Community and Sport, OJ [1994] C 205/486,
6.5.1994.,

European Parliament Resolution of 29 March 2007, 2006/2130 (INI), dostupno na: http://
www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?type=TA&reference=P6-TA-2007-0100&language=EN

European Parliament Resolution of 29.03.2007 on the future of profesional football in Europe,
2006/2130 (INI),

European Parliament Resolution on the White Paper on Sport, A6-0149/2008 / P6_TA-PROV (2008)
0198, 8.5.2008,

European Parliament resolution of 20 May 2010 on delivering a single market to consumers and
citizens
(2010/2011(INI)),
P7_TA(2010)0186,
dostupno
na:
http://www.europarl.europa.eu/
sides/getDoc.do?pubRef=-//EP//NONSGML+TA+P7-TA-2010-0186+0+DOC+PDF+V0//EN,

European Parliament Resolution of 17.6.2010 on player's agents in sport, P7_TA(2010)0233, dostupno
na:
http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?pubRef=-//EP//NONSGML+TA+P7-TA-2010-
0233+0+DOC+PDF+V0//EN,

401
European Parliament resolution of 2 February 2012 on the European dimension in sport,
(2011/2087/INI), dostupno na: http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?pubRef=-//EP//TEXT+
TA+P7-TA-2012-0025+0+DOC+XML+V0//EN,

European parliamentary resolution of 8 May 2008 on the White Paper on Sport (2007/2261(INI)), OJ
C 271E/53, 12.11.2009.,

Opinion of the Committee of the Regions on „The White Paper on Sport“, OJ C 105/40, 25.4.2008.,

Opinion of the European Economic and Social Committee on the „The 28th regime – an alternative
allowing less lawmaking at Community level“, OJ C 21/26, 21.1.2011.,

Presidency Conclusions of the Nice European Council meeting, Annex IV: Declaration on the specific
characteristics of sport and its social function in Europe, of which account should be taken in
implementing common policies, 7.-9.12.2000., dostupno na: http://www.europarl.europa.eu/summits/
nice2_en.htm#an4,

Regulation (EEC) No 1612/68 of the Council of 15 October 1968 on freedom of movement for
workers within the Community, OJ L 257, 19.10.1968.,

Regulation (EEC) No 1251/70 of the Commission of 29 June 1970 on the right of workers to remain in
the territory of a Member State after having been employed in that State, OJ L 142, 30.6.1970.,

Regulation (EEC) No 1408/71 of the Council of 14.06.1971 on the application of social security
shemes to employed persons and their families movong within the Community, OJ L149, 05.07.1971.,

Regulation (EC) No 883/2004 of the European Parliament and of the Council of 29.4.2004 on the
coordination of social security systems, OJ L 166, 30.4.2004.,

Regulation (EU) No. 492/2011 of the European Parliamnet and of the Council of 5.4.2011.on
freedeom of movement for workers within the Union (codification), OJ L 141, of 27.5.2011.,

Resolution of the Council and of the Representatives of the Governments of the Member States,
meeting within the Council, on a European Union Work Plan for Sport for 2011-2014, OJ C 162,
2011.,

SEC (88) 524 final, Europe 1992, The Overall Challenge (The Cecchini Report), dostupno na:
http://aei.pitt.edu/3813/1/000209_1.pdf, 13.4.1988.,

SEC (2007) 935, Commission Staff Working Documents „The EU and Sport: Background and
Context“, an accompanying document to the White Paper on Sport, 11.7. 2007.,

SEC (2007) 1518, Commission Staff Working Documents: Instruments for a Modernised Single
Market Policy, http://www.ipex.eu/ipex/webdav/site/myjahiasite/groups/CentralSupport/public/
2007/ SEC_2007_1518/COM_SEC(2007)1518_EN.pdf,

SEC (2010) 964, final, Commission of the European Union, Commission staff working document on
the functioning  and potential of the European sectoral social dialogue, 22.7.2010.,

SEC (2011) 66/4, Commission Staff Working Document „Sport and free movement“, Accompanying
document to the Communication from the Commission to the European Parliament, the Council, the
European Economic and Social Committee and the Committee of the Regions „Developing the
European Dimension in Sport“,

402
The Treaty of Amsterdam, The Declaration on Sport, dostupno na: http://europa.eu.int/eur-
lex/lex/en/treaties/dat/11997D/htm/11997D.html,

The European Sport Model, dostupno na: http://www.sport-in-europe.com/SIU/HTML/PDFFiles/
EuropeanModelofSport.pdf,

IX European Sports Forum, LIlle 26-27 October 2000, dostupno na: http://ec.europa.eu/sport/library/
consultation-and-co-operation_en.htm.

Izvori s interneta

Blackshaw Ian, Update – The Meca-Medina Case, dostupno na: http://www.asser.nl/default.aspx?
site_id=11&level1=13910&level2=13974,

Common Position Paper of the European Association of Sport Employers (EASE) on the
implementation of the TFEU in the areas of social dialogue and sport, dostupno na:
http://www.easesport.eu/ease/fichiers/File/Lisbon_Treaty/ease_common_position_paper_lisbon_treaty
_sept2010.pdf,

European Council: List of Council Configurations, 16.9.2010., EUCO 22/10, PRESSE 243, dostupno
na: http://www.consilium.europa.eu/uedocs/cms_data/docs/pressdata/en/ec/116549.pdf,

Europska konvencija o zaštiti ljudskih prava i temeljnih sloboda, dostupno: http://www.echr.coe.int/
NR/rdonlyres/8E8F1266-6754-4880-80DD BBA9D2677D9C/0/CRO_CONV. pdf,

FIFPro Black Book Eastern Europe, FIFPro, 2012, dostupno: http://www.fifpro.org/img/uploads/file/
FIFPro%20Black%20Book%20Eastern%20Europe%20WEB%20DOWNLOAD.pdf,

ILO definition of social dialogue, dostupno na: http://www.ilo.org/public/english/dialogue/themes/
sd.htm,

Internal Market Scoreboard: Member states's efforts to make the Single Market a reality starts to bear
fruits dostupno na: http://ec.europa.eu/internal_market/score/docs/score22_en.pdf,

Joint declaration o the mutual recognition of EASE and EURO-MEI and the social dialogue, dostupno:
http://www.easesport.org/ease/fichiers/File/Final_Conference/2008-02-08mut-recsport-final-signed-
en.pdf,

Joint Statement on European social dialogue in the sport sector by EASE and EURO-MEI, dostupno
na: http://www.easesport.org/ease/fichiers/File/CC-project/jointstatementsdsport-final-en_signed.pdf,

Jose
Manuel
Durao
Barroso,
President
o
the
EC,
SPEECH/11/176,
dostupno
na:
http://europa.eu/rapid/pressReleasesAction.do?reference=SPEECH/11/176&format=HTML&aged=0
&language=EN&guiLanguage=en,

Lamassoure Alain, The Citizen and the Application of Community Law, Report to the President of the
French Republic, 2008, dostupno na: http://www.alainlamassoure.eu/liens/975.pdf,

Odluka
Ministarstva
pravosuđa
Velike
Britanije,
dostupno
na:
http://www.justice.gov.uk/consultations/docs/eu-contract-law-call-for-evidence-response.pdf,

Monti
Mario,
A
New
Strategy
for
the
Single
Market,
2010,
dostupno
na:
http://ec.europa.eu/bepa/pdf/monti_report_final_10_05_2010_en.pdf,

403
Steep Towards a Deeper Economic Integration: The Internal Market in the 21st Century, dostupno na:
http://ec.europa.eu/economy_finance/publications/publication784_en.pdf,

The European Model of Sport, European Commission, Directorate-General X, dostupno na:
http://ec.europa.eu/sport/library/doc/a/doc248_en.pdf ,

The Europe 2020 strategy, dostupno na: http://europa.eu/press_room/pdf/complet_en_barroso___
007_-_europe_2020_-_en_version.pdf,

Ugovor o pristupanju RH EU-u, od 13.9.2011. dostupan na: http://www.vlada.hr/en/naslovnica/
novosti_i_najave/2011/rujan/ugovor_o_pristupanju_rh_eu.

Razno

Arnaut José Luis, Independent European Sport Review, UK Presidency of EU, 2006., dostupno na:
http://www.independentfootballreview.com/,

Blatter Joseph. S., 6+5 rule is crucial, dostupno na: http://www.fifa.com/aboutfifa/organisation/
president/news/newsid=762500/index.html,

Borja, García, UEFA and European Union from confrontation to co-operation?, Paper presented at the
10th Biennial International Conference of the European Union Studies Association (EUSA). Montreal
(Canada), 17-19 May 2007.,

Commission rejects complaint against Inzternational Olympic Committee by sweemers banned from
competition for doping, European Commission Press Release, IP/02/1211, 9.8.2002.,

Declaration of the UEFA Congress on the subject of local training of players, Tallin, 2005., dostupno
na: http://www.uefa.com/MultimediaFiles/Download/uefa/UEFAMedia/297202_DOWNLOAD.pdf,

EUROBAROMETER, European Union Citizenship, Analytical Report, European Commision, 2010.,
dostupno na: http://ec.europa.eu/public_opinion/flash/fl_294_en.pdf,

European Commission on the agreement with FIA, Press release European Commission, IP/03/1491,
31.10.2003.,
dostupno
na:
http://europa.eu/rapid/pressReleasesAction.do?reference=IP/03/1491
&format=HTML&aged=0&language=EN&guiLanguage=en,

European Commission, DG Education and Culture, Education of Young Sportspersons (Lot 1), Final
Report, August 2004., dostupno na: http://ec.europa.eu/sport/library/documents/c3/pmp-study-dual-
career_en.pdf,

European Commission: Free movement: EU closes case against Luxembourg over footballers'
nationaliy,
IP/10/665,
http://europa.eu/rapid/pressReleasesAction.do?reference=IP/10/665&format
=HTML&aged=0&language=EN&guiLanguage=en,

