evanđeosko kršćanstvo;međureligijski dijalog;ekumenski dijalog,
evangelizacija;Isus Krist;načela;evangelical Christianity;inter-religious dialogue;ecumenical dialogue;ethics;mission;info:eu-repo/classification/udc/27-675:274.5

Edinost in dialog Unity and Dialogue
letnik 70, leto 2015, strani 51–64
Pregledni znanstveni članek (1.02)
Besedilo prejeto: 6. 1. 2015; sprejeto: 7. 7. 2015
UDK 27.675:274.5
Stanko Jambrek
Evanđeosko kršćanstvo
i međureligijski dijalog
Povzetek: Evanđeosko kršćanstvo je u posljednjih pedeset godina značajno raslo te
je početkom dvadesetprvog stoljeća okupljalo oko šesto milijuna vjernika. U raspra-
vi se daje pregled odnosa evanđeoskog kršćanstva prema međureligijskom dijalogu
te se naznačuju temeljna načela za vođenje dijaloga. Kako su evanđeoski kršćani u
Hrvatskoj, kao i u svijetu, posljednjih pola stoljeća bili više usredotočeni na duhovno
relevantnu evangelizaciju i osnivanje novih crkava, pitanja ekumenizma, međureligij-
skog dijaloga i uključivanja u društvene trendove ostavljali su malobrojnim teolozi-
ma i društveno-politički angažiranim vođama koji su nastojali uspostaviti i održati
društvenu relevantnost evanđeoskog kršćanstva. Postojanim zastupanjem biblijskog
jedinstva i zajedništva kršćana u evanđelju Isusa Krista, konzervativno evanđeosko
kršćanstvo prepustilo je potkraj dvadesetoga stoljeća sudjelovanje u međureligijskom
dijalogu liberalnim evanđeoskim kršćanima. Do preokreta dolazi na prijelazu iz dvade-
setog u dvadesetprvo stoljeće kad se više utjecajnih vođa konzervativnog evanđeoskog
kršćanstva uključuje u dijalog. U posljednjih nekoliko desetljeća ubrzano se unutar
evanđeoskoga kršćanstva razvijaju teologije religija, a međureligijski dijalog česta je
tema teoloških promišljanja i rasprava. Odnosi prema religijama te jasna i nedvosmi-
slena načela prema kojima evanđeosko kršćanstvo može sudjelovati u ekumenskom i
međureligijskom dijalogu naznačeni su u temeljnim dokumentima svjetskoga evanđe-
oskog kršćanstva, te uključuju autoritet i snagu Biblije, jedinstvenost i središnjost Isusa
Krista, snagu Duha Svetoga, biblijsku ekleziologiju, važnost i hitnost evangelizacije i
misije, soteriološku usredotočenost i eshatološku perspektivu.
Ključne besede: evanđeosko kršćanstvo, međureligijski dijalog, ekumenski dijalog,
evangelizacija, Isus Krist, načela
Summary: Evangelical Christianity and Inter-Religious Dialogue
Over the past fifty years, Evangelical Christianity has experienced considerable growth, and in the be-
ginning of  the twenty-first century consisted of  about six hundred thousand of  followers. This paper
52
Edinost in dialog 70 (2015)
gives an overview of  the attitude of  evangelical Christianity toward inter-religious dialogue, and it
indicates the basic principles of  maintaining dialogue. Since, over the past half  of  century, the evan-
gelical Christians in Croatia as well as all over the world have been mainly focused upon the spiritu-
ally relevant ecumenisation and establishing new churches, the issues of  ecumentisation, inter-religious
dialogue and inclusion in societal trends have been left to the few theologians and socially-politically
engaged leaders who endeavoured to set up and maintain social relevance of  evangelical Christianity.
With continuous representation of  biblical unity and communal feelings of  Christians in the Gospel
of  Jesus Christ, towards the end of  the twentieth century the conservative evangelical Christianity
left participation in inter-religious in inter-religious dialogue, to the liberal evangelical Christians.
The change took place upon the transition from the twentieth to the twenty-first century when several
of  influential leaders of  the conservative evangelical Christianity entered the dialogue. Over the past
few decades, theologies of  religions have begun to rapidly develop and the inter-religious dialogue has
become a frequent topic of  theological thoughts and discussions. Attitudes toward religions as well
as clear and unambiguous principles according to which evangelical Christianity may take part in
ecumenical and inter-religious dialogue, are indicated in the basic documents of  the world evangelical
Christianity, including the authority and the power of  the Bible, the uniqueness and the central posi-
tion of  Jesus Christ, the power of  the Holy Spirit, the Biblical ecclesiology, the significance and the
urgency of  the evangelisation and the mission, the soteriological focus and eschatological perspective.
Keywords: evangelical Christianity, inter-religious dialogue, ecumenical dialogue, ethics, mission
Uvod
Prije nešto više od pedeset godina Wilfred Cantwell Smith (1962, 122–
123) zapisao je da se kršćanstvo suočava s trećim velikim izazovom.
Prvi izazov, smatrao je Smith, bio je susret s grčkom filozofijom, drugi
izazov je bio susret s dobom racionalizma i znanosti a treći izazov, za
koji je smatrao da se u njegovo vrijeme razvija, jest susret s ostalim sv-
jetskim religijama. Njegovo se predviđanje ostvaruje danas, kad je svijet
u procesu ostvarenja globalne civilizacije u kojoj je religija na istaknu-
tom mjestu. U globalnom religijskom supermarketu nalazi se različito
upakirano kršćanstvo na istoj »polici« s brojnim drugim znanim i manje
znanim religijama. Religije su u supermarketu izložene u skladu s marke-
tinškim strategijama trgovaca. Etikete na kojima je vrlo malim slovima
zapisan sadržaj pojedine religije rijetko tko čita. Zamjetni je trend da
su čak i sami pripadnici kršćanskih Crkava više zainteresirani za ele-
mente pojedinih drugih religija nego li za nauk Crkve kojoj pripadaju.
Kršćanstvo se nalazi usred velikih izazova suvremenog društva koje je u
konstantnim promjenama, a multireligijski i globalni društveni procesi
u brojnim područjima snažno utječu na kršćansko življenje. U uvjetima
globalizacije, konzumerizma, materijalizma, humanizma, relativizma,
Stanko Jambrek
Evanđeosko kršćanstvo i međureligijski dijalog
53
pluralizma, multikulturalizma, kršćanstvo treba koegzistirati s drugim
religijama i svjetonazorima. Kako? Na kojim načelima?
1. Evanđeosko kršćanstvo – fenomen dvadesetog stoljeća
Tijekom povijesti kršćanstvo je podijeljeno u nekoliko teološki i brojno
značajnijih skupina. Od jedanaestog stoljeća kršćanstvo je podijeljeno
između rimokatoličanstva i pravoslavlja. U šesnaestom stoljeću razvija
se na Zapadu protestantizam, a u devetnaestom i dvadesetom stoljeću
snažno se razvija evanđeosko kršćanstvo.1 Početkom dvadesetprvog
stoljeća globalno evanđeosko kršćanstvo čini više od 600 milijuna vjer-
nika koji su pored Rimokatoličke Crkve postali najznačajnija i najbroj-
nija skupina kršćana današnjice.2
Potkraj 20. i početkom 21. stoljeća evanđeosko kršćanstvo u Hrvatskoj
snažno naglašava evangelizaciju svih onih koji nisu upoznali Isusa Kri-
sta kao osobnog Spasitelja, a kao rezultat toga duhovnog procesa danas
u Hrvatskoj djeluje više od 150 lokalnih crkava. Naglašavam samostalne
lokalne crkve a ne denominacije stoga što evanđeosko kršćanstvo uči da
lokalna crkva ima puninu crkvenosti, a lokalne crkve se mogu udružiti u
denominaciju. Denominacija pak ima ograničeni autoritet, samo onoli-
ko koliko na nju prenesu lokalne crkve. Pojedine lokalne crkve u Hrvat-
skoj udružene su u Savez baptističkih crkava, Evanđeosku pentekostnu
crkvu, Crkvu Božju, Vijeće Kristovih crkava, Kristovu pentekostnu
crkvu, Savez crkava »Riječ Života«, u pokret kućnih crkava te u nekoliko
samostalnih mjesnih crkava.3 Spomenute zajednice vjernika razlikuju se
u manje bitnim teološkim naglascima, vodstvu i djelovanju zajednice,
no sve nastoje temeljiti svoj nauk i djelovanje u Svetome pismu i stoga
prihvaćaju i oživotvoruju jedinstvo kršćana u evanđelju Isusa Krista.
1
Pridjev evanđeosko dolazi uz naziv kršćanstvo kako bi ukazao da spomenuto kršćan-
stvo (ili kršćani) svoje propovijedanje temelji na evanđelju (grčki euangelion). Upo-
rabom pridjeva evanđeoska u nazivu crkve naglašava se središnja uloga Isusa Kris-
ta, milosti, vjere i Svetoga pisma, u vjerovanju i djelovanju crkve. Izraz evanđeoski
kršćanin obuhvaća svakoga kršćanina koji svoje vjerovanje i djelovanje temelji na
evanđelju Isusa Krista.
2
Detaljnije u: World Evangelical Alliance. http://www.worldea.org/whoweare/
introduction (pristupljeno 2. siječnja 2015.). Christianity in its Global Context, 1970–
2020: Society, Religion, and Mission. June 2013.
