hrvatska književnost;hrvatski pisci;odnos oca i sina;trauma;odabrana obitelj;klasne razlike;tržište rada;financijska stabilnost;Dino Pešut;Tatin sin;hrvaška književnost;hrvaški pistelji;odnos očeta in sina;travma;izbrana družina;družbene razlike;trg dela;finančna stabilnost;Dino Pešut;Očetov sinko;info:eu-repo/classification/udc/821.163.42-31.09Pešut D.

UNIVERZA V LJUBLJANI
FILOZOFSKA FAKULTETA
ODDELEK ZA SLAVISTIKO

TEJA POPOVIČ

Slika vremena i prostora u romanu Tatin sin Dine Pešuta

Upodobitev časa in prostora v romanu Tatin sin Dina Pešuta

Diplomsko delo

Ljubljana, 2022

UNIVERZA V LJUBLJANI
FILOZOFSKA FAKULTETA
ODDELEK ZA SLAVISTIKO

TEJA POPOVIČ

Slika vremena i prostora u romanu Tatin sin Dine Pešuta

Upodobitev časa in prostora v romanu Tatin sin Dina Pešuta

Diplomsko delo

Mentorica: izr. prof. dr. Đurđa Strsoglavec

Univerzitetni študijski program prve stopnje:
Južnoslovanski študiji

Ljubljana, 2022

Zahvaljujem se mami, atiju in Tamari za vso ljubezen, podporo in spodbudo, vsem mojim čudovitim
puncam za prijateljstvo ter izr. prof. dr. Đurđi Strsoglavec za prijaznost in pomoč pri izdelavi
diplomskega dela.

Sažetak
Slika vremena i prostora u romanu Tatin sin Dine Pešuta
Ovaj se diplomski rad temelji na romanu Tatin sin (2020) hrvatskog autora Dine Pešuta. Glavna tema
koju diplomski rad obrađuje jest proces rješavanja i gradnje nepostojećeg odnosa između oca i sina
kojeg otežava gomila prešućenih trauma koje do samog kraja romana ostaju neriješene zbog nedostatka
komunikacije. Rad sastavljaju četiri tematsko povezane cjeline koje govore o odnosu protagonista i
njegovog oca, o razlozima zašto je njihov odnos disfunkcionalan  te  o  odabranoj  obitelji  u  kojoj
pojedinac može naći utočište. Pored konflikata s kojima se protagonist suočava u samom sebi, govori
se i o poteškoćama koje muče ne samo protagonista, već cijelu generaciju milenijalaca kojoj i sam
pripada:  govori  o  borbi na tržištu rada, suočavanju s krizom nekretnina, klasnim razlikama te
financijskoj  nestabilnosti.  Cilj  diplomskog  rada  je  prikazati,  analizirati  te  interpretirati  unutarnje  i
vanjske konflikte protagonista te zaključke analize, a i samu interpretaciju potkrijepiti činjenicama,
događajima i citatima iz romana.

Ključni pojmovi: odnos oca i sina, trauma, odabrana obitelj, klasne razlike, tržište rada, financijska
stabilnost

Abstract
Depiction of time and space in the novel Tatin sin by Dino Pešut
This thesis is based on the novel Tatin sin (2020) by the Croatian author Dino Pešut. The main theme
that the thesis deals with is the process of solving and building an almost nonexistent relationship
between a father and a son. The process is complicated due to a great amount of family trauma that
remains unresolved until the very end of the novel due to a lack of communication. The thesis consists
of four cohesive parts that talk about the relationship between the protagonist and his father, the reasons
why their relationship is dysfunctional, and the concept of a chosen family which can act as a safe haven
for an individual. In addition to the conflicts that the protagonist faces within himself, the thesis also
speaks about the difficulties that trouble not only the protagonist but also the whole generation of
Millennials: the struggle in the job market, housing crisis, class differences, and financial instability.
The goal of the thesis is to present, analyse and interpret the inner and outer conflicts of the protagonist
and to support the interpretation itself with facts, happenings and quotes from the novel.

Key words: fatherson relationship, trauma, chosen family, class differences, job market, financial
stability

Izvleček
Upodobitev časa in prostora v romanu Tatin sin Dina Pešuta
Diplomsko delo temelji na romanu Tatin sin (2020) hrvaškega avtorja Dina Pešuta. Glavna tema, ki jo
diplomsko delo obravnava, je proces reševanja in oblikovanja skorajda neobstoječega odnosa med
očetom in sinom, ki ga otežujejo še številne družinske travme, ki zaradi pomanjkanja dialoga ostanejo
nerazrešene do samega konca romana. Diplomsko delo je sestavljeno iz štirih tematsko povezanih
sklopov, ki govorijo o odnosu protagonista in njegovega očeta, o razlogih, zaradi katerih odnos ni
produktiven, ter o ideji izbrane družine, h kateri se posameznik lahko zateče. Govori se tako o
protagonistovih osebnih konfliktih kot tudi o življenjskih tegobah, ki mučijo ne samo protagonista,
ampak celotno generacijo milenijcev: o boju na trgu dela, spopadanju z nepremičninsko krizo,
družbenih razlikah ter finančni nestabilnosti. Cilj diplomskega dela je prikaz, analizira ter razlaga
notranjih in zunanjih konfliktov protagonista, ugotovitve ter samo interpretacijo pa utemeljiti z dejstvi,
dogajanjem in citati iz romana.

Ključne besede: odnos očeta in sina, travma, izbrana družina, družbene razlike, trg dela, finančna
stabilnost

Sadržaj

1 UVOD
.................................................................................................................................................................
11
2  ROMAN TATIN SIN DINE PEŠUTA
............................................................................................................
12
2.1  O AUTORU
....................................................................................................................................................
12
2.2 SADRŽAJ ROMANA ........................................................................................................................................
13
3 TEME I MOTIVI
..............................................................................................................................................
14
3.1 ČETIRI SLOVA, DVA SLOGA ...........................................................................................................................
14
3.2 BIOLOŠKA I ODABRANA OBITELJ
...................................................................................................................
17
3.3 DJECA I ULOGA RODITELJA ...........................................................................................................................
18
3.4 ODNOS OCA I SINA ........................................................................................................................................
21
4 SLIKA VREMENA I PROSTORA U ROMANU TATIN SIN
.....................................................................
24
4.1 KLASNO PITANJE, KLASNI SRAM I (ODABRANO) ODRASTANJE ......................................................................
24
4.2 OBRAZOVANJE, TRŽIŠTE RADA I KARIJERA ...................................................................................................
25
4.3 KRIZA NEKRETNINA
......................................................................................................................................
28
5 LJUBAV I STRAH ...........................................................................................................................................
29
6 ZAKLJUČAK
....................................................................................................................................................
31
7 SKLEP
................................................................................................................................................................
32
8 IZVORI I LITERATURA
................................................................................................................................
35

1 Uvod
Ovaj  se  diplomski  rad  bavi  romanom  Tatin  sin  hrvatskoga autora Dine Pešuta, objavljenim 2020.
godine. Kao što se može zaključiti iz naslova, diplomski rad dotiče se tema i motiva koje su specifične
za vrijeme i prostor u kojima se nalazi protagonist romana, a u isto vrijeme i cijela jedna generacija
ljudi koja se nastoji snaći u ovom beskompromisnom svijetu.

Diplomski rad je, što se tiče strukture, podijeljen na četiri različite, ali tematsko povezane cjeline. U
prvoj će se cjelini ukratko predstaviti život i rad autora romana. Čitatelju će biti predstavljeni okvirni
sadržaj romana i protagonist, čije se ime, isto kao što je napravljeno u romanu, neće otkriti do samog
kraja diplomskog rada. Budući da se životi autora Dine Pešuta te glavnog lika u određenim trenutcima
preklapaju, govorit ćemo o dva pojma, autoreferencijalnosti i autofikciji. Dok možemo autofikciju
grubo definirati kao fikcionaliziranu autobiografiju, tj. žanr u kojem autor koristi likove iz stvarnog
života u fikcionaliziranom svijetu, autoreferencijalnost se u književnosti može smatrati tendencijom da
se književnost odnosi na samu sebe, odnosno da je usmjerena prema sebi (Zupan Sosič 2010: 207).

Glavna tema romana, tj. izgradnja odnosa oca i sina, detaljnije će se obraditi u drugoj cjelini, iako je
tema zapravo crvena nit čitavog diplomskog rada. Zašto sin i otac ne mogu naći zajednički jezik,
upoznat ćemo kroz diplomski rad uz životnu priču glavnog lika, probleme s kojima se suočava kao
milenijalac te traumom koju nastoji razriješiti i raščistiti. Kako su roditelji glavnog lika u velikoj mjeri
odredili njegov karakter i razvoj, više ćemo vremena posvetiti obiteljskim odnosima, ulozi roditelja
prema djetetu, konceptu odabrane obitelji te obiteljskoj i generacijskoj traumi.

Sljedeći tematski sklop će biti orijentiran više na pojedine poteškoće glavnog lika koje su u velikoj
mjeri uzrokovane njegovim klasnim položajem. Govorit ćemo o sramu koji osjeća kao pripadnik svoje
klase u kontaktu sa ljudima iz viših društvenih klasa. Također ćemo govoriti o borbama s kojima se
njegova generacija suočava na područjima stambenih problema i krize nekretnina, tržišta rada te
karijere. Ime glavnog lika će se otkriti na samom kraju diplomskog rada, u četvrtoj tematskoj cjelini, i
pokušati protumačiti razlog zašto je ono u romanu izbjegavano.

Budući da je za vrijeme pisanja ovog diplomskog rada roman bio prilično nov, diplomski se rad
uglavnom temelji na autoričinoj vlastitoj interpretaciji koja je potkrijepljena citatima iz knjige. Izvori
koji su korišteni uglavnom se sastoje od različitih intervjua koje je autor Dino Pešut dao u okviru
različitih gostovanja, kao što je gostovanje na književnom festivalu Fabula, a pomoglo je i
prisustvovanje  njegovom  razgovoru  sa  studentima  prilikom  gostovanja  na  Filozofskom  fakultetu
Sveučilišta u Ljubljani.

2  Roman Tatin sin Dine Pešuta
2.1  O autoru
Dino Pešut, rođen 24. veljače 1990. godine u Sisku, hrvatski je dramaturg, dramatičar, romanopisac i
pjesnik. Pešut se nakon završenog studija dramaturgije na Akademiji dramske umjetnosti u Zagrebu u
svojoj struci etablirao brojnim dramama postavljenim u kazalištima tako u rodnoj Hrvatskoj kako i u
inozemstvu. O njegovom međunarodnom priznanju svjedoče brojne domaće i strane1 nagrade. Nagradu
Marin Držić koju dodjeljuje Ministarstvo kulture i medija Republike Hrvatske je Pešut osvojio 2012.
godine za dramu L.U.Z.E.R.I., 2013. za dramu (Pret)posljednja panda ili statika, 2015. za dramu Veliki
hotel Bezdan, 2016. za dramu Stela, poplava, 2017. za trilogiju Olympia stadion i 2019. za dramu
Granatiranje.

U posljednjim godinama zavirio je i u prozne vode te 2018. debitirao kao romanopisac s romanom
Poderana koljena, napisanim u vremenu njegovog boravka u Berlinu. U ovome diplomskome radu
ćemo se baviti njegovim drugim  romanom  Tatin  sin  objavljenim  2020.  godine,  nakon  Pešutovog
povratka u Zagreb.