European Commission: Outcome of discussions between the Commission and FIFA/UEFA on FIFA
Regulations
on
international
football
transfers,
IP/01/314,
6.3.2001.,
dostupno
na:
http://europa.eu/rapid/pressReleasesAction.do?reference=IP/01/314&format=HTML&aged=1&langua
ge=EN&guiLanguage=en,

European Sports Charter, Council of Europe, Recommendation R (92) 13 Rev, 24.9.1992., revidirana
16.05.2001. godine, dostupno na:  https://wcd.coe.int/wcd/ViewDoc.jsp?Ref=Rec(92)13&Sector
=secCM&Language=lanEnglish&Ver=rev&BackColorInternet=9999CC&BackColorIntranet=FFBB5
5&BackColorLogged=FFAC75,

404

FIBA
Internal
Regulations
2010,
Players
and
Officials,
Book
3.,
dostupno
na:
http://www.fiba.com/downloads/Regulations/2011/FIBABook3AG.pdf,

FIFA Executive Committee agrees major governance reforms & Ethics structure, dostupno na:
http://www.fifa.com/aboutfifa/organisation/bodies/news/newsid=1608553/,

FIFA, Fewer Eligible Players in the Main European League, dostupno na:  http://www.fifa.com/
aboutfifa/organisation/news/newsid=849543/index.html,

FIFA wins case against Sion players, dostupno: http://www.fifa.com/aboutfifa/organisation/
news/newsid=1544648,

FIFPro and partners to sign minimum requirements, dostupno na: http://www.fifpro.org/news/
news_details/1659,

FIFPro backs Croatian players who refused to play, 22.11.2011., dostupno na: http://www.fifpro.org/
news/news_details/1773,

FIFpro press statement: Fines in Tapping, dostupno na: http://orgmal.fifpro.net/printone.php?
id=14150&bid=87,

FIFPro Press release: Czech Court states: The Sportsmen are workers, dostupno na:
http://www.fifpro.org/news/news_details/1807,

FIFPro Press release: Piat: In France the social dialogue has finished, dostupno na:
http://www.fifpro.org/news/news_details/1808,

FIFPro Press release: You can always change a bizare standard contract, dostupno na:
http://www.fifpro.org/news/news_details/1693,

FIFPro Opinion Home-grown rule, dostupno na: http://www.fifpro.org/opinion/opinion_details/9,

FIGC, Odluka o broju igrača izvan EU/EEA od 5.7.2011., dostupno na: http://www.figc.it/
Assets/contentresources_2/ContenutoGenerico/83.$plit/C_2_ContenutoGenerico_29022_StrilloComu
nicatoUfficiale_lstAllegati_Allegato_0_upfAllegato.pdf,

GHK: Study: Volunteering in the European Union, Educational, Audiovisual& Culture Executive
Agency (EAC-EA), Directorate General Education and Culture (DG EAC), 2010., dostupno na:
http://ec.europa.eu/citizenship/pdf/doc1018_en.pdf,

ILO Employment Relationship Recommendation No. 198, 2006, dostupno: http://www.ilo.org/ilolex/
cgi-lex/convde.pl?R198,

Infantino Gianni, Meca-medina: a step backwards for the European Sports Model and the Specificity
of
Sport,
dostupno
na:
http://www.uefa.com/MultimediaFiles/Download/uefa/KeyTopics/
480391_DOWNLOAD.pdf,

Ineum Consulting: European Union: Study on training of young sportsmen/women in Europe,
Extension – Part I, Home grown player rule, April 2008., dostupno na: http://ec.europa.eu/
sport/documents/doc272_en.pdf,

Kolektivni ugovor u talijanskom nogometu: na službenim stranicama Talijanskog nogometnog saveza
(Federazione Italiana Giuoco Calcio - FIGC):  http://www.figc.it/it/204/26665/2010/12/News.shtml,

405
Kolektivni ugovor u talijanskom nogometu, Italija, dostupan na: http://www.assocalciatori.it/
LinkClick.aspx?fileticket=L6UzP1XbL%2fE%3d&tabid=58&language=en-US,

Joint Declaration on social significance and dialogue in sport, 17.3.2008., dostupno na: http://
www.eu2008.si/en/News_and_Documents/download_docs/March/0316_EYC_sport/050Declaration.p
df,

Memorandum of Understanding, FIFPro – UEFA, 11.10.2007., dostupan: http://www.uefa.com/
MultimediaFiles/Download/uefa/KeyTopics/88/17/81/881781_DOWNLOAD.pdf,

Memorandum of understanding between UEFA and the European Club Association, 21.1.2008.,
dostupan na: http://www.uefa.com/MultimediaFiles/Download/EuroExperience/uefaorg/Clubs/69/20/
31/692031_DOWNLOAD.pdf,

Michel Platini, EU labour movement rules threten football, The Finacial Times, 21.5.2007., dostupno:
http://www.ft.com/cms/s/0/f2959070-0737-11dc-93e1-000b5df10621.html#axzz1bDThUTIR,

Obrazac
stipendijskog
ugovora
HNS-a,
dostupno
na:
http://www.hns-cff.hr/upl/products/
Stipendijski_ugovor_o_igranju.doc,

Očitovanje FIFPro-a u pogledu predmeta FC Sion, dostupno na: http://www.fifpro.org/
legal/news_details/1740,

Odluka Europske komisije za ljudska prava, br. 9322/81, X v Netherlands, Decisions and Reports, vol.
32. (1983), str. 180.-183.,

Priopćenje Engleskog nogometnog saveza FA od 15.9.2009. godine, dostupno na : http://www.thefa.
com/Leagues/NewsAndFeatures/2009/News140909.aspx,

Službena lista igrača nogometnih prvoligaša u Engleskoj, dostupno na: http://www.premierleague.
com/staticFiles/62/69/0,,12306~158050,00.pdf,

Službeno priopćenenje Saveznog suda pravde FIGC-a br. 273/CGF od 9.3.2011. dostupno: http://
www.figc.it/Assets/contentresources_2/ContenutoGenerico/97.$plit/C_2_ContenutoGenerico_28252_
StrilloComunicatoUfficiale_lstAllegati_Allegato_0_upfAllegato.pdf,

Statistički podaci Udruženja engleskih profesionalnih  prvoligaša, dostupno na: http://www.
premierleague.com/page/Faqs/0,,12306,00.html,

The independent: Premier League nets £ 1,4 bn TV rights bonanza, dostupno na:  http://www.
independent.co.uk/sport/football/premier-league/premier-league-nets-16314bn-tv-rights-bonanza-
1925462.html,

UEFA, UEFA Club Licencing System Manual Version 2.0, 2005, dostupno na: http://www.uefa.com/
newsfiles/409406.pdf,

UEFA Executive Committee decisions in Venice, dostupno na: http://www.uefa.com/uefa/aboutuefa/
organisation/executivecommittee/news/newsid=1731774.html#uefa+executive+committee+decisions+
from+venice,

UEFA, Investing in Local Training of Players iz 2005. godine, dostupno na: http://www.uefa.com/
MultimediaFiles/Download/uefa/UEFAMedia/273606_DOWNLOAD.pdf,

UEFA national coefficients: Dostupno na: http://www.uefa.com/memberassociations/uefarankings/
country/index.html,

406

UEFA licence system: Dostupno na: http://www.uefa.com/uefa/footballfirst/protectingthegame/
financialfairplay/news/newsid=1590370.html,

UEFA's
position
on
Article
165
of
the
Lisabon
Treaty,
dostupno
na:
http://www.
uefa.com/MultimediaFiles/Download/uefaorg/EuropeanUnion/01/57/91/67/1579167_DOWNLOAD.p
df,

UNCITRAL Convention on the recognition and enforcement of foreign arbitral awards, 1958,
dostupno na: http://www.uncitral.org/uncitral/uncitral_texts/arbitration/NYConvention.html,

Ustav EPFL-a, dostupan na: http://www.epfl-europeanleagues.com/files/EPFL_Constitution_2007.pdf,

The Time World, The Sad Saga of the Man Who Made Soccers Stars Rich, 16.2.2011., dostupno na:
http://www.time.com/time/world/article/0,8599,2049502,00.html,

T.M.C. Asser Institute: Promoting Social Dialogue in European Professional Football (Candidate EU
Member States) – Project B3-4000, Siekmann, Robert (General Manager), November 2004. Dostupno
na:
http://www.asser.nl/sportslaw-webroot/cms/documents/cms_sports_49_1_Social%20Dialogue%
20ed.pdf,

Zajednička Deklaracija MOO i FIFA-e u pogledu Bijele knjige o sportu: „Much Left to be done“,
11.7.2007., dostuno na: http://www.olympic.org/news?articleid=54916,

Nagradni
fond
na
teniskom
turniru
u
Wimbledonu
2011.
godine,
dostupno
na:
http://www.wimbledon.com/championships/competing/prize-money/2011-prize-money.