3
Detaljna povijesno-teološka rasprava o evanđeoskom kršćanstvu u Hrvatskoj na-
lazi se u Jambrek, 2003., a najnoviji podaci u Jambrek, 2014a.
54
Edinost in dialog 70 (2015)
1.1 Temeljne karakteristike svjetskog evanđeoskog kršćanstva
U temeljne karakteristike svjetskog evanđeoskog kršćanstva, koje je
u Hrvatskoj većinom okupljeno pod zajedničkim imenom »Crkve
reformacijske baštine«, možemo svrstati (Jambrek 2003, 18):
1.	 Pozivanje na Sveto pismo kao jedini i krajnji autoritet za kršćansko
vjerovanje i življenje te vjerovanje i djelovanje crkve. Sveto Pismo
je jedini konačni autoritet u pitanjima vjere i ćudoređa.
2.	 Isticanje da je Božja milost jedino sredstvo spasenja, a spasenje je dar
koji se prihvaća vjerom. Prava se pak vjera poznaje po dobrim djelima.
3.	 Obnavljanje crkve u vjerovanju i djelovanju prema uzoru na crkvu
opisanu u Djelima apostolskim.
4.	 Crkva je zajednica svetih, odnosno zajedništvo nanovorođenih kršća-
na krštenih u odrasloj dobi nakon priznanja grijeha i ispovijedanja
osobne vjere u Isusa Krista kao Spasitelja i Gospodina.
5.	 Učenje da svaka mjesna crkva ima puninu crkvenosti jer u njoj se
naviješta Riječ Božja i prebiva Duh Božji, pa je stoga svaka mjesna
crkva samostalna i neovisna.
6.	 Naglasak na svećenstvu svih vjernika uz praktično odbacivanje crkvene
hijerarhije.
7.	 Kršćanstvo je ponajprije učeništvo – nasljedovanje Isusa Krista.
Naglašava se koncept učeništva koji uključuje evangelizaciju, etiku
i socijalno djelovanje.
8.	 Agape ljubav kao jedina odgovarajuća motivacija kršćanskoga življenja.
9.	 Naglašavanje duhovnoga jedinstva u Isusu Kristu unatoč denominacij-
sko-strukturnim različitostima.
10.
Otvorenost za istinu pod vodstvom Duha Svetoga.
Svjetsko evanđeosko kršćanstvo obznanilo je privrženost evanđelju Isu-
sa Krista snažnim naglaskom autoriteta Biblije u brojnim dokumentima,
među kojima su: Lausannski zavjet (1974), Čikaška izjava o nepogrešivosti
Biblije (1978), Čikaška izjava o tumačenju Biblije (1982), Čikaška izjava o
primjeni Biblije (1986), Manilski proglas (1989), Evanđelje Isusa Krista: Evanđe-
Stanko Jambrek
Evanđeosko kršćanstvo i međureligijski dijalog
55
osko proslavljanje (1999), Amsterdamska deklaracija (2000) i Capetownski
iskaz o predanju (2010).4
Evanđeoski kršćani u Hrvatskoj, kao i u svijetu, posljednjih pola sto-
ljeća bili su više usredotočeni na duhovno relevantnu evangelizaciju i
osnivanje novih crkava. Pitanja ekumenizma, međureligijskog dijaloga i
uključivanja u društvene trendove ostavljali su malobrojnim teolozima
i društveno-politički angažiranim vođama koji su nastojali uspostaviti
i održati društvenu relevantnost evanđeoskog kršćanstva. Evanđeos-
ko kršćanstvo snažno zastupa biblijsko jedinstvo i zajedništvo kršćana
u evanđelju Isusa Krista, jedinstvo onih koje je Bog Otac dao Isusu
Kristu, koji su prihvatili njegovu riječ i vrše je (Iv 17,1-26).
2. Evanđeosko kršćanstvo i međureligijski dijalog
Iako je međureligijskih susreta bilo i u ranijim vremenima, snažniji poti-
caji na vjerska zbližavanja javljaju se kao posljedica društvenih procesa u
drugoj polovici dvadesetoga stoljeća. U žrvnju različitih društvenih dija-
loških procesa razvijaju se dvije značajne dijaloške skupine: ekumenski
dijalog i međureligijski dijalog, koji se, iako odvojeni, često prožimaju i
nadopunjuju.
Sredinom dvadesetoga stoljeća razvijale su se tri odvojene skupine eku-
menskih i međureligijskih procesa koje su, svaka na svojim načelima,
pripremale i razvijale ekumenske i međureligijske teologije i prakse 21.
stoljeća.5 Ekumenizam kao organizirani pokret za postizanje suradnje i
jedinstva među kršćanima i crkvama snažnije se javlja između dva svjet-
ska rata. Na konferenciji u Amsterdamu 1948. godine oko 350 izasla-
nika, koji su predstavljali 147 denominacija iz 44 zemlje, utemeljilo je
World Council of Churches (Svjetsko vijeće crkava). Svjetskom vijeću
crkava priključila se većina teološki liberalnih protestantskih i pravo-
slavnih denominacija, a izvan Vijeća ostale su evanđeoske denominacije
i Rimokatolička crkva. U posljednjih pedeset godina Svjetsko vijeće cr-
4
U članku Prilozi za jedinstvo u evanđelju Isusa Krista (2014b, 256–257) donosim sliko-
viti prikaz svjetskog evanđeoskog kršćanstva sa smještajem pojedinih dokumenata
unutar njegova spektra.
5
Ekumenske procese spominjem u kontekstu međureligijskih procesa zato jer su te
dvije skupine procesa vrlo povezane, a u kontekstu Svjetskoga vijeća crkava prva
faza ekumenizma je jedinstvo kršćana, druga faza jedinstvo religija a treća faza
jedinstvo svega čovječanstva.
56
Edinost in dialog 70 (2015)
kava razvijalo je i predvodilo ekumenske procese uvelike ukorijenjene u
teološkom liberalizmu, postmodernizmu i univerzalizmu. Stoga je eku-
menizam Svjetskog vijeća crkava bliži sinkretizmu nego li biblijskom
učenju o jedinstvu kršćana, iako se na njega poziva. Svjetsko vijeće cr-
kava pod snažnim utjecajem univerzalizma uz ekumenizam naglašava
i predvodi međureligijski dijalog, pri čemu je krajnji cilj ekumenizma i
međureligijskog dijaloga ujediniti sve svjetske religije u jednu Svjetsku
religiju.
U isto je vrijeme evanđeosko kršćanstvo nastojalo razvijati procese
»kršćanskog jedinstva u evanđelju«, ostavljajući po strani ekumenske i
međureligijske procese. Nakon žestoke teološko-kulturološke borbe s
liberalnim kršćanstvom potkraj devetnaestoga i u prvoj polovici dva-
desetoga stoljeća, obnovljeno evanđeosko kršćanstvo ustrajalo je u bi-
blijskom nauku i Isusovom Velikom poslanju evangelizacije svijeta (Mt
28,19-20). Tijekom 1960-ih i 1970-ih, u vrijeme kada Svjetsko vijeće cr-
kava i Rimokatolička crkva pozivaju na međureligijski dijalog, evanđeos-
ko kršćanstvo snažno naglašava autoritet i snagu Biblije, evangelizaciju
svijeta u snazi Duha Svetoga koja uključuje duhovnu borbu s vlastima i
silama zla koje nastoje spriječiti evangelizaciju (LZ, 2.4.10.12.14). Iako su
evanđeoski teolozi prepoznali da neki kršćani nastoje koristiti međure-
ligijski dijalog kao zamjenu za evangelizaciju,6 skupina evanđeoskih te-
ologa, koju su predvodili Leighton Ford, John Stott, Walldon Scott, Vi-
nay Samuel i Chris Sugden, razvija evanđeoski orijentiran međureligijski
dijalog kojim se nastoji ostvariti model misije s obraćenjem osobe na
kršćanstvo prožet respektom i ljubavlju prema svim ljudima, uključu-
jući druge religije.7 Njihova nastojanja prepoznali su mnogi evanđeoski
vođe, potvrđena su u ključnim dokumentima evanđeoskog kršćanstva,
ali ipak evanđeoski orijentirani međureligijski dijalog nije tijekom dvade-
setoga stoljeća značajnije razvijen. S pravom to primjećuje John W. Mo-
rehead (2012) kad ističe da istraživanja ukazuju na značajnu religijsku
nepismenost među evanđeoskim kršćanima, posebice konzervativnima.
Naime, potkraj dvadesetoga stoljeća u međureligijskom dijalogu veći-
6
Primjerice, Carl F. H. Henry (1969, 31) zapisao je: »Konverzacija sve više i više
zamjenjuje konverziju kao cilj kršćanskog misionara.« (»Conversation is more and
more replacing conversion as a Christian missionary objective«)
7
Detaljnije o ranoj fazi odnosa evanđeoskih kršćana prema međureligijskom dijalo-
gu vidi u članku Terryja C. Mucka Evangelicals and Interreligious Dialogue.
Stanko Jambrek
Evanđeosko kršćanstvo i međureligijski dijalog
57
nom su sudjelovali liberalni evanđeoski kršćani, takozvano lijevo krilo
evanđeoskog kršćanstva (»evangelical left«). Do preokreta dolazi na pri-
jelazu iz dvadesetog u dvadesetprvo stoljeće kad se više utjecajnih vođa
konzervativnog evanđeoskog kršćanstva uključuje u dijalog.