Dino Pešut je u svojim djelima, a pogotovo u najnovijem romanu, postigao „skicirati koordinate
generacijskog portreta“ (Bozovičar 2022) i „reflektirati društveni kontekst suvremenosti“ (ibid.). Iako
sam kaže da ga milenijalci nisu odabrali za svog glasnika, Pešut je više puta bio nazvan „glasom svoje
generacije“, budući da je cijelu jednu skupinu ljudi, svoju generaciju, i njenu poziciju („društveni,
politički, ekonomski kontekst“ [Pešut u Botić 2019: 25]) postavio u fokus svojih književnih ostvarenja.
Uzimajući za primjer roman Tatin sin, Pešut obuhvaća širok spektar tema i motiva sa kojima bi se
mogao poistovjetiti prosječan pojedinac u današnjem društvu, a pogotovo mlađa generacija koja se
nalazi u prijelaznom razdoblju odrastanja, čija stvarnost je zrcalo realnosti Pešutovih književnih likova.
Čitateljima je približio svijet svoje generacije koju bismo mnogi nazvali milenijskom generacijom2,
prikazao je prepreke s kojima se susreću njeni  pripadnici,  tj.  njegovi vršnjaci, te  društvenu borbu
pojedinaca koji si pokušavaju stvoriti što pristojniji život.

1 Pešut je osvojio nagradu za dramsku literaturu za mlade Deutschen Jungentheaterpreis njemačkog Saveznog
ministarstva za obitelj, starije osobe, žene i djecu te nagradu fondacije Heartefact za najbolji suvremeni angažirani
dramski tekst Posljednji afterparty.
2 Članovima milenijalaca (poznatih i kao Generacija Y ili Gen Y) se smatraju osobe rođene od ranih 80ih pa sve
do sredine 90ih godina 20. stoljeća, točnije, od 1981. do 1996. godine.
2.2 Sadržaj romana
Protagonist romana, čije ime radi spretnog izbjegavanja čitatelj ne saznaje skoro do gotovog kraja
romana (pa će se i u tom radu imenovanje glavnog lika pokušati što više zaobilaziti), pripada generaciji
milenijalaca koja se, kao i protagonist, susreće sa surovim tržištem rada, visokim životnim troškovima,
ekonomskom kataklizmom, financijskom nesigurnošću te prečestim globalnim krizama (Lowrey 2020).

U kratkim i dinamičnim poglavljima protagonist (i pripovjedač) u prvoj osobi čitaoca povede na put
svoje svakidašnjice na kojem pokušava naći samog sebe te popraviti skoro nepostojeći odnos s bolesnim
ocem (ili ga uopće uspostaviti). Istovremeno, obilježen uvjetovanošću društvene klase i restrikcijama
koje to donosi sa sobom, nastoji preživjeti u nemilosrdnom svijetu i osigurati si budućnost, koja zbog
teškoća i prepreka vremena i prostora u kojima protagonist živi ipak ne izgleda tako svijetla kao što bi
jedan mladi intelektualac očekivao.

Protagonist je mlada odrasla osoba. Diplomirao je anglistiku i komparativnu književnost, ne radi u
svojoj struci nego je recepcionar u jednom hotelu. Iako potajno piše poeziju, teško se ljudima auta3  kao
pjesnik (za njegovu zbirku poezije sazna samo njegov bivši ljubavnik Goran i njegov partner Antun).
Živi u garsonijeri u Zagrebu. Pokuša se snaći u životu.

Priča počinje kada glavni lik sazna za očevu (možda) terminalnu bolest što u njemu probudi mnoge
osjećaje: negodovanje, nelagodu, ravnodušnost (i krivnju). U odnosu s ocem jedva da ima reciprociteta,
više je jednostran, a skoro da odnosa i nema. Glavni lik gotovo kao argument zašto nema (ili ne želi
imati) odnos s ocem, počinje dijeliti s čitaocem sjećanja na svoje djetinjstvo. To su uglavnom
retrospekcije na uspomene s njegovom majkom, koja mu priča o nezadovoljstvu i razočaranju koje
osjeća u svome braku. Međutim, njegov je otac samo udaljen glas u uspomenama te je iz njegova
djetinjstva tako fizički kao i emocionalno odsutan. Iako je odnos s njegovim ocem, izazvan njegovom
bolešću, osrednja tema priče kroz protagonistovo se pripovijedanje svakidašnjice susrećemo s njegovim
borbama i poteškoćama: gubitkom nade u stvaranje vlastite karijere u svojoj struci, financijskom
nesigurnošću i klasnim razlikama, homofobijom, gubitkom stana, dolaskom i odlaskom ljubavnika te
obiteljskim traumama. Zvijezde se poslože kad Antun i Goran (bez pristanka protagonista) u njegovo
ime prijave zbirku poezije Hotel zbogom na natječaj nakladničke kuće Fraktura4  koja mu donosi barem
tračak prepoznatljivosti u književnim vodama i djeluje gotovo kao svjetionik nade, budući da posle toga
stvari u njegovom životu polako počinju dolaziti na svoje mjesto.

3  Glagol  autati  dolazi  iz  engleskog  jezika  iz  glagola  to  out  (oneself)  sa definicijom „otkriti okolini svoju
homoseksualnost“ (Lara 2011), a predstavlja „proces kojim osoba razotkriva svoj LGBTIQ identitet drugima koji
ne dijele nužno njeno iskustvo“ (Dušek 2016). U ovom kontekstu može značiti samo „otkriti se okolini kao nešto
ili netko“.
4 U izdanju Frakture je izašao i Pešutov roman Tatin sin.
3 Teme i motivi
3.1 Četiri slova, dva sloga
Čitatelj ima zbog nespominjanja imena glavnog lika i načina naracije u prvom licu jednine uvid samo
u perspektivu glavnog lika. On može skoro uskočiti u um protagonista i upoznati ga što je moguće
prisno jer život vidi samo kroz njegove oči, tj. doživljava protagonistov život kao što ga doživljava
protagonist. Istovremeno se čitatelj puno lakše prepozna u glavnom liku, budući da se ime protagonista
ne spominje do samog kraja romana. Na pitanja o razlogu izbjegavanja imena glavnog lika autor Dino
Pešut nudi jednostavan odgovor: svrha neimenovanja glavnog književnog lika je bila prije svega
namijenjena tome da bi ga čitatelj mogao upoznati neposredno, sa što manje prepreka (Beletrina 2022a).

„Od najmanje moguće količine jezika dobiti najveći efekt“, je u intervjuu za slovensku izdavačku kuću
Beletrina s novinarkom Ninom Gostiša (ibid.) kratkoću poglavlja koja podsjećaju na kratke filmske
sekvence, objasnio Dino Pešut. U situacijama gdje bi čitatelj mogao saznati protagonistovo ime glavni
se lik uvijek iznova spretno izmiče izdavanju svog imena:
Čujem svoje ime, izgovoreno glasno. Četiri slova, dva sloga. (…) Moje ime izgovoreno glasno
može se urušiti. Prvo slovo počinje visoko i sa svakim sljedećim spušta se dublje u grlo. (…)
Vidim svoje ime, svoju sliku uzetu s interneta. (…) Moje ime, moje ime, moje ime. (Pešut 2020:
128–129)

„Sam samcat, neambiciozan, nerealiziran i ciničan peder“ (ibid.: 31) opis je kojim se definira glavni lik
romana. Čitatelj ga upozna ponajviše putem njegovog internog monologa ispunjenog suptilnim
humorom. Zbog načina pripovijedanja u prvom licu jednine možemo svijet vidjeti očima milenijske
mlade osobe koja se suočava s mnogim konfliktima u svom osobnom i privatnom životu. Pokušava
preraditi i razriješiti svoju obiteljsku traumu i rekonstruirati odnos s bolesnim ocem, pokušava razumjeti
kako njegovi vršnjaci funkcioniraju i zašto donose odluke koje donose, razmišlja zašto je svijet toliko
nepravedan prema jednima, a tako velikodušan prema drugima. U ovom će se diplomskom radu
analizirati društveni kontekst u kome se protagonist nalazi i borbe koje vodi kao prosječni milenijalac
te pratiti njegova osobna rast te promjene kroz koje prolazi.

3.1.1 Homofobija u Hrvatskoj
„Dobar dio mojih gej poznanika počeo je planirati selidbu nakon onog homofobnog referenduma“
(Pešut 2020: 15) kaže protagonist kao uvertiru u svoje doživljavanje homofobije u svojoj državi. Radi
se o Referendumu o ustavnoj definiciji braka u Hrvatskoj, održanom 1. prosinca 2013. godine, gdje se
65,87 % državljanina Hrvatske odlučilo da žele „da se hrvatski Ustav dopuni definicijom braka kao
zajednice muškarca i žene“ (Zebić 2013), dok je 33,51 % državljanina glasalo protiv ovakve definicije
koja smatra brak samo kao vezu žene i muškarca, a ne kao vezu istospolnih osoba.
Pešutov glavni lik u više navrata spominje strah koji je zbog homofobije osjećao zajedno sa svojim
queer vršnjacima tako u svom rodnom gradu, kako i u Zagrebu te Hrvatskoj općenito.
Ovaj grad za mene je kartografija straha. Napravio sam si rute. U slučaju da me netko napadne
da se uvijek imam kamo skloniti, barem neki siguran kafić. Istovremeno, izbjeći mjesta gdje
svakako sjedi netko tko me želi ubiti. Ili samo tako tvrdi. Zapravo, tako je svejedno. Ovaj grad,
to je za mene strah. To je polako hodanje, stiskanje šake, ubrzan rad srca, usporeno disanje.
Vidi ove pederčine.
Ubit ću te.
Šta je? Samo hodaj, pederu.
Pederu. Pičkice. Pederčino. (Pešut 2020: 52)

Biti gej u manjem gradu je uvijek osjetiti granicu, rub na svome obrazu. Osjećaji tjeskobe i
klaustrofobije jer koliko zemlje pod nogama i koliko neba u horizontu, uvijek određuju drugi.
Damo si obećanje da je naš život negdje drugdje, u drugom gradu, u drugoj obitelji, u drugoj
kulturi, drugom životu. (ibid.: 53)

Protagonist naglašava osjećaj nepripadanja svom rodnom gradu, osjećaj tjeskobe i straha od iskazivanja
svog istinskog identiteta za što jedna od posljedica može biti i smrt. Tiha društvena represija koja je
bila nametnuta nad pripadnicima LQBTQIA+ skupine natjerala je mnoge njegove prijatelje da napuste
svoju zemlju i emigriraju ponajviše u gradove poput Berlina, gdje je društvo inkluzivnije, prihvaća ih i
gdje pojedinac ne mora sakrivati svoju seksualnu orijentaciju kako bi izbjegao fizičko ili emocionalno
maltretiranje. Međutim, nemaju svi priliku samo spakirati svoje stvari i otići. U ovom kontekstu glavni
lik upozorava na klasne razlike, točnije, na razliku koju pripadanje jednoj ili drugoj društvenoj klasi
može napraviti u tome da si netko može priuštiti život u drugom okruženju gdje će biti bolje prihvaćen
njegov identitet. Jedan od protagonistovih najbližih prijatelja, Janko, koji pripada višoj klasi, može
zamijeniti svoj stari život u Zagrebu za novi život u Londonu (gdje isto, naravno, postoji homofobija,
ali su LGBTQIA+ identiteti prihvaćeniji), a zatim još držati lekcije svojim prijateljima da su i oni trebali
učiniti isto, zanemarujući činjenicu da si oni zbog svoje društvene i financijske pozicije takav život ne
mogu priuštiti.
Onda su jedne večeri Janka gadno prebili jer se ljubio s nekim dečkom na cesti. Dečko je
pobjegao. Janku su slomili nos, prednji zub i dva rebra. Među nama je zavladala nelagoda (…)
Svaka manjina hoda ulicom i zna da postoji mogućnost da će umrijeti. U određenim vremenima,
više ili manje. U određenim mjestima, više ili manje. Janko se oporavljao. Ali je donio odluku
da odlazi. I rekao je: – Vi se nastavite zavaravati. Ali ovdje nema šanse za mene, za nas. I vi
ćete se jednog dana probuditi i shvatiti da ste pristali na kompromise, na manje. (…) Tako je
pričala njegova frustracija, ali i privilegija. Činjenica je da si je on mogao priuštiti živjeti i
nastaviti studij u Londonu. Zoji i meni to nije bilo moguće. I on nije mogao shvatiti da to nisu
kompromisi, nego zadatosti života. (…) Kada pročita neku vijest u novinama, zabrinuto će zvati
i pitati što se to događa u Hrvatskoj i kada se mislimo probuditi. Obično dolazi ljeti i onda
moramo slušati koliko je Hrvatska grozna, kao da ni Zoja ni ja ne znamo za korupciju,
šovinizam, mržnju, nezaposlenost, tanašni demokratski sustav i kulturnu koroziju, kao da je ne
živimo. (Pešut 2020: 26–27)