Odluke CAS-a

CAS, B. v FIBA, 25.3.1993., CAS Reports 1986.-1998.,

CAS 98/200, AEK Athens and Slavia Prague v UEFA,

CAS 2003/0/530, AJ Auxerre v FC Valencia & Mohammed Lamine Sissoko,

CAS 2005/A/973, Panathinaikos FC v Sortiros Kyrgiakos,

CAS 2005/A/983 & 984, Club Atletico Penarol v Carlos Heber Bueno Suarez and Christian Gabriel
Rodriguez Barotti & PSG,

CAS 2005/A/835 & 942, PSV N.V. v. FIFA & Federaçao Portugesa de Futebol and PSV N.V. v
Leandro do Bomfin & FIFA,

CAS 2005/A/916, AS Roma v FIFA,

CAS/2005/A/952, Ashley Cole v FAPL,

CAS 2005/A/955 & 956, Cadiz C.F. SAD v FIFA en Asociacion Paraguaya de Futbol and Carlos
Javier AcuÑa Caballeo v FIFA en Asociacion Paraguaya de Futbol,

CAS 2007/A/1298 & 1299 & 1300, Wigan Athletic FC v Heart of Midlothian; and Heart of
Midlothian v Webster & Wigan Athletic FC; and Webster v Heart of Midlothian,

407
CAS, 2007/A/1358 FC,  Pyunik Yerevan v Carl Lombe, AFC Rapid Bucaresti & FIFA,

CAS, 2007/A/1359 FC,  Pyunik Yerevan v Edel Apoula Edima Bete, e AFC Rapid Bucaresti & FIFA,

CAS 2008/A/1485, FC Midtjylland A/S v FIFA,

CAS, 2008/A/1644, Adrian Mutu v Chelsea FC,

CAS 2008/A/1519 & 1520,  FC Shakhtar Donetsk (Ukraine) v/ Mr. Matuzalem Francelino da Silva
(Brazil) & Real Zaragoza SAD (Spain) & FIFA, and Mr. Matuzalem Francelino da Silva (Brazil) &
Real Zaragoza SAD (Spain) v/ FC Shakhtar Donetsk (Ukraine) & FIFA,

CAS 2009/A/1880 & 1881, FC Sion v FIFA & Al Ahly Sporting club and Essam El-Hadary v.FIFA &
Al Ahly Sporting club,

CAS 2010/A/2145 & 2146 & 2147, Sevilla FC SAD v. Udinese Calcio S.p.A., and Morgan de Sanctis
v. Udinese Calcio S.p.A., and Udinese Calcio S.p.A. v. Morgan de Sanctis & Sevilla FC SAD.

Odluke Europske komisije

Champions league, Dec 2003/778, OJ [2003] L291/25,

COMP 37.806 ENIC/UEFA, IP/02/942, od 27.06.2002.,

English FA Premier League, IP/06/356 od 22.03.2006.,

FIA IP/99/434, od  30.06.1999. i IP/01/1523 od 30.10.2001.,

German Bundesliga, 2005/37214, OJ L 134/46 [2005],

Mouscron, 1999/36851, IP/99/965 od 09.12.1999.

Odluke pred nacionalnim sudovima

HRVATSKA:

Vrhovnog suda RH, Rev 1120/95, od 26.11.1997.,

ITALIJA:
Tribunale di Regio Emilia, 2.11.2000., Ekong v FIGC,

SAVEZNA REPUBLIKA NJEMAČKA:

Odluke Njemačkog saveznog radnog  suda: Odluka od 9.3.1977.- 5 AZR 110/76, Arbeitsrechtliche
Praxis, br. 21, t. 611, BGB Abhängigkeit, Odluka od 13.1.1983. – 5 AZR 149/82, Arbeitsrechtliche
Praxis, br. 42, t. 611, BGB Abhängigkeit,

SAD:
Musical Artists, 157 NLBR 735 (1966),

Yellow Taxi Co. V NLRB, 721 F.2d 366 (DC) Cir.1983,

408
UK:

Beloff v Pressdram 1 AllbER 241, [1973],

Collins v Hertfordshire County Council, KB 598, [1947] 1 All ER 633.,

Express and Echo Publications Ltd, IRLR 367, CA, [1999],

Her Majesty's Revenue and Customs (HMRC) - Sports Club plc v Inspector of Taxes [2000] STC
(SCD) 443.,

Mersey Docks and Harbour Board v Coggins and Griffiths Ltd, AC 1 [1947] House of Lords,

Ready  Mixed Concrete (South East)Ltd v Minister of Pensions & National Insurance 2 Q.B. [1968],

Walker v Chrystal Palace FC [1910]1 KB 87.

409

11. OPSEŽNI SAŽETAK

Doktorska disertacija „Sloboda kretanja sportaša i posebnost njihovog radnopravnog
statusa u Europskoj uniji“ nastala je kao rezultat znanstvenog istraživanja u okviru
doktorskoga studija „Pravo“ na Evropskoj pravnoj fakulteti u Novoj Gorici te provedenoga
istraživanja na T.M.C. Asser Institutu u Den Haagu, Nizozemska, na Pravnom i ekonomskom
fakultetu Sveučilišta u Udinama, Italija, te na Pravnom fakultetu Sveučilišta u Rijeci,
Hrvatska.

Autor u radu koristi sljedeće znanstvene metode: induktivno-deduktivnu metodu, deskriptivnu
metodu, metodu analize i sinteze, metodu dokazivanja  i opovrgavanja, povijesnu metodu,
metodu apstrakcije i konkretizacije, statističku metodu, metodu istraživanja, metodu studija
sudske prakse te metodu kompilacije.

Glavna hipoteza rada glasi: Radnopravni odnos sportaša u okviru EU i proklamiranih
sloboda kretanja predstavlja posebnu kategoriju sui generis odnosa s obzirom na različiti
status profesionalnih sportaša u momčadskim sportovima, profesionalnih sportaša u
pojedinačnim sportovima i sportaša amatera.

U radu su razrađene sljedeće radne hipoteze. Prva radna hipoteza glasi: Profesionalni sportaši
u momčadskim sportovima posebna su kategorija sui generis radnika. Navedena se hipoteza
izvodi iz pravnog i radnopravnog odnosa između kluba (poslodavca) i sportaša (radnika),
ponajviše zbog prisutnosti elemenata radnopravnoga odnosa subordinacije. Ipak, u različitim
državama članicama EU, kao i u Hrvatskoj, sportaši u momčadskim sportovima različito su
definirani, od radnika u odnosu subordinacije, preko radnika u odnosu parasubordinacije, do
osoba u statusu samozaposlenih osoba. Mnogo je država u kojima imaju status
samozaposlenih osoba, kojim im se onemogućava uživanje odgovarajućih radnih i socijalnih
prava i jamstava.

Druga je radna hipoteza: Profesionalni sportaši u momčadskim sportovima poput ostalih
radnika uživaju prava i slobode zajamčene čl. 45. UFEU-a. Iako je ponekad teško pojmiti da
sportaši u momčadskim sportovima predstavljaju radnike, odnos sportaša i kluba u

410
momčadskim sportovima ima značajke radnog odnosa s elementom subordinacije. Ti sportaši
nisu u mogućnosti sami sebi određivati radno vrijeme, radne zadatke, sredstva kojima će
obavljati svoju djelatnost itd. Kako je dokazano u radu prema definiciji europskoga prava
razrađenoj praksom Europskog suda, profesionalni sportaši u momčadskim sportovima
uživaju pravo slobode kretanja radnika zajamčene europskim primarnim i sekundarnim
pravom. U radu je navedeno dokazano korištenjem metode analize sudske prakse Europskog
suda, ali i odluka nacionalnih sudova.

Treća radna hipoteza glasi: Autonomnim pravilima sportskih udruženja FIFA-e, UEFA-e i
nacionalnih saveza o broju igrača koji nemaju državljanstvo države iz koje potječe savez ili
klub, ograničava se sloboda kretanja sportaša kao radnika, odnosno pružatelja usluga.
Nakon odluke Bosman, jedne od najpoznatijih odluka Europskog suda, nakon koje se zbog
dugotrajne borbe sa sportskim udruženjima značajno promijenio svijet profesionalnoga sporta,
danas, nakon više od 15 godina, i dalje postoje razna pravila kojima se nastoji ograničiti
sloboda kretanja sportaša, što utječe na njihov radnopravni status. Navedena pravila u
nogometu o nacionalnim kvotama poput „pravila 6+5“ ili pravila o igračima usavršavanim u
domaćoj sredini, tzv. „home-grown players“, kako je razmatrano u radu, ograničavaju slobodu
kretanja sportaša i prema autoru nisu u skladu s europskim pravom. Navedena pravila ne
mogu biti opravdana niti objektivnim opravdanjima, odnosno nisu prikladna za ostvarivanje
ciljeva kojima teže, te ne udovoljavaju načelu proporcionalnosti.  Kako je statistički prikazano
u radu, nisu postigla cilj kojem teže, a to je poticanje ulaganja u razvoj i usavršavanje mladih
igrača, te održavanje natjecateljske ravnoteže među klubovima. Naime, statistika je pokazala
da je prisutan pad broja, tzv. „home-grown“ igrača, umjesto da zbog sve šire primjene
navedenih pravila broj takvih igrača bude što veći, budući da se ista primjenjuju ne samo u
okviru UEFA natjecanja, već ih primijenjuju i neki nacionalni savezi. Države u kojima je
prisutan visoki broj takvih igrača su države poput Islanda, gdje je broj takvih igrača bio visok
i prije uvođenja navedenoga pravila zbog toga što navedene lige nisu atraktivne stranim
igračima, pa klubovi imaju visoki postotak vlastitih mladih igrača. Od pet najpoznatijih
nogometnih liga u pet država članica EU (Engleska, Španjolska, Italija, Njemačka i
Francuska), jedino je Španjolska zabilježila blagi, gotovo zanemariv porast, dok Italija bilježi
najznačajniji pad broja takvih mladih igrača. Analizom sudske prakse Europskog suda i
ekonomskom teorijom ljudskoga kapitala autor u radu objašnjava bit navedenih sportskih
pravila, odnosno sustava ulaganje u razvoj mladih sportaša. Ulaganje u ljudski kapital

411
uobičajena je pojava u radnim odnosima, no sport, poglavito nogomet, ovakvim pravilima
pokazuje izrazitu specifičnost u odnosu na ostala područja gospodarstva.