2.1 Stara paradigma međureligijskog dijaloga
Gina A. Bellofatto u članku Evangelicals and Interfaith Dialogue: A New
Paradigm (2014) ističe da međuvjerski dijalog u ovom trenutku doživljava
značajni zaokret u kojem sudionici ne predstavljaju samo liberalnu stranu
vjerskog spektra, već uključuju i konzervativnu stranu u kojoj su vjernici
predani svojoj vjerskoj tradiciji. Taj stupnjevit zaokret od »stare« prema
»novoj« paradigmi tek se ukorjenjuje, smatra Bellofatto, i pruža evanđe-
oskim kršćanima mogućnost uključenja u područje gdje je susret osoba
iz drugih religija primarni cilj. Stara paradigma međureligijskog dijaloga
traži najmanji zajednički nazivnik među partnerima – teološke sadržaje
oko kojih se partneri slažu, čak i ako to znači neznatno mijenjanje poje-
dinog vjerovanja ili izostavljanja ostalih istina kako bi se postigao kon-
senzus. Traženje najmanjeg zajedničkog nazivnika najčešće pruža samo
minimum razumijevanja pojedine tradicije. Kako bi se istinski uključilo
»druge« i sudjelovalo u dijalogu treba, prema starom modelu, pojedi-
načna uvjerenja i kriterije istine zamijeniti relativističkom, univerzalnom
vjerom.
 To je s biblijskog i konzervativnog evanđeoskog gledišta bilo
neprihvatljivo, stoga su u međureligijskom dijalogu većinom sudjelovali
liberalni evanđeoski kršćani. Liberalno evanđeosko kršćanstvo za razli-
ku od konzervativnoga izvrsno se snalazilo u pluralističkom okruženju
i često je cijelim srcem prigrlilo međureligijski dijalog kao sredstvo obo-
gaćivanja vlastite teološke misli, ističe Bellofatto, te napominje da libera-
li nisu pružali dobrodošlicu predstavnicima konzervativnoga (ekskluzi-
vističkoga) evanđeoskog kršćanstva za stolom međureligijskog dijaloga.
Konzervativni kršćani su pak iz svoje perspektive opravdano isticali da
su nekršćanski partneri u dijalogu dobivali samo djelomičnu kršćansku
poruku, koja nije adekvatno predstavljala cjelokupnost biblijske istine. I
za druge religije bilo je problematično usredotočenje samo na sličnosti
uz ignoriranje razlika.
58
Edinost in dialog 70 (2015)
2.2 Nova paradigma međureligijskog dijaloga
Nova paradigma međureligijskog dijaloga koja se tek oblikuje ne traži
više najmanji zajednički nazivnik među religijskim tradicijama već nagla-
šava i prihvaća različitosti. Ovaj zaokret barem prividno napušta relati-
vistička nastojanja stare paradigme, napominje Bellofatto, i ohrabruje
dijalog u kojem svaka strana uključuje u raspravu sve ono što misli da
je za njih obvezujuća istina, bez obzira jesu li te istine univerzalne među
tradicijama. U modelu nove paradigme međureligijskog dijaloga kon-
zervativno evanđeosko gledište se vrednuje, a od partnera u dijalogu se
ne očekuje da se međusobno slože. Kako je dijalog učenje o drugima i
izlaganje stereotipa, prirodno je prihvatljivo da partneri u dijalogu imaju
različita gledišta na narav i praksu religije. Ovakav pristup otvara vrata
sudionicima koji su bili isključeni iz dijaloga u staroj paradigmi, uključu-
jući ekskluziviste, konzervativne evanđeoske kršćane i ostale prozelitira-
juće tradicije, zaključuje Bellofatto.
Nova paradigma međureligijskog dijaloga ne zahtjeva od evanđeoskih
kršćana napuštanje njihovih stajališta već samo ostvaruje dijalog u njima
prijateljskijem ozračju. S jedne strane im omogućuje da razvijaju odno-
se s pripadnicima drugih religija utemeljenima u povjerenju, ljubavi i
suosjećanju a s druge strane zahtijeva od njih da prodube razumijevanje
vlastitog vjerskog uvjerenja i utvrde biblijsko-teološka gledišta na razli-
čita društvena pitanja.
Kako je nova paradigma međureligijskog dijaloga tek u povojima vrije-
me će pokazati koliko je bila uspješna ili neuspješna u ozračju konzer-
vativnoga evanđeoskog kršćanstva koje još uvijek međureligijski dijalog
promatra s biblijskog stajališta kao prvi korak u evangelizacijskom pro-
cesu ili pak smatra da je »međureligijski dijalog« aktivnost koju obraćeni
kršćani ne bi trebali ni spominjati, a kamoli u njemu sudjelovati.
3. Sedam ključnih načela evanđeoskog kršćanstva za vođenje dija-
loga s drugim religijama
U posljednjih nekoliko desetljeća ubrzano se unutar evanđeoskoga
kršćanstva razvijaju teologije religija te se potiču i održavaju raznorodna
okupljanja pripadnika različitih religija. Knjige koje obrađuju odnose
između evanđeoskoga kršćanstva i drugih religija vrlo su popularne na
Stanko Jambrek
Evanđeosko kršćanstvo i međureligijski dijalog
59
Zapadu, a međureligijski dijalog česta je tema teoloških promišljanja i
rasprava.
Božja riječ i u njoj utemeljeni i opće prihvaćeni dokumenti svjetskog
evanđeoskog kršćanstva – Lausannski zavjet (1974), Manilski proglas
(1989) i Capetownski iskaz o predanju (2011) – utvrđuju jasna i nedvos-
mislena načela prema kojima evanđeosko kršćanstvo može sudjelovati
u ekumenskom i međureligijskom dijalogu. U djelu Toward a Pentecostal
Theology of  Religions Tony Richie (2013, 544–975) sugerira popis ključnih
sadržaja koje jedna pentekostna teologija religija treba sadržavati. Kako
su ta načela vrlo slična i u drugim evanđeoskim teologijama religija, ko-
ristim ih kao predložak za navođenje sedam ključnih načela evanđeos-
kog kršćanstva za vođenje dijaloga s drugim religijama (Jambrek 2014b,
258–262).
3.1 Autoritet i snaga Biblije. Evanđeoski kršćani postojano su predani
Bibliji kao nadahnutoj i autoritativnoj riječi Božjoj. Stoga sve doktri-
ne i prakse moraju biti vrednovane, potvrđene i prihvaćene na temelju
Biblije ili odbačene kao neprihvatljive i krivo učenje. »Poruka Biblije
namijenjena je cijelom čovječanstvu. Božja objava u Kristu i u Pismu je
nepromjenljiva. Po njoj Duh Sveti govori i danas. Ona rasvjetljuje um
Božjih ljudi u svakoj kulturi, kako bi dokučili Božju istinu svojim očima
i objavili cijeloj Crkvi svekoliku mudrost Božju.« (LZ 2)
3.2 Jedinstvenost i središnjost Isusa Krista. Konzervativni evanđeoski
kršćani potpuno su i beskompromisno predani apsolutnoj jedinstve-
nosti Isusa Krista. Ispovijedaju samo jednog Spasitelja i samo jedno
evanđelje, te odbacuju, kao protivno Kristu i evanđelju, sve pretpostav-
ke i razmatranja koja podrazumijevaju da Krist govori kroz sve religije i
ideologije. Isus Krist, jedini je Bogočovjek, koji je sebe predao za otkup
grešnog čovjeka i jedini je posrednik između Boga i čovjeka, jedini put
spasenja. Jedino je on utjelovljeni Sin, Spasitelj, Gospodar i Sudac, i
jedino je on, zajedno s Ocem i Duhom, dostojan štovanja, vjere i pos-
lušnosti svih ljudi. Naviještati Krista znači proglašavati ljubav Božju
grešnome svijetu i poziv svima da se obrate Spasitelju i Gospodinu u
svesrdnom osobnom predanju u pokajanju i vjeri. Isus Krist je uzvišen
iznad svakog drugog imena, smatraju evanđeoski kršćani, i svako ko-
ljeno će mu se pokloniti i svaki ga jezik priznati Gospodinom. Stoga,
odbacuju i relativizam koji smatra sve religije i duhovnosti jednako vri-
60
Edinost in dialog 70 (2015)
jednim pristupima Bogu, i sinkretizam koji pokušava pomiješati vjeru u
Krista s drugim vjerama (usp. LZ, 3; MP, 3).
3.3 Snaga Duha Svetoga. Evanđeoski kršćani, posebice pentekostalci
i karizmatici, naglašavaju vodstvo i snagu Duha Svetoga u življenju i
djelovanju kršćana. Duh Sveti je misionarski duh koji obnavlja Crkvu u
istini i mudrosti, vjeri, svetosti, ljubavi i sili. Za razliku od teologija re-
ligija koje većinom pozivaju kršćane da proučavaju spise drugih religija
kako bi se time obogatile, evanđeosko kršćanstvo poziva sve »kršćane
da mole za prisutnost suverenog Duha Božjeg, kako bi svi njegovi plo-
dovi bili vidljivi u njegovom narodu obogaćujući tako Kristovo Tijelo«
(usp. LZ, 14).