Iako se glavni lik više puta susreo s homofobijom, njegova obitelj nikad nije imala problem s njegovom
seksualnošću. Njegov otac, zapravo, žali što ga nije mogao zaštiti od zlih primjedbi i društvene
diskriminacije s kojom se morao suočavati u djetinjstvu i mladosti. U isto vrijeme uspoređuje sinovo
iskustvo s homofobijom u hrvatskom društvu sa svojim iskustvom nacionalističke markiranosti u
poslijeratnoj Hrvatskoj.
Znao sam da si drugačiji i nikada me to nije smetalo. Znao sam da si mali peder otkad si imao
pet godina. I bilo me strah toga. Ne zbog tebe, nego zbog ove jebene okoline, ovog jebenog
društva koje ne dopušta… I onda sam jedan dan vidio. Netko ti je tamo u školi, dok si čitao,
dreknuo da si peder. I ja sam se smrznuo. I stajao sam ispred toga i pomislio, jebem ti mater,
zar sve mora biti isto? (…) I onda još hodaš po gradu i ljudi ti govore pederu iza leđa, kao što
su meni govorili Srbine. Znao sam da hodaš i da se bojiš i da te je strah. No tada je već bilo
kasno. I oprosti mi. (Pešut 2020: 182)

Nakon što je knjiga poezije objavljena, otac glavnog lika ponosan je i pohvaljuje njegovu hrabrost što
stoji iza svog prezimena, što otvoreno sa svijetom dijeli kako se osjeća i kako voli. Iako glavni lik još
uvijek strahuje kako će ga drugi prihvatiti, više se ne sakriva od svijeta, ne sakriva svoju nacionalnost,
a ni svoju seksualnu orijentiranost. Najveće postignuće jest to što glavni lik, u svom istinskom ja,
počinje savladavati svoj strah od suočavanja sa svijetom i društvom.
Ti si prvi od nas koji je stao iza svog imena i prezimena i rekao ovo sam ja, majku vam jebem,
ovo sam ja. Ovo mislim. Ovako se osjećam. Ovako volim i ovako se zaljubljujem. (Pešut 2020:
183)

3.1.2 Autoreferencijalnost i autofikcija
Motivirano ili ne, u romanu Tatin sin se u pojedinim prilikama život protagonista i život Dine Pešuta
poklapaju. Sličnost se javlja već kod imena. Kao što smo već spomenuli, glavni lik nikad doslovno ne
otkrije svoje ime. Najbliže što čitatelj dođe samom imenu (prije konačnog otkrivanja imena  na
posljednjoj stranici romana) je kada je ono opisano kao ime sa četiri slova i dva sloga. Primjećujemo
da imena autora romana i protagonista imaju istu strukturu, a budući da su obojica, tako protagonist kao
i Dino Pešut, proveli kraće vrijeme svog života u Berlinu počinju navirati pitanja o mogućim
autobiografskim elementima u romanu.

Jednom se prilikom, tj. u jednom od razgovora s konobarom koji se sviđa protagonistu, nagovještava
da bi ovo djelo moglo biti produkt autofikcije.
– Kakve ti filmove snimaš?
– Autofikcija. Luda mater, ja peder. Šta ću drugo?
Uzmem kemijsku i napišeš mi broj na ruku. Potpišeš, Autofikcija d.o.o. (Pešut 2020: 164)

Zbog navedenih mogućih autobiografskih elemenata, Dino Pešut bio je meta brojnih pitanja u vezi s
tom temom, ali je odbio primjedbe da se radi o djelu autobiografije. Naravno, svako djelo može imati
neke autobiografske naznake, kaže Pešut (u Gabrijan 2022), ali za njega je roman Tatin sin ipak čista
fikcija.
3.2 Biološka i odabrana obitelj
Već u uvodnim poglavljima pripovjedač nas upoznaje s poviješću njegove disfunkcionalne obitelji koja
mu je uzrokovala mnoge traume i frustracije. Emocionalno i fizički udaljeni otac, majka koja je zbog
nezadovoljstva i nesreće u braku spas tražila u alkoholu i nevino dijete od kojeg roditelji (ne)svjesno
očekuju da će izbaviti brak od rasapa.

U romanu protagonist nerijetko pokreće temu odgovornosti koju roditelj ima prema svom partneru i
svom djetetu. Riječima poput „on je svoju ženu mogao odabrati, ja svoju majku nisam“ (Pešut 2020:
19) naglašava da odrasla osoba, najčešće spominjući svog oca, kao budući roditelj može izabrati svog
partnera sa kojim će imati dijete, ali dijete ne može odabrati svoje roditelje . Dijete ima pravo da bude
voljeno i da ima roditelje koji se brinu o njemu. Međutim, roditelji koji to ne mogu pružati djetetu i koji
nisu dovoljno zreli za roditeljstvo nisu rijetka pojava u današnjem društvu.
(…) [N]isu svi ljudi stvoreni da budu roditelji. No ne stignu se to pitati, ne stignu pomisliti. To
je priroda tako napravila jer kad bi svatko sebe propitao je li za roditelja, na svijetu bi bilo jako
malo ljudi. U trenutku kad si spreman priznati si da tvoja obitelj ne može ili ne zna ili naprosto
neće pružiti ono što treba svakoj osobi, možeš otići u svijet i tražiti neku novu, odabranu obitelj.
(Pešut 2020: 94)

Nezreli roditelji dijete ne doživljavaju kakvim ono jest, nego kao pouzdanika, kao nekog u kome mogu
naći utjehu (dijete je tu viđeno kao netko tko može spasiti problem roditelja, u našem primjeru, nesreću
u braku i nezadovoljstvo partnerom). Roditelj može iskoristiti djetetovu ljubav i povjerenje za
emocionalnu manipulaciju. Fokusirajući se na roman, majka protagonista više je puta isticala kako je
živa samo zahvaljujući njegovoj ljubavi (Pešut 2020: 13), zbog čega se dijete osjećalo dužnim ostati s
njom, iako mu je to nanijelo veliku traumu. Protagonist u više navrata spominje teret koji je morao
nositi tijekom djetinjstva: biti roditelj (otac) samom sebi te pouzdanik svojoj majci; a sve to zbog očeve
odsutnosti i njegovog odbijanja da bude otac i muž.
I on se nije bunio da na mjestu odraslog muškarca koji treba preuzeti odgovornost za svoje
ponašanje stoji petogodišnji dječak kojim se emocionalno manipulira. (Pešut 2020: 19)

Dijete se zbog toga osjeća preopterećeno jer ima osjećaj da mora rješavati probleme koje zbog svoje
nedoraslosti ne zna, a ni ne može rješavati te ima osjećaj da mora biti roditelj svojim roditeljima.
„Roditeljske poslove je delegirao na mamu, a ona na mene“ (Pešut 2020: 13) kaže protagonist dok
opisuje ulogu oca koju je bio prisiljen odigrati kao dijete. U odrasloj dobi ljudi koji u djetinjstvu nisu
imali očinsku figuru nastavljaju je tražiti. Protagonist je ponekad pronalazi u svom ljubavniku, ponekad
u ocu svog ljubavnika, a u drugim prilikama mora također sam odigrati ulogu oca svojim prijateljima,
a ponekad i njihovoj djeci.
Sada mogu biti potpora, sada znam što trebam reći. I možda nisam mogao biti tu za svoje
biološke roditelje kad im je trebalo pomoći, ali mogu biti tu za svoju odabranu obitelj. (Pešut
2020: 151)
Glavni lik u mnogim situacijama preispituje koncept odanosti obitelji i bezuvjetnu ljubav prema njoj i
problematizira pretpostavku da bi svaki član obitelji trebao bezuvjetno voljeti svoje bližnje i, prateći
kontekst romana, u slučaju teže bolesti odbaciti sve u životu kako bi mogao pomoći. No, je li razumno
očekivati da će član obitelji oprostiti sve nepravde što ih je drugi član obitelji učinio prema njima te ih
jednostavno zaboraviti?
U trenutku kad si spreman priznati si da tvoja obitelj ne može ili ne zna ili naprosto neće pružiti
ono što treba svakoj osobi, možeš otići u svijet i tražiti neku novu, odabranu obitelj. (Pešut
2020: 94)

Iako mi, kao društvo, možda nismo toliko svjesni koncepta odabrane obitelji, istina je da birajući svoje
prijatelje i tretirajući ih kao svoje članove obitelji, podsvjesno biramo drugu obitelj: odabranu obitelj.
U razgovoru s Pinom Gabrijan (2022) za slovensku TV, Dino Pešut kaže da je odabir člana odabrane
obitelji uvijek svjesna i aktivna odluka pojedinca, dok samo dijete ne može izabrati svoju obitelj.
Međutim, budući da smo tako čvrsto povezani s navikama naše obitelji, htjeli to ili ne, skloni smo birati
ljude koji makar malo nalikuju našoj biološkoj obitelji.

U romanu postoji zanimljivo zapažanje vezano uz pojavu odabrane obitelji, no ovoga puta odabranu
obitelj ne bira dijete, već otac. Nakon što sam sebi (i glavnom liku) prizna da nije bio dobar otac, ili da
to uopće nije bio, protagonist romana počinje primjećivati da je on kao otac sam birao kome će biti otac
i kome ne.
Soba je puna muškaraca mojih godina. (…) Okupljeni su oko moga oca koji im priča. Odabrani
sinovi moga biološkog oca. (Pešut 2020: 166)

Nakon što mu se zdravstveno stanje poboljša, njegov otac osniva drugu obitelj prema kojoj glavni lik
naravno osjeća pomalo ljubomore. Ali on se pomiri s tim i prihvaća da vrijeme i mjesto za svaku obitelj
nije uvijek pravo. Premda nije pravedno, on prihvaća činjenicu da njegov otac kao roditelj nije bio dobar
prema njemu, ali da bi mogao biti dobar otac nekom drugom.
Moj otac i ja se pogledamo. Nismo mi krivi što nas je krivo spojilo. Moj otac je dobar čovjek i
dobar otac. Samo nas nije dobro uparilo. I ne mogu ga ni za što više kriviti. Ni sebe. Tako se
dogodilo. I možemo živjeti. (…) Moj biološki otac sa svojim odabranim sinovima, i novom
odabranom obitelji, novi početak, po vlastitim uvjetima, bez kompromisa. (Pešut 2020: 168)

3.3 Djeca i uloga roditelja
„Vjerujem da nije lako biti roditelj i, iako to možda nikad neću ni postati, uvijek ću biti na strani djece.
Dijete nije imalo izbora, a roditelji su odlučili imati dijete“ u razgovoru je s Pinom Gabrijan (2022)
rekao Pešut, a s tom mišlju se glavni protagonist romana u svojim razmišljanjima itekako slaže.