Četvrta radna hipoteza: Posebnu kategoriju predstavljaju profesionalni sportaši u
pojedinačnim sportovima, koji imaju status davatelja usluga, a što ih razlikuje od statusa
profesionalnih sportaša u momčadskim sportovima te oni uživaju slobode zajamčene
odredbama o slobodi pružanja usluga europskoga prava. Sportaši u pojedinačnim
sportovima (judo, tenis, skijanje i dr.) imaju status samozaposlenih osoba, a ne radnika te
predstavljaju posebnu kategoriju. Naime, profesionalni sportaši u pojedinačnim sportovima ne
nalaze se u radnopravnom odnosu subordinacije, već u tzv. autonomnom odnosu koji
proizlazi u pravilu iz ugovora građanskog prava – obveznog prava. Njihov se status temelji na
ugovoru u kojemu nema odnosa podređenosti sportaša (radnika) spram kluba (poslodavca),
već je zamjetna autonomija sportaša. Oni pružaju svoje usluge organizatorima natjecanja i za
to, ovisno o uspjehu bivaju nagrađeni. Navedena naknada ne predstavlja plaću, već naknadu
za pruženu uslugu. Pritom ne treba shvatiti da se profesionalni sportaši ne nalaze u odnosu s
klubovima. Naprotiv, i u pojedinačnim su sportovima profesionalni sportaši registrirani pri
pojedinim klubovima, ali im ti klubovi nisu poslodavci. Ugovorna osnova s klubom
sportašima u pojedinačnim sportovima bitna je zbog ostvarenja mogućnosti sudjelovanja na
sportskim natjecanjima. Naime, u pravilu isključivo sportaši članovi određenih sportskih
klubova mogu nastupati u nacionalnim ili međunarodnim sportskim susretima i natjecanjima.
Navedeno samo još više potvrđuje tezu o osobitostima radnopravnog statusa profesionalnih
sportaša, jer iako na jednaki način pristupaju sportskoj aktivnosti, potpadaju pod različite
gospodarske slobode prava EU, ovisno o tomu radi li se o momčadskom sportu ili
pojedinačnom sportu.

Posljednja radna hipoteza u radu je: Tržište rada profesionalnih sportaša reguliraju pravila
sportskih udruženja. Navedeno potkrepljuje tezu o specifičnosti profesionalnih sportaša kao
posebne sui generis kategorije radnika. Naime, profesionalni sportaši ne mogu koristiti usluge
raznih institucija poput zavoda za zapošljavanje radi pronalaženja novih radnih mjesta, broj
njihovih radnih mjesta ograničen je isključivo na postojeći broj klubova, stoga profesionalni
sportaši imaju poseban sui generis status. Štoviše, još je veća specifičnost profesionalnih
sportaša u individualnim sportovima, koji se ne mogu smatrati radnicima u odnosu
subordinacije. Sportska udruženja svojim autonomnim pravilima izravno reguliraju tržište
rada sportaša, jer pravila o nacionalnim kvotama ili pravila o ukupnom najvišem broju igrača

412
koji mogu biti registrirani za klub, odnosno koji mogu biti u radnom odnosu s klubom, imaju
izravan učinak na njihov radnopravni odnos i na mogućnost njihova zaposlenja.

Rad je podijeljen u pet cjelina kojima prethodi uvod i nakon kojih slijedi zaključak. U prvom
dijelu pod naslovom „Temelji slobode kretanja radnika u Europskoj uniji“, najprije se daje
kratak povijesnopravni prikaz razvoja prava EU (prije prava Zajednice) kako bi se stekla slika
o načinu i smjeru razvoja supranacionalne države, nekadašnje Europske zajednice danas EU.
Analizira se koncept europskoga prava (primarnog i sekundarnog prava, odnosno
odgovarajućih akata), te se razrađuje koncept općih načela prava (načela supsidijarnosti i
načela proporcionalnosti) jer su ista, poglavito načelo proporcionalnosti, izuzetno bitna u
pogledu opravdanja mjera, odnosno pravila sportskih udruženja, protivnih europskom pravu.
Kako proizlazi iz samog rada, upravo se načelo proporcionalnosti najviše koristi u kontekstu
odnosa autonomnih akata sportskih udruženja (FIFA, FIBA, UEFA i dr.) i europskoga prava.
Građanstvo Unije, kao važan status državljana država članica EU obrađeno je kroz pravne
akte EU te nezaobilaznu praksu Europskog suda. Građanstvo EU iznimno je bitan čimbenik
ukidanja diskriminacije temeljene na državljanstvu. U kontekstu sporta, ono je važno jer se u
slučaju sportaša, koji nisu ekonomski aktivni poput radnika ili samozaposlenih osoba,
prvenstveno misli na sportaše amatere kojima bavljenje sportom nije osnovna djelatnost, a
upravo činjenica posjedovanja građanstva Unije im jamči slobodu od svih oblika
diskriminacije u odnosu na državljane države domaćina. Velika cjelina u okviru ovoga
područja rada jest unutarnje tržište EU. Unutarnje tržište detaljno se obrađuje poglavito u
kontekstu četiri gospodarske slobode: sloboda kretanja osoba, sloboda poslovnog nastana,
sloboda pružanja usluga te sloboda kretanja kapitala. Najdetaljnije se obrađuje gospodarska
sloboda kretanja radnika, kroz primarno i sekundarno pravo EU, a posebice kroz praksu
Europskog suda. Gospodarska sloboda kretanja radnika izuzetno je značajna u pogledu
postavljenih hipoteza ovoga rada, što su profesionalni sportaši u momčadskim sportovima,
prema mišljenju autora, sui generis radnici u radnopravnom odnosu subordinacije. Važno je
razraditi i detaljno pojmiti odredbe europskoga prava o slobodi kretanja radnika i analizirati
praksu Europskog suda, jer nam to omogućuje stvoriti sliku o pojmu radnika u kontekstu
europskoga prava. Analizirano je pitanje izravnog učinka, izravne primjene odredbi o slobodi
kretanja radnika. Važan je dio ovog rada i određivanje i definiranje odnosa diskriminacije, jer
upravo je pojam diskriminacije taj koji se proteže u predmetima pred Europskim sudom u
kontekstu sportskoga prava. Tek shvaćanjem biti pojma diskriminacije možemo shvatiti
odnos diskriminatornih pravila sportskih udruženja i europskoga prava, te njihova utjecaja na

413
radnopravni status sportaša. Značajan dio prvoga poglavlja posvećen je gospodarskoj slobodi
kretanja radnika jer, kao što proizlazi i iz hipoteze rada, sportaši u profesionalnim
momčadskim sportovima predstavljaju radnike u odnosu subordinacije. Kako bi se shvatio
pojam radnika u kontekstu europskoga prava detaljno su obrađeni teorijski, zakonodavni akti
EU, kao i sudska praksa Europskog suda. Utvrđuju se najznačajniji izvori radnopravne i
socijalnopravne zaštite radnika u kontekstu prava EU. Zaključno, prvo poglavlje završava
obradom gospodarske slobode pružanja usluga jer navedena gospodarska sloboda obuhvaća
sportaše u pojedinačnim profesionalnim sportovima koji predstavljaju pružatelje usluga.

Drugi dio rada pod naslovom „Sport“ daje uvod u područje sporta. Prvo je dat svojevrsni
uvod u pitanje sporta te njegova razvoja posebice u Europi. Drugi dio daje odgovor na odnos
prava i sporta, odnosno na pitanje postoji li sportsko pravo kao nova grana prava. Navedeno je
izuzetno važno iz jedinstvenog razloga što je sportsko pravo, kao relativno nova grana prava u
mnogim pravnim sustavima pronašlo svoje mjesto. Premda, još uvijek postoje kritičari
sportskoga prava kao nove pravne grane, autor u radu iznosi argumente i protuargumente za
svaku od navedenih teza te zaključuje da danas možemo govoriti o sportskom pravu kao
novoj grani prava. U prilog tomu analiziraju se i sportske norme, kao norme specifične upravo
za sportsko pravo i sportski pokret. Navedeno također potkrepljuje tezu o specifičnosti sporta
u odnosu na druga područja gospodarstva. Organizacijska struktura sporta kao treći dio ovoga
poglavlja iznimno je bitna jer se analiziraju dva modela sporta, europski model i
sjevernoamerički model. Proučavanje oba modela značajno je zbog toga što europski model,
unatoč svojim osobitostima preuzima, odnosno postoje određene naznake preuzimanja
značajki sjevernoameričkoga modela, poput sustava ograničenja plaća klubova, tzv. „salary
cap“ o kojemu sve intenzivnije razmišlja UEFA kako bi omogućila financijsku stabilnost
klubova. Uz navedeno, pozornost se pridaje i načelu autonomije reguliranja pravilima
sportskih udruženja, jer su upravo načelo autonomije često koristila sportska udruženja kao
opravdanje specifičnosti sporta i sportskih pravila, osobito u kontekstu odnosa s europskim
pravom. Kako je u radu prikazano, navedeno načelo poštuju institucije EU, poglavito
Europski sud, ali ne na način da sport bude isključen od obveze usklađenosti svojih pravila s
europskim pravom. Posljednji dio drugoga poglavlja čini iznimno bitno područje sportske
arbitraže te judikature Međunarodnog arbitražnog suda za sport (CAS, TAR). Analiziraju se
najznačajnije odluke u kontekstu postavljenih hipoteza, i to odluke u predmetima Webster,
Mexès, De Sanctis te El Hadary. U navedenim odlukama u kontekstu radnopravnih odnosa
sportaša sa stajališta CAS-a analiziraju se pitanja ugovornih odnosa klubova i sportaša

414
posebno način utvrđivanja naknada šteta koje proizlaze iz prestanka radnog odnosa (otkaza
ugovora o radu) itd. Zaključno autor daje svojevrsni pregled sportske arbitraže u kontekstu
nacionalnih sportskih saveza. Sportska arbitraža kao način rješavanja sporova između igrača i
klubova, te klubova međusobno važno je sredstvo analize, jer pomaže u iznalaženju odgovora
na pitanja koja proizlaze iz hipoteza, a daje i značaj specifičnosti sporta.