3.4 Biblijska ekleziologija. Evanđeosko kršćanstvo zalaže se za biblij-
sku ekleziologiju i njezine modele Crkve nasuprot povijesnim modeli-
ma crkve, posebice modela crkve kao institucije. Crkva je zajedništvo
s Trojednim Bogom: Bogom Ocem (1 Iv 1,6), Bogom Sinom Isusom
Kristom (1 Kor 1,9) i Bogom Duhom Svetim (2 Kor 13,13). Crkva je
tijelo Kristovo (živi organizam) kojoj je jedina Glava Isus Krist. »Crkva
je prije svega zajednica Božjih ljudi, a ne institucija, i ne smije se pois-
tovjetiti ni s jednom određenom kulturom, društvenim ili političkim
sustavom, kao ni ljudskom ideologijom.« (LZ, 6)
3.5 Važnost i hitnost evangelizacije i misije. Crkva Isusa Krista pozva-
na je i poslana čitavom svijetu prenijeti potpuno evanđelje. Crkva je u
središtu Božjeg plana i određena je za širenje evanđelja (LZ, 6). »Krajnji
cilj bi trebao biti, u najskorije vrijeme i svim raspoloživim sredstvima,
da svaka osoba ima mogućnost čuti, razumjeti i prihvatiti evanđelje.«
(LZ, 9)
Manilski proglas (A, 1) poziva evanđeoske kršćane da odbace lažna
evanđelja koja poriču ljudski grijeh, božanski sud, božanskost i utje-
lovljenje Isusa Krista, te neophodnost križa i uskrsnuća (liberalno
kršćanstvo), posebice da odbace poluevanđelja, koja umanjuju grijeh
i zamjenjuju Božju milost ljudskim samodoprinosom. Proglas poziva
evanđeoske kršćane da se odlučuju u svom naviještanju evanđelja pris-
jećati se Božjih radikalnih dijagnoza i njegova jednako radikalnog lijeka.
3.6 Soteriološka usredotočenost. Evanđeosko kršćanstvo naglašava pri-
rodu i nužnost kršćanskog spasenja. Nasuprot religijskom pluralizmu,
Stanko Jambrek
Evanđeosko kršćanstvo i međureligijski dijalog
61
koji je često temelj ekumenskog i međureligijskog dijaloga, i koji nastoji
redefinirati kršćansko spasenje u smislu da bude prihvatljivo religijama,
evanđeoski kršćani se držanjem i vršenjem Riječi Božje iznova obvezuju
da će po čitavom svijetu pronositi svjedočanstvo o Isusu Kristu i o cije-
lomu njegovu nauku, znajući da mogu biti svjedoci samo ako sami žive
u poslušnosti njegovu nauku (CIOP, I, 4C).
3.7 Eshatološka perspektiva. Evanđeosko kršćanstvo čvrsto vjeruje da
će se Isus Krist osobno i vidljivo vratiti, silno i slavno, kako bi dovršio
spasenje i sud. Njegova obećanja su istinita i ostvarit će se te su snažan
poticaj evangelizaciji. Lausannski zavjet stoga upozorava na biblijska pro-
roštva da će ustati lažni učitelji pod Kristovim imenom i lažni proroci
kao preteče Antikrista. Evanđeoski kršćani su stoga obećali: »Zato od-
bacujemo, kao preuzetan san i plod čovjekove oholosti, utopiju o ostva-
renju savršenog društva na ovome svijetu. Kao kršćani pouzdajemo se
da će Bog ostvariti svoje kraljevstvo, i zato žudno iščekujemo taj Dan;
nova nebesa i novu zemlju gdje će prebivati pravda i gdje će Bog kralje-
vati zauvijek. U međuvremenu predajemo se u službu Kristu i ljudima, u
radosnoj podložnosti njegovoj vlasti sve do kraja života.« (LZ, 15)
4. Međureligijski dijalog u ključnim dokumentima evanđeoskog
kršćanstva
Međureligijski dijalog se uz Lausannski zavjet i Manilski proglas spominje
i u dokumentu Evanđelje Isusa Krista: evanđeosko proslavljanje, Capetownskom
iskazu o predanju i Amsterdamskoj deklaraciji.
U tvrdnjama i poricanjima dokument Evanđelje Isusa Krista: evanđeosko
proslavljanje naglašava da je Isus Krist jedini put spasenja, jedini posred-
nik između Boga i čovječanstva (Iv 14,6; 1 Tim 2,5) te poriče da se bilo
tko može spasiti bilo kako drugačije nego po Isusu Kristu i Njegovom
evanđelju. Jer Biblija ne nudi nikakvu nadu u to da iskreni štovatelji koji
pripadaju drugim religijama mogu biti spašeni bez osobne vjere u Isusa
Krista.
Capetownski iskaz o predanju (CIOP) razrađuje odnose evanđeoskog
kršćanstva prema religijama u prvome dijelu naslovljenom Ljubimo Božji
svijet (7) i podnaslovom Ljubimo svoje bližnje kao sebe (7D). Ljubav prema
bližnjima i neprijateljima, na koju je Isus pozvao sve kršćane (Lev 19,34;
Mt 5,43-44), zahtijeva od kršćana da odgovore svim ljudima iz srca
62
Edinost in dialog 70 (2015)
evanđelja, u poslušnosti Kristovoj zapovijedi, nasljeđujući Kristov pri-
mjer. »Ta ljubav prema bližnjima« ističe CIOP, »prigrljuje ljude drugih
vjera, a proteže se i na one koji nas mrze, kleveću i progone pa čak i ubi-
jaju. Isus nas je učio da na laži odgovaramo istinom, da onima koji nam
čine zlo odgovaramo djelima ljubavi, milosrđa i opraštanja, da na nasilje
i ubojstva protiv njegovih učenika odgovorimo samožrtvovanjem kako
bismo privukli ljude i razbili lanac zla.« (CIOP, 22)
U drugom dijelu, tj. u Capetownskom pozivu na djelovanje, u prvom poglav-
lju naslovljenom Svjedočiti o Kristovoj istini u pluralističkom, globalizi-
ranom svijetu dokument prvo naznačuje biblijski nauk da je Isus Krist
istina a potom uspoređuje istinu s izazovima pluralizma.
»Isus Krist je kozmička istina. Budući da Isus jest istina, istina u Kristu
je (i) osobna i propozicionalna, (ii) univerzalna i kontekstualna, (iii)
konačna i sadašnja.« (CIOP, 33)
»Kulturni i religijski pluralizam je činjenica i kršćani su, primjeri-
ce u Aziji, s tim živjeli kroz stoljeća. Sve religije tvrde da je njihov
put, put istine. Većina će nastojati poštivati izazovne tvrdnje drugih
vjera i živjeti zajedno s njima. Međutim postmoderni, relativistički
pluralizam je drukčiji. Njegova ideologija niječe apsolutnu ili univer-
zalnu istinu. Iako tolerira tvrdnje o istini, na njih gleda više kao na
kulturološki konstrukt. (Ova pozicija je logički samodokidajuća jer
kao jedna apsolutna istina tvrdi da ne postoji jedna apsolutna istina.)
Takav pluralizam ‘toleranciji’ pripisuje vrhovnu vrijednost, no može
poprimiti i nasilne forme u zemljama u kojima sekularizam ili agre-
sivni ateizam reguliraju javnu scenu.« (CIOP, 34)
Amsterdamska deklaracija (AD) poziva kršćane da objavljuju evanđelje u
svijetu koji je sve zahvaćeniji pluralizmom. U globalnom selu konku-
rentskih vjera i brojnih svjetskih religija važno je da se evangelizacij-
ski napori odlikuju vjernošću radosnoj vijesti o Kristu, i poniznošću u
njezinom objavljivanju. Iako se Božje opće otkrivenje proteže na sve
razine Njegovog stvorenja, tragovi istine, ljepote i dobrote se lako mogu
pronaći i u brojnim nekršćanskim vjerskim sustavima, ipak, ne može se
smatrati bilo koji od njih alternativom evanđelju ili drugačijim putem
spasenja. Jedini put ka poznavanju Boga u miru, ljubavi i radosti jest
pomirbena smrt Isusa Krista, uskrslog Gospodina. Kršćani ovu poruku
Stanko Jambrek
Evanđeosko kršćanstvo i međureligijski dijalog
63
trebaju u dijalogu navješćivati pripadnicima drugih religija s ljubavlju i
poniznosti, kloneći se oholosti, agresivnosti i nepoštovanja.
Zaključak
Evanđeosko kršćanstvo koegzistira s drugim kršćanskim crkvama, re-
ligijama i svjetonazorima u uvjetima globalizacije, konzumerizma, ma-
terijalizma, humanizma, relativizma, pluralizma i multikulturalizma. Toj
koegzistenciji doprinose ekumenski i međureligijski dijalog. Kako su
evanđeoski kršćani u Hrvatskoj, kao i u svijetu, posljednjih pola stoljeća
bili više usredotočeni na duhovno relevantnu evangelizaciju i osniva-
nje novih crkava, pitanja ekumenizma, međureligijskog dijaloga i uk-
ljučivanja u društvene trendove ostavljali su malobrojnim teolozima i
društveno-politički angažiranim vođama koji su nastojali uspostaviti
i održati društvenu relevantnost evanđeoskog kršćanstva. Postojanim
zastupanjem biblijskog jedinstva i zajedništva kršćana u evanđelju Isu-
sa Krista, konzervativno evanđeosko kršćanstvo prepustilo je potkraj
dvadesetoga stoljeća sudjelovanje u međureligijskom dijalogu liberalnim
evanđeoskim kršćanima. Do preokreta dolazi na prijelazu iz dvadese-
tog u dvadesetprvo stoljeće kad se više utjecajnih vođa konzervativnog
evanđeoskog kršćanstva uključuje u dijalog.