Glavni lik kojeg je „odgojilo dvoje uplašene djece“ (Pešut 2020: 13) progovara o ulozi i odgovornosti
roditelja  s  obzirom  na  vlastito  iskustvo  te  na  iskustvo  djece  svojih  prijatelja.  Koristi  izraz
"disfunkcionalni par" kako bi opisao prijatelje za koje zna da nisu spremni preuzeti odgovornost koju
donosi roditeljstvo. Dijete je često zadnje utočište parova koji pokušavaju spasiti svoju vezu i odnos, te
misle da će ih dijete vezati da ostanu zajedno. Međutim, ne događa se tako rijetko da se veliki raskid
između dvoje partnera još produbi i dijete na kraju pati za oba roditelja, budući da ne prima ljubav koju
bi trebao primati.
Kako  bi  izgledao  svijet  kada  bi  roditelji  priznali  svojoj  djeci  da  su  nastali  zbog  straha  od
samoće, za utjehu. (…) Dijete je transakcija, razmjena za puštanje na miru, obiteljski mir,
plombe za ispunu raznih malih i većih samoća. (Pešut 2020: 147)

Djeca koja se rađaju iz želje za spašavanjem braka mogu se, kao što je bio i protagonist, iskoristiti kao
posrednici između roditelja. Slučaj u njegovoj obitelji bio je takav da se njegov otac nije želio suočiti s
majčinim nezadovoljstvom u njihovom braku (što je uzrok njenom alkoholizmu) te je protagonista
delegirao kao terapeuta za svoju ženu koja je stoga u sinu vidjela jedinu utjehu. No, to je stvorilo golem
pritisak na dijete koje je imalo osjećaj da treba spasiti odraslu osobu od traume koju ni sam nije razumio.
Prisiljen je bio odrasti puno ranije nego što bi trebao jer je to njegova obitelj svojim akcijama podsvjesno
od njega zahtijevala.
Moji roditelji su rijetko razgovarali. Mama bi obično pričala s njim preko mene. Reci mu da
smo kao stranci u istoj kući – rekla bi kao u kakvoj telenoveli. Onda bi plakala. Tek sam kasnije
saznao da suze ne bi trebale imati miris votke. (Pešut 2020: 11)

Dječakova majka, koja se borila s teškim alkoholizmom, nije se mogla nositi sa svojim roditeljskim
dužnostima i prepustila ih je sinu. Morao se suočavati s majčinom nesretnošću, njezinom usamljenošću,
ovisnošću te s teretom da bude njezin spasitelj i zaštitnik. Nakon njene smrti u prometnoj nesreći zbog
vožnje u pijanom stanju, počeo je kriviti sebe za njenu smrt, a i svog oca koji je imao moć da spriječi
nesreću, ali to nije uspio učiniti, budući da se s njenim alkoholizmom nije bavio. Protagonista se u
djetinjstvu tretiralo kao lijepak koji drži brak i familiju zajedno, „ona je govorila da je samo ja
razumijem i da je živa samo zbog moje ljubavi“ (Pešut 2020: 13) prisjeća se glavni lik. U njemu se zbog
toga akumulirao intenzivan strah od napuštanja obitelji, iako bi ga samo to moglo spasiti od razvijanja
još veće traume. Nakon što je shvatio da je ne može spasiti, da se ne može nositi s problemom njene
nesreće i alkoholizmom, odlučio je otići. Njegova majka, kao i mnogi roditelji koji se nađu u sličnoj
situaciji, pokušavaju svoju djecu spasiti od sebe i nagovaraju ih da ih ostave i pronađu svoju sreću, da
ne brinu za njih. Ali to je paradoks koji u dječjoj svijesti stvara još veći strah od toga što će se dogoditi
ako odu i ne budu kraj roditelja i ako se ne budu brinuli o njima. To je osjećaj krivnje koja pojedinca
teško napušta.
S vremenom, ja sam shvatio (…) da je ne mogu spasiti. I morao sam je pustiti. (…) I, kad je
došlo vrijeme, otišao sam. Ona mi je uvijek govorila da moram ići studirati, da se moram
preseliti u Zagreb i da moram biti sretan. I da se ne brinem za nju, iako sam se stalno brinuo.
Ona je ostala sasvim sama. J sam očekivao da će se tata brinuti za nju, probati joj pomoći, ali
nije znao kako. (…) Meni je trebalo gotovo deset godina za prihvatiti da nisam kriv. I da se
nikoga zapravo ne može spasiti. (Pešut 2020: 63)

S osjećajem krivnje dolazi i potraga za pronalaženjem nekoga tko je kriv, osobe koja je odgovorna za
početak svega, za traumu. Za pripovjedača je to, razumno i pravedno, bio njegov otac. Vidi ga kao
čovjeka čiji se roditeljski posao završio začećem djeteta (Pešut 2020: 34), kao osobu koja je izbjegavala
odgovornost  prema obitelji, koja je izbjegavala probleme u braku (nesretnost njegove žene što je
pridonijelo njenom alkoholizmu) i koja je ostavila malog sina da kao dijete rješava probleme odraslih
umjesto njega. Svoje ravnodušje za bolest svog oca opravdava njegovim nedostatkom  brige  za
emocionalnu dobrobit svog djeteta. Podrazumijeva se da nijedna osoba nije savršena, ali tanka je
granica između samostalnog rješavanja vlastitih problema i  projiciranja tih problema na druge. I dok
prijatelji nemaju obvezu to dopustiti, obitelj, osobito djeca, nemaju moć učini isto, nemaju mogućnost
izolirati se od toksičnosti svojih roditelja. Malo dijete će prihvatiti ono što mu je dano. Ono nema
predstavu što znači ljubav i biti voljen, a dužnost roditelja je da ih to nauči. Nezreo roditelj koji ne zna
kako se ponašati prema djetetu, pa ga stoga tretira kao odraslu osobu (što jedino i zna), očekuje da dijete
samo shvati da roditelj ima svoju traumu, svoje probleme i prihvati ulogu koja mu je dodijeljena. U
kontekstu romana, radi se o brizi o majci, o ulozi koju bi trebao odigrati njen partner, protagonistov
otac, ali koju je umjesto njega obavljalo malo dijete.
Moj otac je izbjegao svaku od odgovornosti koja dolazi s oplođenom i nepobačenom jajnom
stanicom. Moj je otac uvijek bio negdje drugdje, izvan države, izvan grada ili izvan stana.
Očekivao je da tu rupu koju je ostavio u stanu i braku ispunim ja. Pokažem razumijevanje za
njegovu suprugu, svoju majku. (Pešut 2020: 34)

Je li ovo jedina fotografija moga oca i mene? Nikad je prije nisam vidio. Nisam je, doduše, ni
tražio. Moj otac i ja, na samome početku. I sada, vrlo vjerojatno, na samome kraju svog odnosa.
Na fotografiji je otac koji svoga sina daje za žrtvu svome braku, trguje njime za osobnu slobodu,
stavlja ga na mjesto partnerske odgovornosti. Vidim mladog muškarca čije se tijelo savija u luk
kada primi dijete, čije tijelo stvara refleks da se odmakne. Vidim muškarca u strahu od djeteta,
u strahu da će ga sjebati kao što je možda on sjeban i u strahu od obaveza koje to dijete nosi sa
sobom. (ibid.: 20)

Dodatnu krivnju mogu izazvati i razne učestale primjedbe roditelja da su (se) mnogo žrtvovali za dijete,
a pritom zanemaruju da je začeće djeteta bila (ako, naravno, zanemarimo izvanredne okolnosti kao što
je npr. prisiljavanje na trudnoću i rađanje djeteta) aktivna odluka roditelja. Svaki roditelj ima obvezu
brinuti se o djetetu najbolje što može, budući da je na kraju krajeva roditelj onaj koji donosi odluku
hoće li zadržati dijete ili ne (još jednom, izvanredne situacije u ovom su  radu  izostavljene  zbog
(pre)opširnosti teme). Kao što je navedeno u uvodnom citatu ovog poglavlja Dino Pešut (u Gabrijan
2022) kaže da dijete nije imalo izbora da se rodi, već je to bila odluka njegovih roditelja. Dužnost je
svakog budućeg roditelja da prije začeća djeteta promisli i spozna svoju moć, da svojim djelovanjem i
odgojem ocrta biološki, psihički i društveni razvoj nerođenog i nerazvijenog djeteta.

Strah je razlog mnogih problema u životu glavnog lika i njegovog oca. Jedan od njih je, priznaje njegov
otac, i njegovo odbijanje očinske uloge. Zbog straha da svoje probleme ne bi prenio na sina, radije je
nestao iz njegova života. Budući da je bio Srbin u poslijeratnoj Hrvatskoj, bojao se da će zbog njegove
nacionalne markiranosti patiti i njegova žena i sin. Mislio je da će sina ovakva podrška na daljinu,
financijska i pomalo i emocijska,  spasiti od njegovih problema.
Mržnju određuje onaj koji mrzi. I tako odjednom, moj život je postao strah. Strah da će se meni
nešto dogoditi, da će se nešto dogoditi mami ili tebi. (…) Nekad se zamislim i odlutam,
nestanem. Tako sam nestao iz tvog života. I samo želim da znaš da to nije zbog manjka ljubavi,
nego zbog straha, i što sam stariji, uvjeren sam da je to isti osjećaj. (…) Ti ne moraš biti Srbin,
ti ne moraš živjeti to sranje. A ti si… Ti si tako bio drugačiji. I ja sam se tako bojao da ću te
ujebati, da sam krivi otac za tebe. Tako sam se osjećao. Da sam krivi otac za tebe i da ti ne
mogu nikako pomoći, osim novčano i da ti stalno govorim da sam tu za tebe i da sam ponosan
na tebe. Ja sam stvarno mislio da je to dovoljno jer je meni to nedostajalo. (…) I pustio sam te
s njom jer sam mislio da ste slični i da će vam biti bolje ako se ja maknem. (Pešut 2020: 181–
182)

Iako prekasno, otac priznaje da je krivnja za ženinu nesreću i smrt njegova vlastita krivnja. Priznaje da
se bojao suočiti se s njom jer da bi to učinio, prvo bi se morao suočiti sa sobom, svojim osjećajima i
svojom traumom. Sada kada je glavni lik odrastao, njegov otac zbog svoje bolesti pokušava nadoknaditi
izgubljeno vrijeme, ali stalno zaboravlja da se trauma koju mu je prouzročio manifestirala u
emocionalnom oštećenju, nemogućnosti da otvoreno izrazi svoje osjećaje i misli, što cijeli proces
komunikacije i stvaranja odnosa između oca i sina čini težim nego što je otac očekivao.

3.4 Odnos oca i sina
Odnos oca i sina središnja je tema romana koja se ujedno prepliće s drugim motivima. O odnosu oca i
sina (i majke) smo već govorili u prošlim, a još ćemo govoriti u sljedećim poglavljima, a u ovom ćemo
se fokusirati isključivo na njihovu komunikaciju i promjene kroz koje prolazi njihov odnos.