Treći dio rada nosi naslov „Sport i Unutarnje tržište Europske unije“ i podijeljen je u četiri
dijela. Prvi dio odnosi se na pravni status sporta u EU. U ovome se dijelu daje prikaz izvora
europskoga prava u kontekstu sporta od prvih izvora iz 80-ih godina prošlog stoljeća, pa sve
do posljednjih deklaracija, odnosno rezolucija koje su donijele institucije EU, kao izvora
„mekog prava“ EU (tzv. „soft law“) u 2012. godini. Poseban naglasak daje se Bijeloj knjizi o
sportu iz 2007. godine kao prvom značajnijem aktu koji se tiče odnosa europskoga prava i
sporta, kao i odredbama Ugovora o funkcioniranju EU (UFEU), kao odredbama primarnog
prava EU koje se odnose na sport i koje po prvi puta uključuju pitanje sporta u primarno
pravo EU nakon stupanja na snagu Lisabonskog ugovora koncem 2009. godine. Naime, u
prvim aktima na razini EU sportu nije dat osobiti značaj. Njegova je primarna uloga bila
sredstvo integracije među europskim narodima. Danas je sport mnogo značajniji čimbenik u
europskom pravu. Sport je svoje mjesto pronašao među temeljnim gospodarskim slobodama,
posebno slobodi kretanja radnika, ali i među pravom tržišnog natjecanja. Nezaobilazan je
čimbenik u razvoju europskoga prava. Najopsežniji i najdetaljniji dio trećega poglavlja čini
pitanje sudske prakse Europskog suda u pogledu sporta. Navedeno je podijeljeno u dio koji se
odnosi na sudsku praksu Europskog suda koja se odnosi na diskriminaciju na temelju
državljanstva. U ovome se dijelu analiziraju odluke C-36/74 Walrave i Koch te C-13/76 Donà
v Mantero. Drugi dio odnosi se na sudsku praksu Europskog suda u pogledu slobode kretanja
radnika građana EU. Analiziraju se odluke C-222/86 Heylens, C-415/93 Bosman, C-176/96
Lehtonen te C-325/08 Bernard. Najveći je naglasak dan odlukama Bosman i Bernard. U
pogledu odluke Bosman autor detaljno analizira pravila o transferima igrača, te odredbe o
nacionalnim kvotama, kao odredbe koje su najsnažnije povezane s tržištem rada i pravima
sportaša-radnika. U kontekstu odluke Bernard, autor analizira pravila sportskih udruženja
koja ograničavaju uživanje gospodarske slobode kretanja mladih sportaša, kao radnika unutar
EU, modele opravdanja tih pravila te načine reguliranja u različitim državama članicama.
Treći dio odnosi se na odluke Europskog suda u pogledu slobode kretanja radnika državljana,
tzv. trećih država. Analiziraju se odluke Europskog suda C-438/00 Kolpak, C-265/03
Simutenkov te C-152/08 Kahveci. Navedeno je poglavlje iznimno bitno jer prikazuje odnos

415
država koje s EU imaju zaključene ugovore o pridruživanju (Slovačka, odnosno Hrvatska u
vrijeme pisanja rada), ili ugovore o partnerstvu (Ruska Federacija), odnosno sporazume o
pristupanju i dodatne protokole (Turska), te učinak odredaba odgovarajućih međunarodnih
ugovora na slobodu kretanja radnika, njihovih državljana u državama članicama EU. U
kontekstu utjecaja na tržište rada, navedeno je bitno povlačeći usporedbu s odredbama
sportskih udruženja o nacionalnim kvotama, odnosno o pravilima koja ograničavaju broj
stranih igrača u bavljenju sportom. Kako je prikazano u radu, sve je širi spektar sportaša koji
ne mogu biti obuhvaćeni navedenim nacionalnim klauzulama, pa sportski klubovi postaju sve
više multinacionalne i multietničke sredine. Posljednje poglavlje o sudskoj praksi Europskog
suda u pogledu gospodarskih sloboda odnosi se na gospodarsku slobodu pružanja usluga u
kontekstu sporta, odnosno na odluku C-51/96 i C-191/97 Deliège. Unutar navedenog
poglavlja, sljedeće analizirano područje pitanje je specifičnosti sporta u pravu EU. Navedeno
se analizira kroz sudsku praksu Europskog suda u području tržišnog natjecanja i to odluka T-
313/02 i C-519/04P Meca-Medina, T-193/03 i C-171/05P Piau te C-243/06 Charleroi i G14.
Iako nije usko povezano uz temu rada, radi kompletnoga prikaza nužno je bilo analizirati i
pitanje specifičnosti sporta u odlukama Europske komisije, kako bi se ponovno naglasila
specifičnost sporta u odnosu na druga područja gospodarstva.

Četvrti dio rada nosi naslov „Autonomna pravila sportskih udruženja i njihov utjecaj na
tržište rada i prava sportaša“. Prvi dio ovoga poglavlja odnosi se na pravila koja
ograničavaju ostvarenje slobode kretanja sportaša i reguliraju tržište rada sportaša. Tu se u
prvome redu misli na pravila o transferima te pravila o nacionalnim kvotama, koja su
obuhvaćena i odlukom Bosman. Pravila o transferima sportskih udruženja FIFA-e i UEFA-e,
te nacionalnih saveza detaljno su analizirane, pogotovo u kontekstu europskoga i radnoga
prava. Analiziran je pregled odnosa europskih institucija (Europskog parlamenta i Europske
komisije) spram navedenih sportskih pravila, od prvotne kvalifikacije navedenih pravila kao
protivnih europskom pravu preko utvrđenja njihove usklađenosti s europskim pravom, do
sadašnje situacije u kojoj pravila o transferima nakon deset godina od posljednjih promjena
moraju proći novi postupak izmjena. Pravila o nacionalnim kvotama, uglavnom ukinuta
nakon odluke Bosman, a temeljena na izravnoj diskriminaciji, danas se uvode putem pravila
„home-grown players“ na način koji je neizravno diskriminatoran. Pravilo UEFA-e „home-
grown players“ uvedeno je radi poticanja ulaganja u razvoj mladih sportaša te poticanja
natjecateljske ravnoteže među klubovima. Navedene je ciljevi kao takve prihvatio i opravdao
Europski sud u odlukama Bosman i Bernard. U radu autor daje odgovor na postavljenu

416
hipotezu da navedena sportska pravila utječu na tržište rada sportaša i na uživanje korištenja
gospodarske slobode kretanja radnika. Statističkim podacima autor je pokazao da navedena
pravila nisu postigla proklamirane ciljeve zbog toga što umjesto da uslijed sve šire primjene
istih bude prisutan porast broja mladih igrača usavršavanih u klubovima ili savezima,
zamjećujemo pad broja takvih mladih igrača pogotovo u pet najmoćnijih europskih liga,
izuzev Španjolske s minimalnim porastom. Također, autor iznosi alternative navedenim
pravilima, poput američkog sustava ograničenja plaća „salary cap“ ili raznih modela
raspodjele financijskih sredstava dobivenih televizijskim i drugim marketinškim prihodima
kojim bi se financijski nagrađivali klubovi koji bi ulagali u razvoj i usavršavanje mladih
igrača. Posljednji dio ovoga poglavlja čini analiza ekonomske teorije ljudskoga kapitala.
Navedena je teorija od presudnog značaja imajući u vidu opravdanja uvođenja pravila poput
„home-grown players“. Autor u radu nastoji objasniti odnos ulaganja sportskih klubova, kao
poslodavaca, u svoje mlade igrače, kao radnike. Nužno je poticati ulaganje klubova u
usavršavanje mladih igrača, no to se mora ostvariti na način koji neće biti diskriminatoran i
protivan europskom pravu u kontekstu EU.

Peti dio rada nosi naslov „Sportaši kao specifična vrsta radnika kroz presjek različite pravne
regulative u državama članicama Europske unije i Hrvatskoj“.  U navedenom se poglavlju
analiziraju radnopravni aspekti odnosa sportaša i njihovih klubova. Analizira se status
sportaša, s aspekta odnosa subordinacije, odnosno autonomnog radnoga odnosa. Posebnu
kategoriju predstavljaju sportaši amateri koji se također analiziraju, osobito kada se ima na
umu izuzetno veliki udio takvih sportaša u ukupnom broju. Navedena je kategorija sportaša
važna i s aspekta europskoga prava. Naime, kako je riječ o osobama koje ne obavljaju
ekonomsku aktivnost, iako sama kategorizacija sporta kao amaterskog to ne mora značiti, oni
ne potpadaju pod gospodarske slobode kretanja radnika ili pružanja usluga. Sportaši amateri,
putem instituta građanstva EU slobodni su od svih oblika diskriminacije i kao građani EU
izjednačeni su s državljanima matične države. Kao što je prethodno rečeno, postoje sportovi,
poput talijanske prvoligaške odbojke, u kojima su sportaši po definiciji amateri, iako u biti
postoje značajni elementi koji upućuju na suprotno. Takav se slučaj mora promatrati i u
kontekstu odluke Europskog suda C-51/96 i C-191/97, Deliège. Drugi značajan dio ovoga
poglavlja predstavlja komparativnopravni prikaz uređenja radnih odnosa općenito, te
radnopravnog statusa sportaša u pojedinim državama. Autor je u radu analizirao Italiju,
Saveznu Republiku Njemačku i Ujedinjeno Kraljevstvo kao države članice EU i države
snažnoga sportskog pokreta. Analizirane su i Sjedinjene Američke Države radi usporedbe

417
radnopravnog uređenja što je bitno uslijed, kako je prethodno rečeno sve snažnijeg utjecaja
sjevernoameričkog modela sporta u EU. Nije moguće predložiti uvođenje novih modela poput,
tzv. „salary capa“ bez prethodne obrade predmetnih modela. Posljednju grupu komparativnog
prikaza čine Slovenija i Hrvatska. Slovenija je iznimno značajna kao država članica EU, ali i
država s velikim dodirnim točkama s Hrvatskom u radnopravnom uređenju i odnosu spram
profesionalnih sportaša. Analiziraju se heteronomni i autonomni izvori radnoga prava u
kontekstu odnosa profesionalnih sportaša i klubova. Kao model uzet je nogomet zbog toga što
je isti najdetaljnije obrađen u izvorima europskoga prava, te je taj model najlakše analizirati i
povlačiti zaključke koji se onda mogu primijeniti na druge profesionalne momčadske sportove.
Posljednji dio ovoga poglavlja čini odnos sporta i socijalnog dijaloga. Socijalni dijalog
nameće se kao važan čimbenik u rješavanju otvorenih pitanja kako u odnosu sportaši-klubovi-
sportski savezi, tako i u odnosu sportski savezi-EU. Naime, socijalnim dijalogom akteri
odnosa putem svojih predstavnika mogu, na način koji njima najviše odgovara, prilagoditi
sustav autonomnih pravila, a da opet ista pravila budu u skladu s europskim pravom, jer su u
sustav socijalnog dijaloga uključena i tijela EU, odnosno Europska komisija.