U posljednjih nekoliko desetljeća ubrzano se unutar evanđeoskoga
kršćanstva razvijaju teologije religija, a međureligijski dijalog česta je
tema teoloških promišljanja i rasprava. Odnosi prema religijama te ja-
sna i nedvosmislena načela prema kojima evanđeosko kršćanstvo može
sudjelovati u ekumenskom i međureligijskom dijalogu naznačeni su u
temeljnim dokumentima svjetskoga evanđeoskog kršćanstva, među ko-
jima su: Lausannski zavjet (1974), Manilski proglas (1989), Evanđelje Isusa
Krista: evanđeosko proslavljanje (1999), Amsterdamska deklaracija (2000) i Ca-
petownski iskaz o predanju (2010).
Načela za vođenje ekumenskoga i međureligijskoga dijaloga uključuju
autoritet i snagu Biblije, jedinstvenost i središnjost Isusa Krista, snagu
Duha Svetoga, biblijsku ekleziologiju, važnost i hitnost evangelizacije i
misije, soteriološku usredotočenost i eshatološku perspektivu.
64
Edinost in dialog 70 (2015)
Reference
Bellofatto, Gina A. 2014. Evangelicals and Interfaith Dialogue: A New
Paradigm. Lausanne World Pulse, October/November 2014. Http://
www.lausanneworldpulse.com/1224?pg=all (pridobljeno 2. oktobra
2014).
Capetownski iskaz o predanju: Ispovijest vjere i poziv na djelovanje (CIOP).
2011. Zagreb: Protestantsko evanđeosko vijeće u RH i Biblijski in-
stitut.
Christianity in its Global Context, 1970–2020: Society, Religion, and
Mission. 2013. Center for the Study of Global Christianity, Gordon-
-Conwell Theological Seminary. Http://wwwgordonconwell.com/
netcommunity/CSGCResources/ChristianityinitsGlobalContext.
pdf (pridobljeno 2. oktobra 2014).
Henry, C. F. H. 1962. Confronting Other Religions. Christianity Today,
August 31.
Jambrek, Stanko. 2003. Crkve reformacijske baštine u Hrvatskoj. Zagreb:
Bogoslovni institut.
– – –. 2014a. Kršćansko svjedočanstvo u multireligijskome svijetu u
svjetlu Riječi Božje. Kairos: Evanđeoski teološki časopis 8 (2): 217–243.
– – –. 2014b. Prilozi za jedinstvo u evanđelju Isusa Krista. Kairos: Evanđe-
oski teološki časopis 8 (2): 251–263.
Lausannski zavjet. 2008. Kairos: Evanđeoski teološki časopis 2 (2): 341–
348.
Manilski proglas. 2008. Kairos: Evanđeoski teološki časopis 2 (2): 349–364.
Muck, Terry C. 1993. Evangelicals and Interreligious Dialogue. JETS
36 (4): 517–529.
Richie, Tony. 2013. Toward a Pentecostal Theology of  Religions (Kindle Lo-
cations 31–32). Kindle Edition.
Smith, W. Cantwell. 1962. The Faith of  Other Men. New York: Harper
and Row.


Edinost in dialog Unity and Dialogue
74 (2019) 1: 151–174
Izvirni znanstveni članek Original scientific paper (1.01)
Besedilo prejeto Received: 17. 6. 2019; Sprejeto Accepted: 28. 6. 2019
UDK UDC: 27-248.4:81'271
27-248.4:929Pavel
DOI: www.doi.org/10.34291/Edinost/74/Radic
Edinost in dialog Unity and Dialogue
74 (2019) 1: 151–174
Dragan Radić
Jezik Apostola Pavla kao
paradigma teološkog govora
Paul’s Language as a Paradigm of Theological Speech
Sažetak: Cilj ovoga rada jeste da ukaže, s jedne strane, na važnost i značaj teološkog jezika
apostola Pavla kao paradigmatskog modela komunikacije i sporazumevanja, a sa druge strane,
na činjenicu da je njegov jezik imao oduvek ogromne praktične implikacije na polju hrišćan-
ske misije i života Crkve u svetu. Rad je po svom sadržaju i strukturi podeljen na dve tematske
celine. U prvoj se obrađuju pojam i značenje jezika kao sredstva komunikacije i sporazume-
vanja Crkve u odnosu na svet i čoveka, s jedne strane, i odnos ranohrišćanske Crkve i apostola
Pavla prema sakralnom jeziku, sa druge strane. U drugoj celini analiziraju se konkretni pri-
meri Pavlovog teološkog jezika i njegova primena u konkretnim misionarskim aktivnostima,
naročito u problematičnim situacijama prilikom dodira sa drugim kulturama i religijama
toga vremena. Na kraju se, u vidu zaključka, donose konkretne konstatacije da jezik Apostola
Pavla, iako artikulisan pre dve hiljade godina, može biti aktuelan i da može da posluži kao
paradigma teološkog govora i komunikacije Crkve sa savremenim svetom.
Ključne reči: apostol Pavle, jezik, govor, komunikacija, kontekstualnost, paradigma
Abstract: The aim of this paper is to point out, on the one hand, the importance and significan-
ce of the theological language of the Apostle Paul as a paradigmatic model of communication
and, on the other hand, the fact that his language has always had enormous practical impli-
cations in the field of Christian mission and life of the Church in the world. By its content and
structure, the work is divided into two thematic units. The first one deals with the notion and
meaning of language as a means of communicating and understanding the Church with
respect to the world and man, on the one hand, and the attitude of the early Church and the
apostle Paul toward sacred language, on the other. In the second unit, we analyze concrete
examples of Paul's theological language and its application in specific missionary activities,
especially in problematic situations involving contact with other cultures and religions of that
time. Finally, in closure, concrete conclusions are made that the language of the Apostle Paul,
although articulated two thousand years ago, can be relevant and can serve as a paradigm
of theological speech and communication of the Church with the contemporary world.
Key words: apostle Paul, language, speech, communication, contextuality, paradigm
152
Edinost in dialog 74 (2019) 1: 151–174
DRAGAN RADIĆ
»Ako jezike čovječije i anđeoske govorim, a ljubavi nemam,
 onda sam kao zvono koje ječi, ili kimval koji zveči.«
(1 Kor 13,1)
Uvod
Tema kojom se bavimo na stranicama koje slede nije i ne može biti ekspli-
citno lingvističke ili filološke prirode, nego se bazira, pre svega, na teolo-
škom jeziku apostola Pavla kao paradigmatskom modelu komunikacije
i sporazumevanja.Važnost ove teme, koja proizilazi iz činjenice da se naša
teologija i Crkva nalaze pred izazovom sve veće pluralizacije savremenog
društva i sveta, kao i činjenica da ta pluralizacija na mnogim nivoima pred-
stavlja izazov na koji Crkva i teologija moraju odgovoriti u svetlu Evanđelja,
podstakla nas je da se intenzivnije pozabavimo promišljanjem svih dimen-
zija teološkog govora Crkve u savremenom društvu. U razmatranju tih
problema i izazova najbolji primer može nam poslužiti Pavlov jezik koji
je, s jedne strane, dijahron i ima univerzalnu predispoziciju jer se tiče svih
hrišćana svih epohâ, a sa druge strane, on je savremen jer se uvek obraća
konkretnom slušaocu, delujući uvek aktuelno kroz činjenicu da osavreme-
njuje i oprisutnjuje samoga Hrista u svakom danas. Ovaj dijahroni, uni-
verzalni i savremeni karakter jezika Crkve Hristove i apostola Pavla, jeste
posledica dijahroničnosti, univerzalnosti i savremenosti Hristovog učenja,
govora i jezika, jer je »Isus Hristos isti juče, danas i u vekove« (Jev 13,8).
Shodno tome, poruka Crkve je uvek savremena i ista, ali su joj za njeno
»otelotvorenje« potrebni razni jezici kao i odgovorna kontekstualizacija
Evanđeljske poruke.
Važno je odmah na početku naglasiti, da sam naslov ovoga rada ne prejudi-
cira da u potpunosti iscrpi temu i da rasvetli sve aspekte ove veoma široke
i složene teme. Osnovna namera jeste da se ukaže, u meri u kojoj je to
moguće, na važnost jezika, to jest bogoslovskog izražavanja apostola Pavla,
i na njegovu moguću paradigmatičnost u komunikaciji i sporazumevanju
Crkve sa savremenim svetom. Pokušaćemo analiziranjem samo pojedinih
Pavlovih tekstova da ukažemo da je apostol Pavle govorio jezikom svojih
recipijenata i da se spuštao na nivo sveukupnih gneoseoloških kapaci-
teta svojih slušalaca, kako bi bio jasan i razgovetan u svojoj propovedi
o raspetom i vaskrslom Gospodu Hristu. Takav pristup proizilazio je iz
153
Unity and Dialogue 74 (2019) 1: 151–174
JEZIK APOSTOLA PAVLA KAO PARADIGMA TEOLOŠKOG GOVORA
njegovog dubokog uverenja da je autentičan hrišćanski identitet zasnovan
na Tajni Krsta (1 Kor 1,17-18), kao i na činjenici da se ljudi, kao bogolika
bića, u svoj svojoj različitosti mogu razumeti jedino u Hristu i u Crkvi. Taj
ideal, svakako, nije lako ostvariv, ali smo pozvani da kroz različite darove
koji su nam dati u Crkvi, izgrađujemo u ljubavi jedinstvo Crkve – Telo
Hristovo (1 Kor 12–13).