Otac je čitatelju prvi put predstavljen u dugom monologu na početku romana. Nagovara sina da mu se
više javlja, da mu dođe u posjetu, pokušava mu dati neke savjete o životu (iako je za to već kasno), a
sve mu to govori uz žestoke psovke u gotovo svakoj rečenici. Ljubavni ton razgovora koji je u isto
vrijeme ispunjen skoro komičnom količinom profanih riječi nagovještava nelagodu koju otac osjeća.
Neiskustvo i strah na ovom nepoznatom terenu komuniciranje sa sinom može izazvati osjećaj
suosjećanja čitatelja prema ocu.

Ravnodušnost, krivnja i strah. Erupcija intenzivnih osjećaja koji prate put do pomirenja glavnog lika i
njegovog oca. Glavni lik se u raznim trenucima romana nađe u dilemi i pita se zašto bi uopće morao
stvarati odnos s osobom koja ga je u djetinjstvu toliko razočarala. Glavna borba s kojom se protagonist
suočava jest krivnja koju osjeća zbog svoje ravnodušnosti prema ocu i njegovoj bolesti. Iako nije dužan
uključiti ga opet u svoj život, osjeća se primoranim to učiniti jer se ipak radi o obitelji. Istovremeno se
osjeća povrijeđenim jer je tek bolest natjerala njegovog oca da pokuša popraviti, odnosno ostvariti
odnos sa sinom.
Pripovjedača iritira i to da otac od njega očekuje da će s njim dijeliti njegov entuzijazam i motiviranost
za građenje odnosa te pomirenje.
–  (…) Ja ne znam ništa o tebi. A ti ne govoriš.
Slegnem ramenima.
– Nešto probavamo, tata. Treba još malo vremena. Daj malo vremena! (Pešut 2020: 114)

– Tata?
– Volim te.
Poziv se prekida. Jedino što prekasno izgovorena izjava ljubavi može otvoriti jest bijes. (ibid.:
74)

Neprestano se pita (uvijek sa trunom cinizma i sarkazma) što je njegov otac učinio za njega, što sad
protagonista obvezuje da mu pruži ruku u njihovom zajedničkom nastojanju ka boljem odnosu.
Problematizira bezuvjetnu ljubav prema obitelji koja se smatra neophodnom i upozorava da članovi
obitelji nisu iznimka od ljudi koji mogu iznevjeriti.
Sada će ovako izgledati moje subote, moj jedini slobodan dan. Ići ću vlakom i gledati oca kako
propada. Prelijevati krivnju u sram što ne patim više. Žaliti što nismo imali drugačiji odnos,
neki u kojem bi on bio prisutan i gdje bih se ja trudio da bude prisutniji. (…) Subotom ću
sastavljati popis svega što je moj otac napravio za mene, a da pritom obojica zanemarimo da je
očinstvo i zakonska obaveza. (Pešut 2020: 18)

Govori o sramu i krivnji s kojima živi jer ne osjeća toliko straha od gubitka svog oca. Ali čitatelj ga
jednostavno ne može zbog toga osuđivati jer zna da ga je otac više puta iznevjerio. Protagonistov
obrambeni mehanizam da oca fizički i emocionalno ne pušta dovoljno blizu da bi ga ponovno mogao
povrijediti čini se adekvatnim u njegovoj situaciji, uzevši u obzir povijest njihovog odnosa. Njegov otac
nije loša osoba, nije namjerno povrijedio sina, ali način na koji ga je pokušavao zaštiti od sebe malom
je djetetu uradio više lošeg nego dobrog. Iako ne nužno emotivno, brinuo se o njemu, financijski ga je
podržavao kako je mogao, ali ono što je dječaku koji je pokušavao spasiti svoju majku trebalo bio je
njegov otac. Trauma gubitka majke i činjenica da ga otac nije volio na način koji je protagonist zaslužio
dosegla je toliku krajnost da glavni lik samo želi potisnuti sve što bi ga natjeralo da tu traumu ponovno
proživi. Njegova je povrijeđenost dosegla tako mučnu mjeru da je jedino što želi da ga svi ostave na
miru i da nikada više ne pomisli na događaje i osobe koje su ga najviše povrijedile i zbog kojih još
uvijek pati.
Sram, toliko srama iz toliko mržnje. Da, ja mrzim svoga oca. Čovjeka kojeg je nemoguće ne
voljeti. (…) Oca koji je tvrdio da je tu uvijek za mene, koji je morao toliko raditi kako bih ja
živio svoj život. Oca koji nije htio stvarati probleme, nametati se. Oca koji je sve prihvatio, koji
me nije izbacio na cestu, koji je redovito slao džeparac. Muškarca koji me tužno gleda i čeka
da ostvarim susret, kontakt. Muškarca koji sada očekuje da se brinem za njega, da ga tješim,
pomažem mu i da ga volim. Ja mrzim svog oca koji je uvjeren da mu sin nešto duguje, da umre
i da se ja više ne moram time baviti, da napokon ostanem sam i da me se napokon pusti na miru.
Kada bi umro, ja mu više ništa ne bih predbacivao. Sa sobom bi, kao haaški optuženik, ponio
sve svoje zločine. (…) I ja se više ne bih morao baviti time zašto me je ostavio s alkoholičarkom,
zašto me nije zaštitio od emocionalnog zlostavljanja, zašto me nije htio izvući i zašto mi nikada
nije vjerovao. I ne bih se više mora baviti prometnom i zašto joj je uopće ostavio ključeve od
auta kada je znao u kojem je stanju. Kada bi samo umro. Onda ga više ne bih mogao potajno
optuživati za svoju samoću, za strah od ljubavi, ne bih mu mogao predbaciti što sam ledena
kraljica. (…) Kada bi umro, možda bi i nestao ovaj osjećaj da me nitko nikada neće voljeti.
(Pešut 2020: 143–144)

Govoreći o hipotetičkoj očevoj smrti, čitatelj dobiva realnu sliku o veličini i intenzitetu protagonistove
obiteljske traume koja se proširila i na druga područja njegova života. Za protagonista smrt oca
simbolizira brisanje i zaborav vlastitih trauma. Tek zajedničkim životom, druženjem, konačnim
upoznavanjem, može glavni lik razumjeti svog oca. Njegov otac priznaje da se bojao biti otac zbog
svoje nacionalne markiranosti, da se bojao suočiti se sa svojom suprugom jer bi suočavanjem s njezinom
traumom bio predodređen suočiti se i sa svojom (Pešut 2020: 182). Strah ga je spriječio da bude otac
kakvog glavni lik zaslužuje (ibid.). Dobivši objašnjenja koja zaslužuje i polako otpuštajući svoj bijes,
glavni lik okreće novu stranicu i pokuša zaživjeti život bez (ili barem s manje) straha.

4 Slika vremena i prostora u romanu Tatin sin
4.1 Klasno pitanje, klasni sram i (odabrano) odrastanje
Jedna od ostalih važnijih tema u romanu jest pitanje kako financijski, a time i društveni položaj
pojedinca određuje koliko će mu se prilika u životu pružiti, kako će se suočiti sa životnim  poteškoćama
ili koliko će ih uopće biti svjestan.

U romanu Tatin sin su financijska situacija i društvena klasa neki od glavnih faktora koji pojedincu
olakšavaju ili otežavaju život. Mišljenje pripovjedača o odrastanju i osamostaljivanju jest da su to
procesi koji su uvjetovani s društvenom klasom kojoj pripada pojedinac. Kao dijete disfunkcionalne
obitelji morao je brzo odrasti, zaraditi vlastiti novac te se pokušati osamostaliti. Prema njemu je
„odrastanje prije svega klasno pitanje. Odrastaju oni koji moraju“ (Pešut 2020: 15). Ljudi koji jesu
dovoljno stari da ih se smatra odraslima, a koji imaju privilegij da im roditelji plaćaju produženo
djetinjstvo, odnosno ih financijski uzdržavaju, ne moraju nužno odrasti. Međutim neko će dijete iz
srednje ili niže klase puno prije osvijestiti što je novac, kako zaraditi novac i koliko je „svijet uvjetovan
novcem“ (Pešut u Beletrina: 2022a). Iako u svijetu postoji optimistično načelo da svatko može postati
bilo što želi, često se zaboravlja činjenica da nemaju svi ista 24 sata u danu. Ne počinju svi ljudi graditi
svoje živote u istom socioekonomskom položaju. Nekome je dan stan, drugom pozicija u obiteljskoj
firmi, a trećem ništa. Stoga i ne možemo tvrditi da svi ljudi na ovom svijetu imaju iste mogućnosti. Ako
je osoba od samog početka  u nepovoljnom društvenom položaju, onda nema istu mogućnost
napredovanja na društvenoj ljestvici kao osoba koja ima pristup određenim beneficijama ili ima veze
na raznoraznim područjima gdje može ostvariti karijeru i stoga već ima zajamčenu svijetlu budućnost.
Ova nemogućnost postizanja tog boljeg socioekonomskog položaja zbog navedenih faktora koji
uvjetuju život svakog pojedinca stvara klasni sram i neugodu.
Vanja je snob. Ja si njegov život ne mogu priuštiti, njegovu hranu, privatnog trenera i whey
proteine, njegove izlaske, pa čak ni interese. (…) Neugodno mi je cijelo vrijeme. Imam osjećaj
da izgledam, djelujem još siromašnije, kao da ispunjavam njegovu erotsku viziju. Neugodno
mi  je  u  njegovom  stanu.  I  osobito  mi  je  neugodno  koliko  mi  je  ugodno  u  tom  lijepom,
prostranom, prozračnom prostoru s terasom velikom kao moj stan. No, to ne govorim. Ne
kažem mu da mi se jako sviđa, da me nasmijava. Niti mu priznam svoj klasni sram, osjećaj kao
da sam na krivom mjestu, Ivica Kičmanović. (Pešut 2020: 59)

U  prethodnom se citatu protagonist uspoređuje s Ivicom Kičmanovićem, protagonistom romana U
registraturi (1888) hrvatskog realista Ante Kovačića. Ivica Kičmanović bio je seoski dječak koji je
napustio svoj dom i došao u grad kako bi se školovao. Zbog neimaštine je morao raditi kao sluga i nije
mogao posvetiti toliko vremena, kao što bi želio, svom obrazovanju. Ova dva lika su slična jer je i
protagonist romana Tatin sin osoba iz manjeg mjesta, odnosno sela koji dolazi u Zagreb s nadom za
karijerom i boljim životom. I jedni i drugi, zbog klasnih razlika i financijske situacije, ne mogu ostvariti
svoj  puni  potencijal.  Poput  Ivice,  i  protagonist  ima  svoje  razloge  za  neuspjeh  u  velegradu.  Ivica
Kičmanović je, kao i protagonist, tip siromašnog inteligentnog dječaka.