Autor je u radu koristio preko 280 znanstvenih i stručnih publikacija, knjiga, članaka i studija.
U kontekstu europskoga prava analizirana je opširna sudska praksa Europskog suda te praksa
Europske komisije. Od pravnih akata, autor je obradio mnogobrojne izvore primarnog i
sekundarnog prava EU: osnivačke ugovore, međunarodne ugovore, uredbe, direktive,
rezolucije, deklaracije, bijele knjige i dr. akte. Osim toga, analizirani su i heteronomni propisi
na razini država članica EU i Hrvatske, kao i autonomni akti sportskih udruženja iz navedenih
država, kao i globalnih, odnosno regionalnih sportskih udruženja (FIFA, FIBA, UEFA i dr.).
Osim toga autor je u radu koristio i judikaturu Međunarodnog arbitražnog suda za sport (CAS,
TAR), te odluke nacionalnih sportskih tijela i arbitražnih sudova.

Ključne riječi: sport, EU, radnopravni odnos, sportska udruženja, pravila, sportaši-radnici,
subordinirani odnos, autonomni odnos, amateri, Slovenija i Hrvatska.

418

12. OBSEVNI POVZETEK

Doktorska disertacija „Svoboda gibanja športnikov in posebnost njihovega delovnopravnega
statusa v Evropski uniji“ je nastala kot rezultat znanstvenega raziskovanja v okviru
doktorskega študija „Pravo“ na Evropski pravni fakulteti v Novi Gorici, ter opravljenega
raziskovanja na T.M.C. Asser Institutu v Den Haagu, Nizozemska, na Pravni in ekonomski
fakulteti Univerze v Udinah, Italija, ter na Pravni fakulteti Univerze na Reki, Hrvaška.

Avtor v delu uporablja naslednje znanstvene metode: induktivno-deduktivna metoda,
deskriptivna metoda, metoda analize in sinteze, metoda dokazovanja  in izpodbijanja,
zgodovinska metoda, metoda abstrakcije in konkretizacije, statistična metoda, metoda
raziskovanja, metoda študija sodne prakse ter metoda kompilacije.

Glavna hipoteza dela pravi: Delovnopravno razmerje športnikov v okviru EU in zastavljenih
svobod gibanja predstavlja posebno kategorijo sui generis razmerij glede na različen status
profesionalnih športnikov v moštvenih športih, profesionalnih športnikov v posamičnih
športih in športnikov amaterjev.

V delu so postavljene naslednje delovne hipoteze. Prva delovna hipoteza pravi: Profesionalni
športniki v moštvenih športih so posebna kategorija sui generis delavcev. Navedena hipoteza
je izvedena iz pravnega – delovnopravnega odnosa med klubom (delodajalcem) in športnikom
(delavcem), predvsem zaradi prisotnosti elementov delovnopravnega odnosa podrejenosti.
Vendar v različnih državah članicah EU ter tudi na Hrvaškem  je definicija športniki v
moštvenih športih različna od delavcev v razmerju podrejenosti preko delavcev v razmerju
parapodrejenosti, do oseb v statusu samozaposlenih oseb. Veliko je držav v katerih imajo
status samozaposlenih oseb, na ta način pa se jim onemogoča uživanje ustreznih delovnih in
socialnih pravic in jamstev.

Druga delovna hipoteza je: Profesionalni športniki v moštvenih športih kakor ostali delavci
uživajo pravice in svoboščine zagotovljene s čl. 45. UFEU-a. Čeprav je včasih težko
razumeti, da športniki v moštvenih športih predstavljajo delavce, ima razmerje športnikov in
kluba v moštvenih športih značilnosti delovnega razmerja z elementom podrejenosti. Ti
športniki nimajo možnosti sami sebi določati delovnega časa, delovnih nalog, sredstev, s

419
katerimi bodo opravljali svojo dejavnost itn. Kakor je dokazano v delu po definiciji
evropskega prava, ki izhaja iz prakse Evropskega sodišča, profesionalni športniki v moštvenih
športih uživajo pravico svobode gibanja delavcev, zagotovljeno z evropskim primarnim in
sekundarnim pravom. Navedeno je v delu dokazano z uporabo metode analize sodne prakse
Evropskega sodišča in tudi odločb nacionalnih sodišč.

Tretja delovna hipoteza pravi: Z avtonomnimi pravili športnih združenj FIFA, UEFA in
nacionalnih zvez o številu igralcev, ki nimajo državljanstva države, iz katere izvira zveza ali
klub, se omejuje svoboda gibanja športnikov kot delavcev oziroma  izvajalcev storitev. Po
odločbi Bosman, eni od najbolj znanih odločb Evropskega sodišča, po kateri se je zaradi
dolgotrajne borbe s športnimi združenji pomembno spremenil svet profesionalnega športa,
danes, po več kot petnajstih letih od te odločbe, še naprej obstajajo različna pravila, s katerimi
se prizadeva omejiti svoboda gibanja športnikov, kar vpliva na njihov delovnopravni status.
Navedena pravila v nogometu o nacionalnih kvotah kot so „pravila 6+5“ ali pravila o igralcih,
izpopolnjevanih v domačem okolju, t.i. „home-grown players“, kot pojasnjeno v delu,
omejujejo svobodo gibanja športnikov in po mnenju avtorja niso v skladu z evropskim
pravom. Navedena pravila ne morejo biti upravičena niti z objektivnimi razlogi oziroma niso
ustrezna za uresničitev ciljev h katerim stremijo ter ne zadovoljijo načela sorazmernosti..  Kot
je v delu statistično prikazano, niso dosegla cilja h kateremu težijo, to je spodbujanje vlaganja
v razvoj in izpopolnjevanje mladih igralcev ter vzdrževanje tekmovalnega ravnovesja med
klubi. Namreč, statistika je pokazala, da je prisoten padec števila t.i. „home-grown“ igralcev,
namesto da bi bilo zaradi vse širše uporabe navedenih pravil število takih igralcev vse večje,
kadar se le-ta uporabljajo ne samo v okviru UEFA tekmovanj, temveč tudi v okviru nekaterih
nacionalnih zvez. . Edine države, v katerih je prisotno veliko število takih igralcev so države
kot npr. Islandija, kjer je število takih igralcev bilo veliko tudi pred uvajanjem navedenega
pravila; temu je tako enostavno iz razloga, ker navedene lige niso zanimive tujim igralcem,
klubi pa imajo visoki odstotek lastnih mladih igralcev. Od pet najbolj znanih nogometnih lig v
petih državah članicah EU (Anglija, Španija, Italija, Nemčija in Francija), je edino v Španiji
opaženo blago, skoraj zanemarljivo povečanje, medtem ko je v Italiji opazen največji padec
števila takih mladih igralcev. Z analizo sodne prakse Evropskega sodišča in ekonomsko
teorijo človeškega kapitala si avtor v delu prizadeva pojasniti bistvo navedenih športnih pravil
oziroma sistema vlaganja v razvoj mladih športnikov. Vlaganje v človeški kapital je navaden
pojav v delovnih razmerjih, toda šport, posebej nogomet, s takimi pravili kaže izrazito
posebnost v odnosu do ostalih področij gospodarstva.

420

Četrta delovna hipoteza je: Posebno kategorijo predstavljajo profesionalni športniki v
posameznih športih, ki imajo status izvajalcev storitev, kar pa  jih razlikuje profesionalnih
športnikov v moštvenih športih, pri čemer ti uživajo svoboščine zagotovljene z določbam
svobodnega opravljanja storitev evropskega prava. Športniki v posameznih športih (judo,
tenis, smučanje in dr.) imajo status samozaposlenih oseb, ne pa delavcev, ter predstavljajo
posebno kategorijo. Namreč, profesionalni športniki v posameznih športih niso v
delavnopravnem odnosu podrejenosti, temveč v t.i. avtonomnem odnosu, ki praviloma izhaja
iz pogodbe civilnega prava.. Njihov status je utemeljen na pogodbi, v kateri ni odnosa
podrejenosti športnikov (delavcev) nasproti klubu (delodajalcu), temveč je podana avtonomija
športnikov. Ti nudijo svoje storitve organizatorjem tekmovanja in so za to, odvisno od uspeha,
ustrezno nagrajeni. Omenjeno nadomestilo ne predstavlja plače, temveč nadomestilo za
opravljeno storitev. To pa ne pomeni, da profesionalni športniki niso v razmerju s klubi.
Nasprotno tudi v posameznih športih so profesionalni športniki registrirani pri posameznih
klubih, toda ti klubi  niso njihovi delodajalci. Pogodbena osnova s klubom je športnikom v
posameznih športih bistvena zaradi uresničevanja možnosti sodelovanja na športnih
tekmovanjih. Namreč, praviloma lahko izključno športniki člani določenih športnih klubov
nastopajo v nacionalnih ali mednarodnih športnih srečanjih in tekmovanjih. Navedeno samo
še bolj podkrepljuje tezo o posebnostih delovnopravnega statusa profesionalnih športnikov,
ker, čeprav na enak način pristopajo k športni aktivnosti, spadajo pod različne gospodarske
svoboščine prava EU, odvisno od tega ali gre za moštveni šport ali za posamezni šport.

Poslednja delovna hipoteza v delu je: Trg dela profesionalnih športnikov urejajo pravila
športnih združenj. Navedeno podkrepljuje tezo o posebnostih profesionalnih športnikov kot
posebne sui generis kategorije delavcev. Namreč, profesionalni športniki ne morejo
izkoriščati storitev različnih institucij, kot je zavod za zaposlovanje zaradi najdbe novih
delovnih mest, število njihovih delovnih mest je omejeno izključno na obstoječe število
klubov, zaradi česarimajo profesionalni športniki poseben sui generis status. Še večja je
posebnost profesionalnih športnikov v individualnim športih, ki niso obravnavani kot delavci
v odnosu podrejenosti. Športna združenja s svojimi avtonomnimi pravili izrecno urejajo trg
dela športnikov, ker imajo pravila o nacionalnih kvotah ali pravila o skupnem največjem
številu igralcev, ki so lahko registrirani za klub oziromai so lahko v delovnem razmerju s
klubom,  neposreden učinek na njihovo delovnopravno razmerje in možnost njihovega
zaposlovanja.