Ovu Pavlovu poruku i zaveštanje (παρακαταθήκη) Crkva je vekovima ne-
govala tako što je u dodiru sa raznim kulturama veoma vešto i mudro
prilagođavala svoj teološki jezik i govor slušaocima i recipijentima svake
epohe, ne po predanju ljudskom i po nauci i filosofiji ovoga sveta (Kol
2,8), nego po merilima Hrista i Njegovog Evanđelja. Ona je to činila tako
što je artikulisala svoje bogoslovlje jezikom prijemičivim svakome društvu,
svakoj naciji i svakoj epohi. U Prvoj poslanici Korinćanima apostol Pavle
priznaje, s jedne strane, kako nije došao »s visokom riječi ili mudrošću«
da bi svedočio Hrista »jer rasudih da ne znam među vama išta sem Isusa
Hrista, i to raspetoga« (1 Kor 2,1-2), a sa druge strane, da je propovedao
Evanđelje »ne riječima naučenim od ljudske mudrosti, nego naučenim
od Duha Svetog; duhovno duhovnim dokazujući« (1 Kor 2,13).1 Shodno
ovome, za Apostola Pavla Evanđeljska poruka je uvek savremena i univer-
zalna i ona ne sme da se prilagođava ljudima i situacijama. Misionar je taj
koji je pozvan da odgovorno2 prilagodi svoj način izlaganja Evanđeljske
poruke određenim kontekstima.
Pitanje koje neko može sasvim legitimno da postavi jeste sledeće: kakve
veze ima Pavlova teologija i jezik sa današnjom situacijom i izazovima u sa-
vremenom svetu i kakvu paradigmu može da nam pruži. Po našem skro-
mnom mišljenju jezik apostola Pavla ima direktne veze, zato što poseduje
tri glavne karakteristike: a) Pavlov bogoslovski jezik je dijahronijski i zato
1
Više o »Pavlovoj paradigmi« propovedi Evanđelja vidi u Matjaž (2012, 568–572), Litfin (2015, 270).
2
Jedan od najvećih pravaoslavnih bogoslova dvadesetog veka, otac Jovan Majendorf, govoreći o
odgovornom pristupu širanja Evanđeljske poruke veoma dobro primećuje i naglašava da »ta odgo-
vornost nije ograničena samo na 'duhovne stvari' ili na koncept 'ispravnog verovanja', shvaćenog
kao skup sistema koji se poimaju isključivo razumom. Reč Božija ne komunicira samo ljudskim
rečima; ona je komunikacija samog života. Zbog toga je katoličanska Crkva kroz vekove znala kako
da 'širi reč' kroz svetost svojih članova, kroz poeziju, kroz ikone, muziku itd. objavljujući harmoniju,
poredak, istinu Božije kreacije. Dozvolite mi da kažem da je obnova ovog osećaja harmonije i lepote
danas potrebna više od svega, kako bi naši savremenici ponovo mogli da čuju hrišćansku poruku.«
(Meyendorff 1985, 250)
154
Edinost in dialog 74 (2019) 1: 151–174
DRAGAN RADIĆ
se odaziva na probleme i izazove svake epohe; b) Pavlova reč je dinamična
i preobražava i vraća otuđenog čoveka na njegov ispravan put i usmerenje
i c) Pavlova misijska delatnost usmerava ljudsku civilizaciju ka njenim eku-
menskim dimenzijama. S tim u vezi, videćemo da je jezik apostola Pavla
imao oduvek ogromne praktične implikacije na polju hrišćanske misije
i života Crkve u svetu, a naročito u vremenu, epohi i civilizaciji krize ljud-
skog identiteta u kojoj živimo i savremenom društvu u kom dominiraju
različiti vidovi komunikacije (Radić 2018, 11).
1 Jezik kao sredstvo komunikacije i sporazumevanja Crkve
Jezik kao dar Božiji predstavlja differentia specifica čoveka u odnosu
na druga stvorenja i po njemu se čovek, kao najsavršenije Božije stvorenje
i kruna Njegovog stvaranja, razlikuje od svih drugih živih bića3. Kao dar
Božiji i kao izvanredni fenomen ljudskog duha, koga savremena lingvi-
stička nauka smatra najopšteprihvaćenijim sistemom znakova u interper-
sonalnoj komunikaciji (Končarević 2017, 68), on nije samo najznačajnije
sredstvo komunikacije među ljudima, nego i primarni činilac čovekovog
ličnog i društvenog identiteta i kao takav on čini dobar deo naše kulturne
samosvesti.
Zahvaljujući tom daru i fenomenu, prvostvoreni ljudi su od samog početka,
dakle već u Raju, shodno sveštenoj povesti sa prvih stranica Biblije, koristili
jezik za međusobno sporazumevanje i za imenovanje tvorevine koja im je
data od Boga na čuvanje i upravljanje (1 Moj 2,19-20). Ljudi su se, štaviše,
tim istim jezikom sporazumevali i sa svojim Tvorcem, Bogom, što ukazuje
da je komunikacija bila moguća i da se jezikom opštilo sa Bogom (1 Moj
3,8-22) (Jerotić 1997, 48). Bog se kroz ceo Stari Zavet na različite načine
otkrivao ljudima tako što im je govorio (Jev 1,1), koristeći se posebnim jezi-
kom, razumljivim svima koji su želeli da budu u zajednici sa Njim. Imajući
sve ovo u vidu Crkva Hristova je od samih početaka koristila jezik, kao naj-
važniji način prenošenja konkretnog sadržaja i sporazumevanja sa svetom,
3
Jedna od najstarijih i najpoznatijih definicija čoveka odnosi se upravo na njegovu jezičku sposobnost
govora i tu definiciju pronalazimo kod Aristotela koji u Politiki (1970, Beograd: Kultura) kaže da je
čovek jedino »biće koje ima logos« (λόγον δὲ μόνον ἄνθρωπος ἔχει τῶν ζῴων). (1253a 9–10). Više o ovoj
temi vidi u Pezzini i Taylor (2019, 7).
155
Unity and Dialogue 74 (2019) 1: 151–174
JEZIK APOSTOLA PAVLA KAO PARADIGMA TEOLOŠKOG GOVORA
kao osnovno pastirsko sredstvo, preko kojeg je prilazila i susretala čoveka
kroz vekove, propovedajući i nagoveštavajući radosnu vest spasenja kroz
ličnost Hristovu (Papadopulos 1998, 13–14). Ona je na taj svojstven način
ispunjavala zapovest Hristovu datu učenicima u Galileji: »Idite, dakle, i nau-
čite sve narode krsteći ih u ime Oca i Sina i Svetoga Duha. Učeći ih da drže
sve što sam vam zapovedio; i, evo, ja sam sa vama u sve dane do svršetka
veka. Amin.« (Mt 28,19-20)
Proces širenja i propovedanja evanđeljske istine, koji je otpočeo
Ovaploćenjem Hristovim pre dve hiljade godina, u kontinuitetu se vrši
i nastavlja u raznim kulturama i raznim jezicima kroz inkulturaciju Crkve,
odnosno kroz postepeni prodor evanđeljske istine i prakse u svaku
konkretnu sociokulturnu sredinu. U ovom procesu Crkva je koristila razne
jezike i razne hermeneutičke metode i pristupe,4 kako bi otelotvorila svoju
spasiteljsku poruku i na taj način njenu reč učinila dostupnom i pristu-
pačnom svakom društvu, svakoj naciji, svakoj epohi. Jedan od najpozna-
tijih pravoslavnih bogoslova 20. veka, Mitropolit pergamski Jovan Zizjulas,
tu neophodnost nastavka misije Crkve u svetu naziva ovaploćenskim im-
perativom. »Potpunim ulaskom u ljudsku kulturu i potpunim uzimanjem
udela u ljudskoj prirodi, Bog je u ličnosti Hrista postavio imperativ da nje-
gova Crkva i njemu omogući da stalno ulazi u svaku kulturu.« (Zizjulas
2003, 83)
Pored ove klasične karakterizacije jezika kao sredstva preko kojeg Crkva
vrši inkulturaciju, to jest, prenosi svoje učenje i obraća se svetu i poziva
ljude na preobražaj i spasenje kroz Isusa Hrista, druga važna stvar koja
se tiče jezika Crkve, kao blagodatnog dara čoveku, jeste poteškoća u vezi
sa definisanjem vrstâ i načinâ pastirskog delovanja, kao i pronalaženje
metodâ koje će biti najplodonosnije i najpodesnije oruđe u spasiteljskom
služenju Crkve u konkretnom istorijskom trenutku.5 Drugim rečima, pred
Crkvom i njenim pregaocima stojale su, a i dalje stoje, ogromne poteškoće
4
O hermeneutičkim metodama i pristupima vidi Luc 2018, 479–481.