Glavni lik govori o čistoj slučajnosti da se netko može roditi u imućnoj obitelji, dok se drugi može roditi
u manje povoljnoj obitelji. Obojica mogu težiti istim stvarima, imati iste hobije, želje, obojica žele
stvoriti savršen život, međutim, prvi će to postići s manje, a drugi s više poteškoća.
Njega roditelji i nisu nešto osposobili za samostalan život. Srećom, može si ga priuštiti. Ovaj
prostor, čitav ovaj prostor, sav ovaj open  space,  prevelik  stan  s  premalo  zidova  s  tetom
čistilicom, sve je to njemu došlo besplatno, kao dar što je točno odabrao baš tu jednu maternicu
kao portal svog života. On je naviknut da je iza njega nevidljiva ruka koja kuha i sprema, čisti
i pegla, praktički za džabe. Nekome bi to bila žena ili baka. Za njega je to novac. (Pešut 2020:
67)

4.2 Obrazovanje, tržište rada i karijera
Nesigurnost u radnom okruženju danas je, nažalost, svakidašnjica za mnoge mlade ljude. Prekarni rad
koji donosi puno radnih obaveza za niske satnice, rad bez ikakvog ugovora što ne nudi osnovne
pogodnosti stalnog radnog odnosa. Svijet sigurnosti im se ponovno izmiče s nestabilnim poslovima na
tržištu rada koje se iz dana u dan mijenja zbog napredaka tehnologije. Milenijalci se moraju snaći s
tržištem rada na kojem sve više i više poslova obavljaju strojevi, a mnogi poslovi nisu ni poznati zbog
novonastalih, nepoznatih industrija. Budući da zbog digitalne revolucije tehnologija svakim danom
preuzima više i više poslova koje obavljaju ljudi, milenijalci su u težem položaju da pronađu stabilan
posao koji će im biti dostupan tokom cijelog života, odnosno ga neće preuzeti tehnologija. Zbog te
permanentne nesigurnosti, tog niza okolnosti koje opterećuju cijelu jednu generaciju ljudi, zapravo
nemaju konkretan životni plan i teže se osamostale.

Mlađe su generacije svjesne da napredak koji pojedinac postiže mukotrpnim radom kroz cijeli život
može nestati u jednom trenutku u vremenima katastrofa poput rata ili ekonomskih kriza. Ta činjenica
posljedično ruši uvjerenje da se dobro živi samo ako se puno  radi.  Mnogi  od  njih  zbog  toga  nisu
zadovoljni (često zahtjevnim) poslovima koji se loše plaćaju usprkos visokoj stručnoj spremi ljudi koji
ih obavljaju.

U razgovoru sa svojim dečkom Vanjom, glavni lik primjećuje da pripadnici više klase ljude koji ne
prihvaćaju raditi teške i slabo plaćene poslove doživljavaju kao lijenčine. Vanjino je mišljenje  da svatko
mora negdje početi i raditi slabije plaćene poslove, ali nesvjesno to misli samo za nižu klasu. Naime,
Vanja nikada nije morao raditi ovakve poslove jer mu njegov privilegij više klase upravo to dozvoljava.
On nikada nije morao „od nekuda početi“ (Pešut 2020: 78) jer su mu financijska situacija njegove
obitelji i klasa omogućile život u kojem je imao financijsku potporu za pokretanje vlastite tvrtke, u
kojem su mu roditelji kupili stan i u kojem nikada neće morati raditi loše plaćene poslove kako bi
preživio. Taj „svatko“ se dakle odnosi samo na ljude koji nemaju privilegij i sreću roditi se u obitelj i
klasu poput Vanjinih.
Vanja živi u svijetu gdje svi koji žele raditi (osobito u ovo vrijeme nakon recesije) mogu raditi.
Drugim riječima, siromašni su ljudi lijeni. Sada stvarno ima raznih poslova, brblja ovo dijete
privilegije, poput dostave preko aplikacija ili vožnje taksija preko aplikacije… Ako baš zagusti.
Svi moraju od nekuda početi. (Pešut 2020: 78)

U tom (26.) poglavlju postoji dirljiva sekvenca u kojoj protagonist u svom razmišljanju naglašava velik
raskorak u njegovom i Vanjinom shvaćanju takvih poslova. Vanja na te poslove gleda iz više, a glavni
lik iz niže perspektive. Vanja pripada klasi ljudi koji su tim radnicima superiorni, dok bi glavni lik lako
mogao biti jedan od njih, kao što je bio i njegov otac.
Gledam radnike, njihova umorna i nekako nezdravo preplanula lica, suhu kožu, loše tetovaže i
jeftine cigarete koje su ponijeli sa sobom. I oni nešto propuštaju, odrastanje svoje djece ili svoju
mladost. Ili oboje. Njihova su tijela, zajedno s onima raznih čistačica i njegovateljica dokaz
europske nepravde. Njihova su tijela iskorištena, njihove ruke služe za asfaltiranje cesta i pranje
zasranih butina. Nemaju pravo govoriti. A kada bi i progovorili, tko bi ih razumio? Hrvatski,
ukrajinski,  rumunjski,  bugarski,  makedonski,  to  su  jezici  uskih  ulica  i  periferija  gradova,
dućana bez povrća, jeftinih lokala i low cost autobusnih linija. Stojim između njih i Vanje, u
osjećaju nepripadanja. Pogledam još jednom u lica i učini mi se da među njima vidim svoga
oca. Moj otac koji je putovao većim i manjim gradovima Europe, gdje je gradio zgrade i objekte
koje neće koristiti i za koje neće biti plaćen kao iste ruke rođene u nekoj drugoj zemlji. (…)
Moj otac je bio mala ušteda za investitora poput Vanjinog oca. Njihova tijela i životi su roba
na popustu. (Pešut 2020: 79)

Začarani krug besperspektivnosti svakodnevno prati pripovjedača. „Budućnost je potencijal različite
širine za različite klase. (…) Sudbina je ekonomska jedinica“ (Pešut 2020: 30). Cinizam glavnog lika
snažno se odražava i na njegovoj viziji budućnosti. Starije generacije, nakon razaranja i pustošenja koje
je donio rat, nisu imale druge nade osim nade u budućnost koja bi bila bolja nego njihova tadašnja
sadašnjost.
Moj otac i ne može razumjeti. On je čovjek kojeg je povijest toliko duboko iskoristila, ponizila
i razočarala da je jedino u što se uzda budućnost. Ista ta budućnost koja je meni bila obećana,
ali se nikada nije dogodila, koja se tamo negdje zatvorila s globalnom ekonomskom krizom.
Budućnost je to koja ne pripada nama jer je generacije ispred tako okrutno drže za sebe, odvlače
u ratove, ekonomske i ekološke katastrofe. (Pešut 2020: 119)

Vidimo jasnu razliku u nadama i očekivanjima za budućnost dviju generacija: generacije oca glavnog
lika koji ima nadu samo u budućnost jer mu je sadašnjost koju je izgradio bila uništena u ratu. Međutim,
nada njegovog sina u budućnost brzo nestaje. Svijetlu budućnost su mu obećavale, a gotovo i jamčile
starije generacije, no, iako rata više nema, milenijsku su generaciju pogodile nevolje poput financijske
krize koja je obilježila tržište rada za mlađe generacije, a to otežava osiguranje stabilnog i mirnog načina
života. Treba spomenuti generaciju koja se našla na istoj točki života kao i glavni lik, ali odmah nakon
rata. Ova generacija opisana je na primjer u djelima hrvatskog pisca Roberta Perišića. U zbirci kratkih
priča Užas i veliki troškovi (2002) piše o ljudima koji su gledali kako se tokom rata sve oko njih uništava
i sada, kad je rat završio, ne mogu krenuti naprijed u životima jer je sve što su oni, njihovi roditelji i
ljudi oko njih cijeli život gradili, u nekoliko godina bilo srušeno. Budući da im je budućnost bila
oduzeta, nalaze se u stanju krajnjeg šoka, umora i tihog očaja te čekaju da ih netko gurne natrag u život.
U Perišićevim pričama prostor se doima kao zamrznuta slika u kojoj svi tiho čekaju novu katastrofu
(jer za drugo i ne znaju) i ne žele početi graditi nešto što bi ponovo moglo biti uništeno. Pokušavaju se
integrirati u društvo koje se iz dana u dan modernizira, u društvo države u tranziciji, ali zbog svoje
traume ne mogu zaista funkcionirati kao što bi htjeli. Gotovo da žive izvan svojih tijela, izdaleka gledaju
kako dani prolaze i, isto kao Pešutov protagonist, zbog straha ne kreću naprijed.
Bio je utorak. Umaralo me sve čega sam se mogao sjetiti. Nemam pojma, možda je to bio odraz
društvene situacije… Zemlja je bila u tranziciji. Ali opet smo gubili na brzini. Mogao si pitati
ljude na ulici i svi bi to potvrdili. Netko sa strane to ne može shvatiti. (Perišić 2002: 85)

Nakon nekog vremena ti su isti ljudi ponovno počeli dobivati povjerenje u budućnost. I trebala bi biti
svijetla. Međutim, iako nije bilo rata, sljedeće su generacije odrasle uz druge nepogode: ekonomske
krize, ekološke katastrofe, značajno povećanje cijena hrane, osnovnih životnih proizvoda i nekretnina
te  sve  neumoljivije tržište rada. Tim je generacijama bila obećana svijetla budućnost koja, zbog
prethodno spomenutih kataklizama, ne izgleda tako svjetla. Uz to protagonistu na putu stoji strah koji
ga sprječava da ostvari svoje potencijale, na primer objavi zbirku poezije jer se boji da će se ljudi prema
njemu ophoditi drugačije, budući da će saznati za njegove osjećaje, seksualnost, razmišljanja…
U jednoj godini, kao da su svi koje poznajem ili koje sam poznavao krenuli ostvarivati svoj
potencijal, dekodirati poruke velikog svemira, osim mene. Jedino je meni budućnost izgledala
kao bijeli šum. Od mojih dvadesetih kao da ostaje rijeka mogućih života koje sam propustio,
od kojih sam odustao ili na koje sam zakasnio. (Pešut 2020: 29)

Jedan  od  prijelomnih  trenutaka  u  romanu jest kada je pripovjedaču poklonjena poslovna ideja za
radionice koje temelje na čistoj izmišljotini. „Ovo je kapitalizam ranog 21. stoljeća. Laganje za novac,
stvaranje ugođaja“ (Pešut 2020: 56), „[p]osao je sve što možeš izmisliti“ (ibid.: 35). Milenijalci se
smatraju kreativnom generacijom koja posao, ako ga nema, jednostavno izmisli. Unatoč visokom
stupnju obrazovanja i diplomama, glavni lik ne uspijeva dobiti posao u svojoj struci. Stoga pribjegava
novoizmišljenom poslu life coacha i korporativnog consultanta i zaboravlja na svoju umjetnost, svoju
poeziju, jer kao pripadnik srednje klase zna da si ne može priuštiti da radi ono što voli, već da radi ono
čime će se moći preživljavati.