421

Delo je razdeljeno na pet delov, pred katerimi je uvod, na koncu pa je zaokroženo z
zaključkom.. V prvem delu pod naslovom „Temelji načela svobode gibanja delavcev v
Evropski uniji“, je najprej podan kratek zgodovinskopravni prikaz razvoja prava EU (prej
prava Skupnosti) z namenom ustvariti sliko o načinu in smeri razvoja supranacionalne države
nekdanje Evropske skupnosti, danes EU. Podana je analiza koncepta evropskega prava
(primarnega in sekundarnega prava oziroma ustreznih aktov), obrazložen pa je tudi pomen
splošnih načel prava (načela subsidiarnosti in načela sorazmernosti), saj so le-ta, zlasti načelo
sorazmernosti,, izjemno pomembna za opravičevanje ukrepov oziroma pravil športnih
združenj, nasprotnih evropskemu pravu. Kakor opredeljeno v delu se prav načelo
sorazmernosti največ uporablja v okviru  odnosov avtonomnih aktov športnih združenj (FIFA,
FIBA, UEFA in dr.) in evropskega prava. Državljanstvo Unije kot pomemben status
državljana držav članic EU je pojasnjeno skozi pravne akte EU ter skozi nepogrešljivo prakso
ES. Državljanstvo EU je izjemno pomembno kot dejavnik odpravljanja diskriminacije,
temelječe na državljanstvu. V okviru športa je to bistveno, ker v primeru športnikov, ki niso
ekonomsko aktivni kot delavci ali samozaposlene osebe, pri čemer so predvsem mišljeni
športniki amaterji, ki jim ukvarjanje s športom ni osnovna dejavnost, prav dejstvo imetja
državljanstva Unije zagotavlja svobodo pred vsemi oblikami diskriminacije v razmerju do
domačih državljanov.. Velika celota v okviru tega področja dela je notranji trg EU. Notranji
trg se podrobno pojasnjen predvsem v okviru štirih gospodarskih svoboščin: svobode gibanja
oseb, svobode ustanavljanja, svobode opravljanja storitev ter svobode gibanja kapitala.
Najbolj podrobno je opredeljena gospodarska svoboda gibanja delavcev, skozi primarno in
sekundarno pravo EU, posebno pa skozi prakso Evropskega sodišča. Gospodarska svoboda
gibanja delavcev je velikega pomena v pogledu postavljenih hipotez tega dela, posebej zato,
ker so profesionalni športniki v moštvenih športih, po mnenju avtorja, sui generis delavci v
delavnopravnem odnosu podrejenosti. Bistvenega pomena je pojasniti in podrobno razumeti
pravila evropskega prava o svobodi gibanja delavcev ter analizirati prakso Evropskega
sodišča, saj to omogoča ustvaritev slike o pojmu delavec v okviru evropskega prava. Podana
je analiza vprašanja neposrednega učinka, neposredne uporabe določb o svobodi gibanja
delavcev. Pomemben del tega dela je tudi določanje in definiranje odnosa diskriminacije, saj
je prav pojem diskriminacije tisti, ki se razteza skozi  vse zadeve pri Evropskem sodišču v
okviru športnega prava. Šele z razumevanjem bistva pojma diskriminacije je mogoče razumeti
odnos diskriminatornih pravil športnih združenj in evropskega prava ter njihovega vpliva na
delovnopravni status športnikov. Pomemben del prvega poglavja je posvečen gospodarski

422
svobodi gibanja delavcev zato ker, kot izhaja tudi iz hipoteze dela, športniki v profesionalnih
moštvenih športih predstavljajo delavce v odnosu podrejenosti.  Da bi bilo mogoče razumeti
pojem delavcev v okviru evropskega prava so podrobno obdelani teoretični, zakonodajni akti
EU, kot tudi sodna praksa Evropskega sodišča. Utrjujejo se najbolj pomembni viri
delovnopravne in socialnopravne zaščite delavcev v pravu EU.. Prvo poglavje zaključuje  s
pojasnjevanjem gospodarske svobode opravljanja storitev, saj se navedena gospodarska
svoboda razteza na vse športnike v posameznih profesionalnim športih, ki predstavljajo
izvajalce storitev.

Drugi del dela pod naslovom „Šport“ daje uvod v področje športa. Najprej je podan uvod v
problem športa in njegovega razvoja, predvsem v odnosu do Evrope. Drugi del daje odgovor
na odnos prava in športa oziroma na vprašanje, ali obstaja tudi športno pravo kot nova veja
prava. Navedeno je izjemno bistveno, zato ker je športno pravo, kot relativno nova veja prava,
v mnogih pravnih sistemih našlo svoje mesto. Vendar še vedno obstajajo kritiki športnega
prava kot nove pravne veje, pri čemer pa avtor v delu daje argumente in protiargumente za
vsako od navedenih tez, z zaključkom, da je danes mogoče govoriti o športnem pravu kot novi
veji prava. V prid temu so analizirane tudi športne norme, kot norme specifične prav za
športno pravo in športno gibanje. Navedeno podkrepljuje tudi tezo o posebnosti športa glede
na druga področja gospodarstva. Organizacijska struktura športa kot tretji del tega poglavja je
izjemno bistvena, ker sta analizirana dva modela športa, evropski model in severnoameriški
model. Proučevanje obeh modelov je bistveno, saj evropski model, kljub svojim posebnostim
prevzema oziroma obstajajo določeni kazalci prevzemanja značilnosti severnoameriškega
modela, kot je sistem omejevanja plač klubov t.i. „salary cap“ o katerem vse intenzivneje
razmišlja UEFA, kar bi omogočilo finančno stabilnost klubov. Ob navedenem je pozornost
dana tudi načelu avtonomije urejanja s pravili športnih združenj, zato  se prav to načelo
avtonomije pogosto uporablja s strani športnih združenj kot opravičilo posebnosti športa in
športnih pravil, predvsem v okviru odnosa z evropskim pravom. Kakor je v delu prikazano, se
navedeno načelo spoštuje s strani institucij EU, predvsem Evropskega sodišča, toda ne na
način, da je šport izvzet iz obvezne usklajenosti svojih pravil z evropskim pravom. Poslednji
del drugega poglavja obravnava izjemno bistveno področje športne arbitraže ter judikature
Mednarodnega arbitražnega sodišča za šport (CAS, TAR). Analizirane se najpomembnejše
odločbe v okviru postavljenih hipotez, in to odločbe v zadevah Webster, Mexès, De Sanctis ter
El Hadary. V navedenih odločbah v okviru delovnopravnih odnosov športnikov. so z vidika
CAS analizirana vprašanja pogodbenih odnosov klubov in športnikov, predvsem na način

423
določanja nadomestil za škodo, ki izhaja iz prenehanja delovnega razmerja (odpovedi
pogodbe o delu) itn. Zaključno se daje svojevrstni pregled športni arbitraži v okviru
nacionalnih športnih zvez. Športna arbitraža kot način reševanja sporov med igralci in  klubi
ter medsebojno med klubi je izjemno pomembno sredstvo analize, saj pomaga pri iskanju
odgovorov na vprašanja, ki izhajajo iz hipotez, poudarja pa tudi pomembnost posebnosti
športa.

Tretji del dela nosi naslov „Šport in notranji trg Evropske unije“ in je razdeljen na štiri dele.
Prvi del se nanaša na pravni status športa v EU. V tem delu je podan prikaz izvora evropskega
prava v okviru športa od prvih virov iz 80-ih let prejšnjega stoletja, pa  vse do poslednjih
deklaracij oziroma resolucij danih s strani institucij EU, kot vira „mehkega prava“ EU (t.i.
„soft law“) iz leta 2012. Poseben poudarek je dan Beli knjigi o športu iz leta 2007 kot prvemu
pomembnejšem aktu, ki zadeva razmerje evropskega prava in športa, kot tudi določbam
Pogodbe o funkcioniranju EU (UFEU), kot določbami primarnega prava EU, ki se nanašajo
na šport in ki v primarno pravo EU po uveljavljanju Lizbonske pogodbe konec leta 2009 prvič
vključujejo vprašanje športa.. Namreč, v prvih aktih na nivoju EU športu ni bil podeljen
poseben pomen. Njegova primarna vloga je bila sredstvo integracije med evropskimi narodi.
Danes je šport veliko bolj pomemben dejavnik v evropskem pravu. Šport je svoje mesto našel
med temeljnimi gospodarskimi svoboščinami, posebno svobodi gibanja delavcev in tudi  med
pravicami do tržnega tekmovanja.  Je neizogiben dejavnik v razvoju evropskega prava.
Najbolj obsežen in najbolj podroben del tretjega poglavja obravnava vprašanje sodne prakse
Evropskega sodišča v pogledu športa. Navedeno je razdeljeno v del, ki se nanaša na sodno
prakso Evropskega sodišča o diskriminaciji na podlagi državljanstva. V tem se delu
analizirajo odločbe C-36/74 Walrave i Koch te C-13/76 Donà v Mantero. Drugi del se nanaša
na sodno prakso Evropskega sodišča glede na svobode gibanja delavcev državljanov EU.
Analizirajo se odločbe C-222/86 Heylens, C-415/93 Bosman, C-176/96 Lehtonen te C-325/08
Bernard. Največji poudarek je dan odločbama Bosman in Bernard. Glede odločbe Bosman
avtor podrobno analizira pravila o transferjih igralcev ter določbe o nacionalnih kvotah, kot
določbe ki so najbolj močno povezane s trgom dela in pravicami športnikov-delavcev. V
okviru odločbe Bernard, avtor analizira pravila športnih združenj, ki omejujejo uživanje
gospodarske svobode gibanja mladih športnikov, kot delavcev znotraj EU, modele
opravičevanja teh pravil ter načine reguliranja v različnih državah članicah. Tretji del se
nanaša na odločbe Evropskega sodišča v pogledu svobode gibanja delavcev državljanov t.i.
tretjih držav. Tukaj se analizirajo odločbe Evropskega sodišča C-438/00 Kolpak, C-265/03