5
Savremeni grčki pravoslavni bogoslov i mislioc H. Janaras kaže: »Kao što je Presveta Bogorodica
ponudila svoje telo radi istorijskog ovaploćenja Sina i Logosa Božijeg, tako su i sveti Oci ponudili
svoje izvanredne intelektualne darove sa svetošću i čistotom kriterijuma da bi Istina otkrovenja
Božjeg primila istorijsko 'telo' ljudskog jezika. Ovde će biti potrebna još jedna intervencija: zašto su
sveti Oci prihvatili jezik grčke filozofije? Nisu li tako sebi otežali definisanje jevanđelske istine i nisu
li tu istinu učinili nepristupačnom za proste ljude?« (2000, 45)
156
Edinost in dialog 74 (2019) 1: 151–174
DRAGAN RADIĆ
u vezi sa sistematskom i uspešnom primenom jezičkih načela i metoda
u dijalogu Crkve sa različitim kulturama i religijama. Te poteškoće pro-
izilaze iz činjenice da dejstvo jednog, u svakom pogledu, iskupljujućeg
jezika Crkve u njenom harizmatičnom služenju, zahteva prisustvo i siner-
giju mnogih činilaca i faktora koji se tiču ljudske inicijative i delanja, jer
je čovek kao kruna stvaranja Božijeg, stvoren da bude poslednji delatnik
(λειτουργός), odnosno onaj koji izražava jezik Crkve. On je služitelj (διάκονος)
njenog iskupiteljskog dela.
Pre nego što damo odgovor na pitanje, u čemu se sastoji paradigmatičnost
jezika apostola Pavla i na koji način može da funkcioniše jezik Crkve u nje-
nom služenju i misionarskom delu u svetu, treba najpre da odgovorimo
na pitanje: kakva je priroda i karakter jezika Crkve uopšte? Ako uspešno
damo odgovor na ovo pitanje, onda ćemo lako spoznati i razumeti istin-
sku delotvornost jezika Crkve, kao jedinog načina komunikacije sa sa-
vremenim svetom. Odgovor je vrlo jasan: priroda i karakter jezika Crkve
su hristološkog i pnevmatološkog karaktera, jer je jezik Crkve upravo sâm
Hristos kao ovaploćena Reč Božija, ali istovremeno on je i jezik Svetog
Duha, Koji je spiritus movens i konstutivni elemenet Crkve – Tela Hristovog
i nastavljač dela Hristovog na zemlji.
1.1 Hristološki karakter jezika Crkve
Suštinska poruka Evanđelja Hristovog jeste da se i pored sve svoje razli-
čitosti možemo razumeti jedino preko Hrista i u Njemu, jer je On taj koji
kao »Glava vozglavljuje Crkvu« (Ef 1,22), a svojim rođenjem sve čini jasnim
i razumljivim (Milovanović 2006, 190). Taj Isti i Jedini Hristos je slanjem
Duha Utešitelja (Jn 14,26) poslao i mogućnost da se razumevanje sprovede
na vidljiv način (Dap 2,6). Prvi stih prve glave poslanice Jevrejima nam
daje najsažetiji izraz hristološkog karaktera jezika Crkve: »Bog koji je iz dav-
nine mnogo puta i raznim načinima govorio ocima preko Prorokâ, u ove
posljednje dane govorio je nama preko Sina« (Πολυμερῶς καὶ πολυτρόπως
πάλαι ὁ Θεὸς λαλήσας τοῖς πατράσιν ἐν τοῖς προφήταις, ἐπ' ἐσχάτου τῶν ἡμερῶν τούτων
157
Unity and Dialogue 74 (2019) 1: 151–174
JEZIK APOSTOLA PAVLA KAO PARADIGMA TEOLOŠKOG GOVORA
ἐλάλησεν ἡμῖν ἐν υἱῷ) (Jevr 1,1-2).6 Bog se, dakle, u različita vremena i na razli-
čite načine otkrivao ljudima, tako što im je govorio, koristeći se posebnim
jezikom, razumljivim svima koji su želeli da budu u zajednici sa Njim i na
taj način ih pripremao da prihvate svog Spasitelja, kada za to dođe pu-
noća vremenâ (Gal 4,4). Međutim, »u poslednje dane«, Sin i Logos Božiji,
ovaploćena Reč Božija postaje jezik Boga kojim se On otkriva i obraća
ljudima svakog konkretnog vremena. Polifonija teoloških iskaza u Starom
Zavetu završava se Ovaploćenjem Sina i Logosa Božijeg, koji postaje
najsavršeniji jezik Očev i sredstvo komunikacije Boga sa ljudima. Tajna,
dakle, Ovaploćenja Sina i Logosa Božijeg ima karakter jezika Božijeg kojim
se obraća ljudima ali istovremeno i jezika obraćanja Hristovog ljudima.
To je jezik kojim se Bog obraća čoveku, ali istovremeno to je i jezik ljudski
koji govori jezikom Boga, jezikom Duha Svetoga, jer u krajnjem slučaju,
pored hristološkog karaktera jezika, on svakako ima i pnevmatološki ka-
rakter i dimenziju, jer je on jezik Duha Svetoga, pošto »niko ne može reći:
Isus je Gospod, osim Duhom Svetim« (1 Kor 12,3).
1.2 Pnevmatološki karakter jezika
Utešitelj, Duh Sveti, koga je Hristos obećao svojim učenicima pre stra-
danja na Krstu i tridnevnog Vaksrsenja, je taj koji će učenike, po rečima
Jovanovog Evanđelja, »naučiti svemu i podsetiće vas na sve što vam rekoh«
(Jn 14, 26). To je poslednji, osnovni harizmatični princip dejstva jezika
Crkve. Rana Crkva je poznavala dva tipa darova jezika. Jedan je poznat kao
»dar drugih jezika (λαλεῖν ἑταίραις γλώσσαις)« (Dap 2, 4), i on podrazumeva
govor na stranom jeziku čiji ga govornik razume i prepoznaje kao svoj
sopstveni,7 a drugi je poznat kao »glosolalija« (γλωσσολαλία), dar govora
na nepoznatom jeziku koji je zahtevao tumača da bi bio razumljiv (1 Kor
14,2). U prvom slučaju, događaj Pedesetnice, kada je Duh Sveti apostolima
razdelio dar jezika u vidu »ognjenih jezika«, zahvaljujući kojem su svi pri-
sutni na čudesan način zajedničarili u opštenju jednim jezikom, ukazuje
nam na činjenicu i svedoči da se »prepereka jezika«, koja je važila do tog
6
O autorstvu i teologiji poslanice Jevrejima vidi Karavidopulos (2008, 249-254), Brown (2010, 687–709),
Ubiparipović (2019), Theissen (1969).
7
O problemu »drugih jezika« u opisu Pedesetnice vidi Dupont (1979, 50).
158
Edinost in dialog 74 (2019) 1: 151–174
DRAGAN RADIĆ
trenutka, može prevazići, i da se prevazilazi jedino u zajednici sa Hristom
i Njegovom Crkvom, kroz blagodatno dejstvo Duha Svetoga (Končarević
2017, 81). Spasonosne posledice tog događaja na dan Pedesetnice, pro-
javljenog kroz krštenje tri hiljade ljudi (Dap 2,41), svedoče nam razumlji-
vost jezika Pedesetnice, jezika Duha Svetoga.
U drugom slučaju, zanimljivo je primetiti da se dar jezika razvio u Korintu,
u zajednici hrišćana iz neznaboštva, i da je i pored činjenice da je imao
široku primenu na bogosluženju kao poseban »dar« i služba u Crkvi, bio
glavni uzrok razdora u toj zajednici. Apostol Pavle kategorički naglašava
da je jezik, kao i svaki drugi blagodatni dar u Crkvi, koristan i služi samo
ako je u službi izgrađivanja Tela Hristvog – Crkve, a ne u individualne
svrhe i za ličnu promociju. »Zato, koji govori jezik, neka se moli Bogu
da i tumači. Jer ako se tim jezikom molim Bogu, moj duh se moli, a um
je moj bez ploda [...] Jer ako blagosiljaš duhom, kako će onaj koji zauzima
mjesto običnog vjernika reći amin na tvoje blagodarenje, kad ne zna šta
govoriš? Jer ti dobro blagodariš, ali se drugi ne izgrađuje.« (1 Kor 14,13-
17)8 S tim u vezi, zaključujući poglavlje o prirodi i karakteru jezika kao
sredstva komunikacije, konstatujemo da osnovno dejstvo jezika Crkve
jeste da prenese Reč Istine, a Istina je sâm Hristos. Naravno, ne samo kao
prenošenje teorijskih znanja o reči isitine, nego prvenstveno kao svedo-
čanstvo (μαρτυρία) i potvrda vere u Boga: »I ovo je svedočanstvo da nam
je Bog dao život večni, i ovoj je u Sinu njegovom.« (1 Jn 5,11)
2
Odnos apostola Pavla i novozavetnih
tekstova prema sakralnom jeziku
Ovaploćena Reč Božija, kao što smo videli, svojim rođenjem je sve ono
što je bilo nedovoljno jasno u Starom Zavetu, učinio jasnim i razumljivim.
Ta jasnoća i razumljivost nam govore kakav je bio odnos samog Gospoda
i njegovih učenika prema jeziku. Na osnovu iscrpnog iščitavanja i izučava-
nja predliterarnih, usmenih, formi i prvih sveštenih novozavetnih tekstova,
sasvim je evidentno da je univerzalni i opšteprihvaćeni religijski fenomen
8
Više o ovoj temi Sullivan (1977, 23–74).
159
Unity and Dialogue 74 (2019) 1: 151–174
JEZIK APOSTOLA PAVLA KAO PARADIGMA TEOLOŠKOG GOVORA
sakralnog9 jezika bio neprihvatljiv ranoj hrišćanskoj Crkvi. Crkva Hristova
kao zajednica vernih okupljenih na molitvenim sabranjima ἐπὶ τὸ αὐτὸ (Dap
2,44), od samih je početaka koristila najrazumljiviji jezik ovoga sveta. Zbog
toga je insistirala na običnom, narodnom jeziku, i za svoj bogoslužbeni
i molitveni jezik izabrala je aramejski jezik, dok je zadržala samo neke
opšte liturgijske izraze i aklamacije iz sakralnog jevrejskog jezika, kao što
su: amin, aliluja, maran ata itd (Topalović 2010, 495).