Osim novostečenih imaginarnih titula koje su mu donijele dobro plaćen posao, također dobiva ponudu
od svoje prijateljice za veliku svotu novca, a to je doniranje sperme kako bi ona i njezina partnerica
dobile dijete. Ovo je za njega prilično depresivna spoznaja da ima njegov intelektualni rad, njegova
umjetnost, manju tržišnu vrijednost od njegovih tjelesnih tekućina (Pešut 2020: 146).
4.3 Kriza nekretnina
„Netko ima viška nečega što je drugom neophodno za život“ (Pešut 2020: 82). Stanodavci su krojači
sudbine generacije milenijalaca čiju stambenu situaciju karakteriziraju česte selidbe – nomadski život.
Imati svoj stan simbolizira neovisnost za koju se grčevito bore. Stanarine rastu iz dana u dan, stanovi u
velikim gradovima postaju ekskluzivno turistički i služe samo za dnevni najam, savjet da se jednostavno
„digne kredit“ nije baš koristan, a mladi se, unatoč tome, bore da si priušte mjesto koje će moći nazvati
dom, nešto što se smatra osnovnom ljudskom potrebom. Dok neki sretnici poput Vanje mogu reći: „Oni
[roditelji] su meni kupili taj stan da se osamostalim“ (Pešut 2020: 88) i uživati u privilegijima svoje
klase, drugi su prepušteni na milost i nemilost svojih stanodavaca. Problem turistifikacije grada se
dotakne i protagonista. Iz stana, koji mu iznajmljuje prijateljičina baka, izbace ga skoro preko noći, jer
žele staviti stan u dnevni najam, čime bi zaradili više. Što je još gore, izbace ga iz stana iako su svjesni
da je „[u] cijeloj Europi […] grozna situacija sa stanovima“ (Pešut 2020: 82), da će protagonist zbog
manje količine stanova i sve skupljih stanarina vjerojatno teško naći stan.
Osim branja novca, tu je stalna potreba za zastrašivanjem, od poskupljenja ili izbacivanja. Na
Zapadu umjesto fizičkih osoba, to rade pravni entiteti. I cijelo se vrijeme u toj transakciji
zanemaruje jedna bazična nepravda. Netko ima viška nečega što je drugom neophodno za život.
(Pešut 2020: 82)

„Novac je moć. Uvijek ga posjeduju oni koji odlučuju o tuđim sudbinama, roditelji, političari i
poslodavci i stanodavci“ (Pešut 2020: 122). Kad je glavni lik preko noći izbačen iz svog stana, osjeća
se kao da je izgubio slobodu.
Doma i kući nestali su iz sintakse, leksika. Pakiranje, ponovno. Svaka ta promjena stana naučila
me kako živjeti minimalno i privremeno. (…) Neki etnolog budućnosti će jednog dana izložiti
madrac, plastičnu, plavu, Ikeavrećicu i laptop kao simbole moje generacije u ovom trenutku.
Te tri stvari su naš posjed, pokretno sklonište. Sve drugo moramo naučiti ostaviti iza sebe.
(Pešut 2020: 90)

Vraćanje u kuću svog oca, u svoj rodni grad, za protagonista znači potpuni poraz, neuspjeh, gubitak
samostalnosti. Povratak kući bio je njegovo posljednje utočište, nakon što mu je samo jedna osoba od
prijatelja pružila ruku pomoći. Ali čak i odabrana obitelj ponekad može biti previše, pa se je glavni lik
stoga primoran vratiti kući.
Kući se vraćaju propalice, (…) oni kojima se nije posložilo (…). Kući se vraćaju oni koji su
pokušali i nisu uspjeli. Ja nisam uspio. U krevet sam legao s osjećajem neuspjeha, izdaje. (Pešut
2020: 104)

Tu se suočava sa samim sobom, svojim neuspjesima, ocem, njihovim odnosom. Iako je izbacivanje iz
stana bio najgori mogući scenarij za njega, bio je prisiljen provoditi više vremena s ocem, a možda su
baš to trebali da su mogli spasiti (ili ostvariti) njihov odnos.

5 Ljubav i strah
Iako je tema ljubavi i zaljubljivanja u romanu skoro nekakav duh koji vreba iz pozadine, postoji netko
kojeg glavni lik stalno susreće, ali u pogrešnim trenucima. Osjećaj straha aktivno obilježava prvi, a
pasivno i zadnji susret protagonista i „zgodnog konobara“ iz preskupog kafića gdje pije kavu.
Počeo sam piti skuplju kavu otkako sam prestao pušiti prije gotovo dvije godine. I zato što mi
je konobar zgodan. Odrekao sam se svog zadnjeg poroka, užitka, kako bih za tri kune previše
gledao jednog, vrlo vjerojatno strejt, konobara. Uvijek pobjegnem prije nego što dođe do prilike
za razgovorom. (Pešut 2020: 12)

Osjećaj straha još jednom sprječava glavni lik da napravi korak i započne moguću romansu. Iako kaže
da uvijek bježi od razgovora, konobar nije toliko sramežljiv. Na kraju trećeg poglavlja čitatelj može
primijetiti da glavni lik koristi drugo lice umjesto trećeg, koje se u romanu upotrebljava za markiranje
govora drugih osoba.
Tanka ruka s oblikovanim bicepsom prekine moju struju misli i uzme šalicu sa stola. Preplavi
me osjećaj usamljenosti.
– Ova ti je na mene. Nešto si se tu preklopia ka Ikein katalog – kažeš. (Pešut 2020: 14)

Iako to čitatelja na trenutak može zbuniti, ovakav stil pripovijedanja i glagolski oblici ubrzo nestaju sve
do gotovo samog kraja romana, kad glavni lik ponovno susreće zgodnog konobara prigodom Jankove
svadbe. Ovdje se stil pripovijedanja još jednom pretvara u formu u kojoj čitatelj ima osjećaj da svjedoči
nečemu intimnom i privatnom, jer se čini kao da protagonist piše izravno tom muškarcu.
Među svim tim olinjalim hipsterima, propalim pokušajima i mladostima, ti. Već sam te vidio
kod matičara. Ponašamo se kao da se već odavno znamo. Možda se i poznajemo, ali kako to
nisam rekao na početku, sad je neugodno pitati. Obojici nam je dosadno. Iz Splita si, što je
minus, jer sam uvjeren da nisi autan. Imaš brkove, iznenađujuće, to je plus. Susretnemo se u
WCu. Ja perem ruke dok ti pišaš. Već sam dovoljno pripit da mi nije neugodno započeti
razgovor. Priznamo si ime, horoskopski znak. Pretpostavimo preferiranu seksualnu poziciju.
(…) Brbljam, svašta ti kažem, na rubu panike, živčanog sloma. (…) I poljubiš me. I ja, dakako,
pobjegnem. (…) Pokušaš me poljubiti, ali ja se izmaknem. (…) Ostavljam iza sebe Janka i
Hanu i njihovo buduće dijete. I dakako, ostavljam tebe. (Pešut 2020: 163–165)

Strah ponovno svladava glavnog junaka. Sabotira svoju priliku za ljubav i radije bježi od nje. Osjeća
toliko svega da ne može osjetiti još nečeg. Očevu bolest osjeća gotovo kao svoju, osjeća se krivim jer
ga više nije briga za stanje u kojem je otac u tom trenutku, osjeća pritisak da mora o svemu tome brinuti
i ne zna kako se nositi s tim. Boji se svog oca, boji se odnosa kojeg imaju, boji se zaljubljivanja, boji se
svoje poezije koju sad mogu čitati svi, boji se svega. A to je za njega jednostavno previše.

U mnogim ispovijestima svojim prijateljima spominje kako se boji da ako ne može voljeti svog oca
kako bi ga trebao voljeti, onda nije sposoban voljeti nikoga drugog. Izgradnja odnosa od početka je
izazovna. Zahtijeva opraštanje i zaboravljanje grešaka iz prošlosti. Čini se kao da je pomirenje s ocem
protagonistov put do prihvaćanja da i on zaslužuje ljubav i da je sposoban voljeti. Tatin sin je roman
koji  govori  o  ranjivosti  potrebnoj  za  (ponovnu)  izgradnju  odnosa,  o  emocionalnoj  zrelosti  koja  je
potrebna za komunikaciju i izražavanje osjećaja koje ponekad ni sami ne razumijemo u potpunosti. To
je roman o prevladavanju straha, a samim time i svih prepreka koje nam život postavlja na svom putu.

Isprika koju protagonist dobiva od svog oca u pretposljednjem poglavlju romana djeluje poput emotivne
katarze. „Žao mi je. Mi smo se upoznali… u baš krivom trenutku“ (Pešut 2020: 185) prizna glavni lik
kad se opet susreće s konobarom u starom, preskupom kafiću. Nakon što mu prizna da je u prošlim
susretima bio "u nekom drugom svijetu" (ibid.: 186) ponovno si kažu svoja imena, ali ovaj put ih sazna
i čitatelj.
–  Ja sam Fran.
–  Ja sam Luka.
–  Znam kako se zoveš. Moraš mi potpisati knjigu. (Pešut 2020: 187)

Na posljednjoj stranici romana čitatelj konačno doznaje da se glavni lik zove Luka i da je savladao strah
koji je osjećao, posljedično da je odlučio da bude ono što jest te da se otvori drugima, ponajviše Franu.
Vijest da mi se otac lijepo oporavlja od teške bolesti primam gotovo ravnodušno. Treba biti
oprezan s previše nade. Ipak, sada riječ gotovo znači nešto sasvim drugo. Otpijem gutljaj kave.
Pogledam još jednom prema šanku. Otvorim crni fascikl. I sramežljivo ispišem Tatin sin. I
pored mene, ponovno stvarni svijet. (Pešut 2020: 187)

Kraj i početak romana se ciklično poklope. Luka ravnodušno prihvaća vijest da je ocu bolje kao što je
prihvatio vijest da je bolestan. Ostaje oprezan jer se, na kraju krajeva, stvari uvijek mogu okrenuti i ono
neočekivano može postati stvarnost. Ipak, Luka ima više nade u svoju budućnost. Frana vidi kao novi
početak i odlučuje napisati svoju priču, otvoriti se drugima, u novo započetom romanu sa naslovom
Tatin sin.

6 Zaključak
Dino Pešut je u romanu Tatin sin kroz svog protagonista Luku uspio izraziti borbe i strahove cijele
jedne generacije ljudi. Svojim kratkim, duhovitim, a i intenzivno emocionalnim poglavljima osigurao
je fluidan kontinuitet romana koji plijeni čitateljevu pozornost. U ovom se diplomskom radu uglavnom
analizirao odnos između glavnog lika te njegovog oca te zaključilo da odgoj djeteta uvelike već u
djetinjstvu utječe na njegov karakter i viđenje svijeta i ljudi oko sebe. U sklopu nekoliko povezanih
cjelina se  detaljnije analiziralo teme i motive koje autor Dino Pešut obrađuje u svom romanu.

Na samom početku romana glavni lik počinje pričati o svom djetinjstvu te s čitateljem dijeli sjećanja na
svoju očajnu i nesretnu majku te emocionalno i fizički udaljenog oca. Budući da od roditelja u svom
djetinjstvu nije dobio ono što dijete nužno treba i zaslužuje, otvara temu obiteljske traume koja utječe
na njegovu percepciju ljubavi i problematizira koncept bezuvjetne predanosti koju bi dijete trebalo
osjećati prema svojoj obitelji. Osjećajući da ga je otac u djetinjstvu iznevjerio, protagonist Luka odbija
očevu želju da ponovno izgrade odnos, iako otac boluje od potencijalno terminalnog tumora. Budući da
mu njegova biološka obitelj nije mogla pružiti ono što bi obitelj trebala, oslanja se na onu odabranu
obitelj, na svoje prijatelje. Kako je odnos Luke i njegovog oca glavna tema u romanu, u diplomskom se
radu više govorilo o odnosu roditelja i djeteta, o dužnosti koju roditelj ima prema djetetu, o samoj odluci
pojedinca da bude roditelj i o traženju utočišta u odabranoj obitelji. Govorilo se o mnogim načinima na
koje roditelj može utjecati na dijete i pravu djeteta (ili odrasle osobe) da odluči više ne sudjelovati u
obiteljskom odnosu kako bi osiguralo svoju emocionalnu dobrobit.

Tatin sin, međutim, nije samo roman o obiteljskim odnosima, već govori i o teškoćama s kojima se
prosječni milenijalac suočava u svakidašnjici. Tokom romana ima mnogo digresija o tome kako
društveni sloj pojedinca utječe na njegov svakodnevni život te posljedično odlučuje o njegovoj
budućnosti. Zbog toga se u diplomskom radu govorilo i o slobodi te samostalnosti koje pojedincu može
predstavljati vlastiti stan te o teškoćama pronalaženja mjesta kojeg bi pojedinac mogao nazvati domom
zbog krize nekretnina. Također se predstavila bitka na tržištu rada gdje pripadnici milenijske generacije,
unatoč diplomama i obrazovanju, ne mogu naći stabilan posao u svojoj struci koji bi im pružio
mogućnost financijske stabilnosti. Pokušala se, dakle, predstaviti i definirati slika vremena i prostora u
romanu Tatin sin koji kroz protagonista Luku daje glas generaciji milenijalaca te svakom sinu i ocu koji
se pokušavaju razumjeti i voljeti.