424
Simutenkov ter C-152/08 Kahveci. To poglavje je izjemno pomembno, saj prikazuje odnos
držav, ki imajo z EU sklenjene pogodbe o pridruževanju (Slovaška, oziroma Hrvaška ob času
pisanja dela), ali pogodbe o partnerstvu (Ruska federacija) oziroma sporazume o pristopanju
in dodatne protokole (Turčija), ter učinek odločb ustreznih mednarodnih pogodb na svobodo
gibanja delavcev, njihovih državljanov v državah članicah EU. V okviru vpliva na trg dela je
navedeno bistveno z vzpostavljanjem paralele z določbami športnih združenj o nacionalnih
kvotah oziroma o pravilih, ki omejujejo število tujih igralcev pri ukvarjanju s športom. Kot bo
prikazano v delu je vse širši spekter športnikov, ki z navedenimi nacionalnimi klavzulami ne
morejo biti zajeti, športni klubi pa postajajo vse bolj multinacionalna in multietnična okolja.
Poslednje poglavje o sodni praksi Evropskega sodišča glede gospodarskih svoboščin se
nanaša na gospodarsko svobodo opravljanja storitev v okviru športa oziroma na odločbo C-
51/96 in C-191/97 Deliège. Znotraj navedenega poglavja je v nadaljevanju analizirano
vprašanje posebnosti športa v pravu EU. Navedeno se analizira skozi sodno prakso
Evropskega sodišča na področju tržnega tekmovanja in to odločbo T-313/02 i C-519/04P
Meca-Medina, T-193/03 i C-171/05P Piau te C-243/06 Charleroi i G14. Čeprav ni ozke
povezave s temo dela je bilo, zaradi celovitega prikaza, potrebno analizirati tudi vprašanje
posebnosti športa skozi odločbe Evropske komisije, pri čemer je ponovno poudariti posebne
značilnosti športa v odnosu do drugih področij gospodarstva.

Četrti del dela nosi naslov „Avtonomna pravila športnih združenj in njihov vpliv na trg dela in
pravice športnikov“. Prvi del tega poglavja se nanaša na pravila, ki omejujejo uresničevanje
svobode gibanja športnikov in urejajo trg dela športnikov. Predvsem so s tem mišljena pravila
o transferjih ter pravila o nacionalnih kvotah, ki so zajeta tudi z odločbo Bosman. Pravila o
transferjih športnih združenj FIFA in UEFA ter nacionalnih zvez so podrobno razčlenjena,
zlasti v okviru evropskega in delovnega prava. Narejen je pregled odnosov evropskih
institucij (Evropskega parlamenta in Evropske komisije) do navedenih športnih pravil, od
prvotne kvalifikacije navedenih pravil kot nasprotnih evropskemu pravu prek ugotavljanja
njihove usklajenosti z evropskim pravom, do sedanje situacije, v kateri morajo pravila o
transferjih po desetih letih od zadnjih sprememb skozi novi postopek izmen. Pravila o
nacionalnih kvotah, v pretežnem delu odpravljena po odločbi Bosman, utemeljena pa na
neposredni diskriminaciji, se danes uvajajo skozi pravila „home-grown players“, na način ki
je posredno diskriminatoren. Pravilo UEFA-e „home-grown players“ je vpeljano s ciljem
spodbujanja vlaganja v razvoj mladih športnikov ter spodbujanja tekmovalskega ravnovesja
med klubi. Navedeni cilji so kot taki sprejeti in upravičeni s strani Evropskega sodišča v

425
odločbah Bosman in Bernard. V delu bo avtor dal odgovor na postavljeno hipotezo, da
navedena športna pravila vplivajo na trg dela športnikov in na uresničevanje  gospodarske
svobode gibanja delavcev. S statističnimi podatki je avtor pokazal, da navedena pravila niso
dosegla zastavljenih civljev iz razloga, ker namesto, da bi zaradi vse širše uporabe le-teh
prišlo do porasta števila mladih igralcev, izpopolnjevanih v klubih ali zvezah, opažamo pad
števila takih mladih igralcev zlasti v petih najmočnejših evropskih ligah, razen Španije z
minimalnim povečanjem. Prav tako bo avtor podal mogoče alternative navedenim pravilom,
kot je ameriški sistem omejevanja plač „salary cap“ ali različni modeli porazdelitve finančnih
sredstev pridobljenih s televizijskimi in drugimi marketinškimi dohodki, s katerimi bi se
finančno nagrajevali klubi, ki bi vlagali v razvoj in izpopolnjevanje mladih igralcev. Poslednji
del tega poglavja je analiza ekonomske teorije človeškega kapitala. Navedena teorija je
odločilnega pomena če pomislimo na opravičila za uvajanje pravil, kot je „home-grown
players“. Avtor si bo v delu prizadeval pojasniti odnos vlaganja športnih klubov, kot
delodajalcev, v svoje mlade igralce, kot delavce. Nujno je spodbujati vlaganje klubov v
izpopolnjevanje mladih igralcev, vendar je to potrebno uresničiti na način, ki ne bo
diskriminatoren  in nasproten evropskemu pravu v okviru EU.

Peti del dela nosi naslov „Športniki kot posebna vrsta delavcev skozi presek različne pravne
regulative v državah članicah Evropske unije in na Hrvaškem“.  V navedenem poglavju se
analizirajo delovnopravni vidiki razmerja športnikov in njihovih klubov. Analiziran je status
športnikov z vidika odnosa podrejenosti oziroma avtonomnega delovnega razmerja. Posebno
kategorijo predstavljajo športniki amaterji, analiza njihovega položaja pa je prav tako
potrebno, posebno kose pomisli na izjemno velik delež takih športnikov v skupnem številu.
Navedena kategorija športnikov je pomembna tudi z vidika evropskega prava. Namreč, ker
gre za osebe, ki ne opravljajo ekonomske aktivnosti, čeprav sama kategorizacija športa kot
amaterskega ni nujno, da pomeni to, ti ne spadajo v okvir  gospodarske svobode gibanja
delavcev ali opravljanja storitev. Športniki amaterji so z institutom državljanstva EU prosti
vseh oblik diskriminacije in so kot državljani EU izenačeni z državljani matične države. Kot
predhodno pojasnjeno, obstajajo športi, kot italijanska prvoligaška odbojka, v katerih so
športniki po definiciji amaterji, čeprav so v bistvu podani pomembni elementi, ki nakazujejo
nasprotno. Tak primer je opazovan tudi v okviru odločbe Evropskega sodišča C-51/96 i C-
191/97, Deliège. Drugi pomemben del tega poglavja predstavlja primerjalnopravni prikaz
ureditve delovnih razmerij na splošno ter delovnopravnega statusa športnikov v posameznih
državah. Avtor je v delu analiziral Italijo, Zvezno Republiko Nemčijo in Združeno kraljestvo

426
kot države članice EU in države močnega športnega gibanja. Analizirane so tudi Združene
Države Amerike zaradi primerjanja  delovnopravne ureditve kar je bistveno zaradi, kot že
rečeno, vse močnejšega vpliva severnoameriškega modela športa v EU. Ni mogoče predlagati
uvedbe novih modelov kot t.i. „salary capa“ brez, da bi se ti modeli obrazložijo. Poslednja
skupina primerjalnega prikaza sta Slovenija in Hrvaška. Slovenija je izjemno pomembna kot
država članica EU, in tudi kot država z večimi stičnimi točkami s  Hrvaško v delovnopravnem
urejanju in odnosu do profesionalnih športnikov. Analizirani so heteronomni in avtonomni
viri delovnega prava v okviru odnosa profesionalnih športnikov in klubov. Kot model je vzet
nogomet, iz razloga ker je le-ta najbolj podrobno urejen v virih evropskega prava ter ga je
tako najlažje ter ustvariti zaključke, uporabljive za druge profesionalne moštvene športe.
Poslednji del tega poglavja predstavlja odnos športa in socialnega dialoga. Socialni dialog se
vsili kot pomemben dejavnik v reševanju odprtih vprašanj, tako v odnosu športniki-klubi-
športne zveze, kot v odnosu športne zveze-EU. Namreč, s socialnim dialogom lahko akterji
razmerja s svojimi predstavniki, na način, ki jim največ odgovarja, prilagodijo sistem
avtonomnih pravil, da pa so ta ista pravila v skladu z evropskim pravom pa so v sistem
socialnega dialoga vključeni tudi organi EU, oziroma Evropska komisija.

Glede virov, ki jih avtor uporablja, gre za več kot 270 znanstvenih in strokovnih publikacij,
knjig, člankov in študij. V okviru evropskega prava je analizirana obširna sodna praksa
Evropskega sodišča ter praksa Evropske komisije. Od pravnih aktov, je avtor obdelal mnoge
vire primarnega in sekundarnega prava EU: ustanovitvene pogodbe, mednarodne pogodbe,
uredbe, direktive, resolucije, deklaracije, bele knjige in dr. akte. Razen tega so analizirani
heteronomni predpisi na nivoju držav članic EU in Hrvaške, kot tudi avtonomni akti športnih
združenj iz navedenih držav ter akti globalnih oziroma regionalnih športnih združenj (FIFA,
FIBA, UEFA i dr.). Poleg tegaje  avtor v delu uporabljal tudi judikaturo Arbitražnega sodišča
za šport (CAS, TAR), ter odločbe nacionalnih športnih organov in arbitražnih sodišč.

Ključne besede: šport, EU, delovnopravno razmerje, športna združenja, pravila, športniki-
delavci, podrejeni odnos, avtonomni odnos, amaterji, Slovenija in Hrvaška.