7 Sklep
Diplomsko delo obravnava teme in motive romana Tatin sin (2020; roman Očetov sinko je leta 2022 v
prevodu Dijane Matković izdala založba Beletrina) hrvaškega dramaturga, dramatika, romanopisca in
pesnika Dina Pešuta in je razdeljeno na štiri tematsko povezane sklope. Prvi sklop je posvečen življenju
in delu avtorja, vsebini romana ter predstavitvi glavnih literarnih oseb. V drugem se podrobneje obdela
glavna tema, ki je hkrati tudi rdeča nit romana: odnos med protagonistom (razkritja njegovega imena
se bomo, tako kot v romanu, izogibali do samega konca diplomskega dela) in njegovim očetom.
Razpravlja se o družinskih odnosih, natančneje o dolžnostih, odgovornosti in vplivih, ki jih ima starš
do otroka, govori pa se tudi o družinskih travmah, o reševanju leteh ter o konceptu izbrane družine, h
kateri se posameznik lahko zateče, če ga biološka družina na takšen ali drugačen način pusti na cedilu.
Tretji sklop je posvečen bitkam, ki jih bijejo pripadniki milenijske generacije, za katere se štejejo osebe,
rojene v obdobju med letoma 1981 in 1996. Ker je Pešut v središče svojega ustvarjanja postavil
generacijo milenijcev, je bil okronan za „glas svoje generacije“, čeprav ta naziv zavrača, saj ga po
njegovem mnenju milenijci niso izbrali za svojega glasnika. Na samem koncu diplomskega dela, v
četrtem tematskem sklopu, pa se razkrije ime protagonista ter mogoča razlaga o tem, zakaj se je
prvoosebni pripovedovalec do samega konca romana izogibal razkritju svojega imena.

Roman je sestavljen iz kratkih, dinamičnih poglavij, v katerih protagonist bralcu predstavi svoj vsakdan,
svoje otroštvo in svojega bolnega očeta, ki želi po mnogih letih ponovno zgraditi odnos s sinom, ki pa
z njim te želje ne deli prav zaradi travm, ki mu jih je oče s fizično in čustveno odsotnostjo povzročil že
v otroštvu. Protagonista je oče pustil samega z njegovo materjo, ki je zaradi nezadovoljstva v zakonu
zapadla v hud alkoholizem. Protagonist matere ni želel zapustiti, saj je ta v svojem sinu videla edino
uteho in razlog za življenje. Kmalu po tem, ko je protagonist doumel, da matere sam ne more rešiti, in
odšel, je ta zaradi vožnje pod vplivom alkohola umrla. Protagonist je za smrt matere dolgo let krivil
samega sebe, nato pa očeta, ki ni prevzel odgovornosti za njeno smrt, niti odgovornosti, ki jo ima starš
do svojega otroka. Te družinske travme so se razširile še na druga področja njegovega življenja, kot so
nezmožnost ljubiti in biti ljubljen prav zaradi tega, ker ni čutil ljubezni svojega očeta, biti ranljiv pred
drugimi in se jim čustveno odpreti. Protagonista poleg težavnega odnosa z očetom pestijo še drugi
problemi, kot so neuresničena kariera v stroki, saj mu kljub visoki stopnji izobrazbe namreč ne uspe
dobiti službe v stroki, stanovanjski problemi, družbena pogojenost in finančna nestabilnost.

Protagonist dela na recepciji hotela ter na skrivaj piše poezijo, za katero vesta le njegov bivši ljubimec
Goran ter Goranov partner Antun. Že na začetku romana protagonist bralcu razkrije brutalnost trga dela,
na katerem posameznik, kljub diplomam, težko dobi delo v svoji stroki. Posledično je obsojen na
prekarna, slabo plačana, kot tudi na izmišljena, a dobičkonosna dela, kot je na primer delo life coacha,
ki uslužbencem v podjetjih nudi delavnice za samopomoč in samozavest. Tako spozna tudi Vanjo, ki v
romanu služi kot oseba, s pomočjo katere pripovedovalec izriše močan kontrast med enim in drugim
družbenim slojem. Vanja je namreč sin premožnih staršev, ki so mu omogočili ustanovitev lastnega
podjetja  ter  mu  kupili  ogromno  stanovanje,  da  bi  se,  kot  pravi  Vanja,  osamosvojil.  Zaradi  svoje
družbene in finančne pozicije torej živi lagodno in brezskrbno življenje. Tu protagonist opozori na velik
vpliv, ki ga ima družbeni položaj na razna področja posameznikovega življenja, ter na prednosti in
slabosti, ki jih je posameznik deležen le zaradi tega, ker se je rodil v takšni ali drugačni družini. Dotakne
se tudi homofobije, ki je njegovega prijatelja Janka pripeljala do tega, da se je iz Hrvaške preselil v
London, kjer je družba tolerantnejša. Opozori na to, da se posameznik lahko, če mu finančna situacija
to dovoljuje, preprosto odloči začeti novo življenje kje drugje. Nimajo pa seveda vsi te sreče. V romanu
tako ob raznih priložnostih opozarja na razne dobrine, ki jih posamezniku zagotovi denar.

Protagonist se je po izgubi stanovanja primoran preseliti nazaj k svojemu očetu, kar zanj pomeni izgubo
svobode in samostojnosti. Zopet začne podoživljati strah, ki ga je kot najstnik čutil v svojem rojstnem
kraju, ter verbalno nasilje in žaljivke, ki so bile proti njemu uperjene zaradi njegove spolne
usmerjenosti. Ko brez njegovega soglasja Goran in Antun protagonistovo zbirko poezije prijavita na
natečaj založbe Fraktura (ki je izdala tudi roman Tatin sin), ponovno čuti strah. Predvsem pred tem, da
bodo zdaj vsi lahko brali o njegovih čustvih, travmah, problemih. Strah ga je, da ga bo poznal ves svet.
Protagonistov oče pa sina ne more nehati hvaliti. Ponosen je namreč, da stoji za svojim imenom, za
svojimi čustvi ter za svojo identiteto.

Sin je kljub temu na očeta še vedno jezen. Zameri mu, ker ga je kot otroka pustil na cedilu, zdaj pa
pričakuje, da bo njegov sin z njim delil enako navdušenje in energijo za reševanje njunega odnosa, kot
ju oddaja oče. Svojo ravnodušnost do očeta in njegove bolezni opravičuje s tem, da njegov oče zanj
nikoli ni naredil nič. Zakaj bi se torej moral žrtvovati za svojega očeta? Selitev k očetu pa kljub temu
pripomore k pogovoru, h gradnji odnosa, saj oče in sin drug pred drugim ne moreta pobegniti.
Protagonistov oče prizna, zakaj je bil odsoten v njegovem otroštvu, zakaj je sina pustil samega z
materjo, čeprav  je vedel, da je sam kot otrok ne bi mogel rešiti. Zaupa mu, da se je zaradi svoje
nacionalne zaznamovanosti kot Srb v povojni Hrvaški bal, da se bo s sinom in ženo kaj zgodilo, prav
tako pa se ni hotel spopasti z njenim nezadovoljstvom v zakonu in z depresijo, saj bi to pomenilo, da bi
se moral spopasti tudi s svojimi čustvi, strahovi  in travmami. Iz sinovega življenja se je tako raje
umaknil. Zaradi očetovega opravičila in razlage protagonist končno razume njegova dejanja in mu
ponudi roko sprave.

Zmaga na literarnem natečaju protagonistu končno prinese kanček optimizma. Z očetom počasi krpata
in gradita odnos, s prodajo stanovanja pa mu ta želi tudi finančno pomagati. Protagonist se po Goranovi
nenadni smrti vseli v enega izmed njegovih stanovanj, ki mu končno lahko reče dom. Sreča se mu
nasmehne tudi na ljubezenskem področju. Že na začetku romana se pojavi prikupen natakar, v katerega
je protagonist malce zagledan, vendar zaradi strahu pred ljubeznijo na tem področju nikakor ne ukrepa.
Z njim se protagonist sreča še na poroki nekega prijatelja, kjer strah ponovno prevlada, ter na samem
koncu romana, ko končno začne premagovati strah pred soočenjem s travmami, z očetom in s samim
sabo, ter končno začuti, da si tudi on zasluži izkusiti ljubezen. To spremembo v protagonistu pa bralec
začuti tudi zaradi tega, ker protagonist natakarju Franu, s tem pa tudi bralcu, končno zaupa svoje ime –
Luka. To lahko bralec razume kot zmago nad strahom. Končno se odloči odpreti svetu s tem, da na
samem koncu zgodbe prične pisati roman Tatin sin.

8 Izvori i literatura
−
Beletrina
(2022):
Beletrina
v
živo:
Dino
Pešut:
Očetov
sinko.
https://www.youtube.com/watch?v=n7t5eToSzA [22. 6. 2022, 17.58]
−
Beletrina
(2022a):
Fabula
HUB:
Dino
Pešut

Očetov
sinko.
https://www.youtube.com/watch?v=vg7720_PfI [21. 7. 2022, 16.43]
−
Botić, Matko  (2019): „Djeca budućnosti će nam se smijati.  Razgovor  s  piscem  Dinom
Pešutom“. Kazalište XXII(79/80), 24–29. https://hrcak.srce.hr/237960 [18. 7. 2022, 9.47]
−
Bozovičar, Rok  (2022): „Dino Pešut: Očetov sinko“, MMC  RTV  SLO,  Radio  Ars.
https://www.rtvslo.si/kultura/beremo/dinopesutocetovsinko/615347 [22. 6. 2022, 17.08]
−
Dušek, Relja (2016): „Autanje je intimna odluka svakog čovjeka za koju nikad nije kasno“,
ForumTM.  https://www.forum.tm/vijesti/autanjejeintimnaodlukasvakogcovjekazakoju
nikadnijekasno4981 [18. 7. 2022, 10.33]
−
Gabrijan, Pina (2022): „Dino Pešut: Če bi se zares poglobili v analizo, bi najbrž spoznali, da je
vsaka družina nesrečna“, MMC RTV SLO. https://www.rtvslo.si/kultura/intervju/dinopesutce
bisezarespoglobilivanalizobinajbrzspoznalidajevsakadruzinanesrecna/625783  [19.
7. 2022, 21.05]
−
Lara (2011): „autati se“. https://zargonaut.com/autatise. Žargonaut. [18. 7. 2022, 10.27]
−
Lowrey,
Annie
(2020):
„Millenials
Don't
Stand
a
Chance“,
The
Atlantic.
https://www.theatlantic.com/ideas/archive/2020/04/millennialsarenewlost
generation/609832/ [22. 6. 2022, 16.14]
−
Perišić, Robert (2002): Užas i veliki troškovi. Ghetaldus optika, Zagreb.
−
Pešut, Dino (2020): Tatin sin. Fraktura, Zagreb.
−
Zebić, Enis (2013): „Rezultati referenduma: Definicija braka ulazi u Ustav Hrvatske“, Radio
Slobodna
Evropa.
https://www.slobodnaevropa.org/a/uhrvatskojreferendumoustavnoj
definicijibraka/25185749.html [18. 7. 2022, 14.00]