Takva svedočanstva pronalazimo u prelepim, najstarijim veroispovednim
formulama i hristološkim himnama iz Pavlovih poslanica, kao što su Fil 2,6-
11; 1Kor 15,3-5; 1 Kor 16,22; 1 Tim 3,16. Štaviše, rana Crkva je zbog dvojezič-
nosti svojih zajednica, prouzrokovane najviše zbog helenista iz dijaspore
koji nisu poznavali svoj maternji jevrejski jezik, to jest nisu mogli da ga
čitaju i razumeju, više insistirala na grčkom (κοινή),10 nego na aramejskom
jeziku, do te mere da ga je vremenom u potpunosti potisnula iz bogosluž-
bene, a samim tim i komunikacijske upotrebe. To nam najbolje svedoče
novozavetni tekstovi koji, kada citiraju Stari Zavet, koriste se prevodom
Septuaginte (LXX), a ne izvornim jevrejskim tekstom.11 Naravno, prela-
zak sa aramejskog govora na grčki, tokom misionarskih aktivnosti unutar
jevrejske hrišćanske zajednice, podrazumevao je lingvistički prevod izrazâ
koji su se koristili na aramejskom jeziku, a odnosili su se na hristologiju.
Tako je termin rabbi postao διδάσκαλος, maran(a) – Kύριος, Mesiah – Χρηστός,
ben David – υἱός Δαυϊδ, ebbedh Jahveh – παῖς Κυρίου, itd. (Zizjulas 2003, 64).
Fenomen potiskivanja univerzalnog religijsko-sakralnog jezika iz bogo-
službene prakse rane hrišćanske Crkve i njenih spisa, bio je ključan za ši-
renje i prodor hrišćanstva van granica tadašnje novozavetne Palestine.
Ta jezička desakralizacija molitve u ranoj hrišćanskoj Crkvi bila je plod
bogoslovskog promišljanja svetih apostola, a ključni razlog je proizilazio
9
O sakralnom jeziku više u Končarević (2017, 218–229); Topalović (2010, 491–512).
10
Koine (κοινή) je bio dijalekt antičkog grčkog, to jest grčkog koji se govorio u Atini pomešan sa jonskim
grčkim. Za vreme Aleksandra Velikog proširen je po celom helenističkom svetu. Postoje tri osnovna
nivoa koine grčkog: na primer, a) mnogo otmeniji literalni oblik koji je odavao uticaj antičko grčkog,
b) zatim obični, narodni koine koji nalazimo na natpisima, u privatnoj korespondenciji, te c) novo-
zavetni koine u koji spadaju poslanica Jevrejima i Lukino Evanđelje, koji po svom sadržaju pokazuju
neke dodirne tačke sa književnim koine dijalektom. Brown (2008, 70).
11
Da su se novozavetni pisci prilikom citiranja Starog Zaveta koristili Septuagintom, a ne izvornim
jevrejskim tekstom, najbolje nam svedoče dva novozavetna teksta: Matejevo Evanđelje i poslanica
Jevrejima. Više o ovoj temi vidi: Gundry (1967), Rothfuchs (1969), Hengel in Schwemer (1994, 92–115).
160
Edinost in dialog 74 (2019) 1: 151–174
DRAGAN RADIĆ
iz uverenja da se u Crkvi, kao Novom narodu Božijem, stvara i gradi novi
odnos između Boga i čoveka, i da taj odnos treba da bude ličan, neposre-
dan i lišen svake vrste formalnosti. Drugim rečima, takav stav se zasnivao
na verovanju da evanđeljska reč i hrišćanska vera moraju biti odomaćene
i pristupačne svakom čoveku, kako bi proizvele autentične plodove di-
namičke ljudske saradnje sa Bogom u izgrađivanju hrišćanskog društva
i hrišćanske kulture.
Apostol Pavle je najviše doprineo toj desakralizaciji, kroz svoje učenje
o usinovljenju (υἱοθεσία), učenju koje predstavlja ključni segment celo-
kupne novozavetne teologije. Novi odnos i zajednica (κοινωνία) između
Boga i čoveka, po učenju apostola Pavla, omogućen je i ostvaren u ličnosti
Isusa Hrista, koji je produžen kroz vekove kroz Crkvu, i Koji je »isti i juče
i danas i u vekove« (Jev 13,8), ali Koji treba da se konačno ostvari kroz
Crkvu sa vascelim svetom. Taj novi odnos apostol Pavle naziva usinovlje-
nje – hiotesija (Topalović 2010, 495–496).12 Ovaj veoma značajan pojam
apostol Pavle rekapitulira u četvrtoj glavi Poslanice Galatima kada govoreći
o usinovljenju kroz Hrista naglašava njegovu korporativnu dimenziju –
usvojeno dete nije jedino dete Božije – te je samim tim za njega sinovstvo
sveobuhvatno: »jer ste svi sinovi Božiji verom u Isusa Hrista« (Gal 3,26)
»sina Božijega« (Gal 1,16; 2,20).
Apostol Pavle na dva mesta govori eksplicitno o usinovljenju kroz Isusa
Hrista, kroz koje postajemo deca Božija i stičemo pravo da Boga nazivamo
Ocem (Walters 2003, 55). U poslanici Galatima apostol Pavle blagovesti:
»A kad dođe punoća vremena, posla Bog Sina svojega, koji se rodi od žene,
koji bi pod zakonom, da iskupi one koji su pod zakonom, da primimo
usinovljenje (υἱοθεσία). A pošto ste sinovi, posla Bog Duha Sina svojega
u srca vaša, koji viče: Ava, Oče! Tako nisi više rob, nego sin; ako li si sin,
i nasljednik si Božiji kroz Hrista« (Gal 4,4-7), dok u poslanici Rimljanima
kaže: »Jer ne primiste duha ropstva, da se opet bojite; nego primiste Duha
usinovljenja, kojim vičemo: Ava, Oče!« (ἀλλὰ ἐλάβετε πνεῦμα υἱοθεσίας, ἐν ᾧ
12
Pojam usinovljenje (υἱοθεσία) Apostol Pavle je pozajmio i preuzeo iz antičkog profanog jezika u kome
je ova reč označavala postupak iz porodičnog prava, po kome su robovi, koji su kod Jevreja smatrani
članovima porodice i jednaki u svemu sa sinovima osim u pravu nasledstva, ponekad usinovljavani
(usvajani) sa pravom nasledstva. Time bi prestajao njihov status roba i bili su izjednačeni sa gospo-
darevom prirodnom decom. Topalović (2006, 495–496). Više o ovoj temi: Scott (1992, 227–236). Vidi
takođe Dunn (1993, 210), Burke (2001, 119–134).
161
Unity and Dialogue 74 (2019) 1: 151–174
JEZIK APOSTOLA PAVLA KAO PARADIGMA TEOLOŠKOG GOVORA
κράζομεν Ἀββά ὁ πατήρ) (Rim 8,15). Iz ova dva citata možemo zaključiti da reč
usinovljenje (υἱοθεσία) u teologiji apostola Pavla izražava činjenicu da su
ljudi kroz Isusa Hrista postali deca Božija. Pre Hrista ljudi su bili Božiji ro-
bovi, a sa Njim postaju naslednici, usinovljena deca Božija i »sunaslednici
Hristovi« (Rim 8,17), Koji je Božiji prirodni sin i nema potrebe za usinov-
ljenjem. Bog više nije gospodar, nego – Otac. Odnos se potpuno menja
zaključuje apostol Pavle: »nemamo više čega da se bojimo« (Gal 4,5), jer
nismo robovi, već kao prava deca obraćamo se Bogu sa – Ava, Oče (Walters
2003,68).13 Takav odnos prema Bogu bio je novina koju je donelo hrišćan-
stvo i hrišćani su time što se obraćaju Bogu sa Oče pokazivali da stupaju
u odnos sa Bogom kakav je između Hrista i Boga Oca. Taj novi odnos koji
je usinovljenjem uspostavljen između Boga i čoveka zahteva, po aposto-
lu Pavlu, promenu u našem obraćanju Bogu: ono treba da je slobodno,
spontano, iskreno, bez straha i stida, kao kada se deca obraćaju roditeljima
(Topalović 2010, 495–496).
3 Jezik Apostola Pavla u širenju Evanđelja
Odlučujući faktor za razvoj hrišćanstva i Pavlovu plodotvornu misijsku de-
latnost, nalazi se u činjenici da se vreme Hristovog Ovaploćenja i dolaska
u svet poklopilo sa dva važna istorijska okvira. Prvi, ali ne i najvažniji, jeste
stvaranje svetskog carstva koje je objedinilo skoro sve narode starog sveta
u jednu državu i pružilo im mir, sigurnost i prosperitet, a drugi, rekli bismo
najvažniji, jeste ekspanzija grčke civilizacije tokom helenističkog perioda.14
Univerzalno prihvaćena helenistička kultura i jezik prenošenja te kulture,
13
Ovaj Pavlov izraz sadrži i grčki i aramejski pojam za oca. Reč Avva koju Pavle zadržava u njenom
originalnom aramejskom obliku, jeste nežni naziv kojim su mala deca obraćala svojim očevima. J.
Jeremias kaže da ova reč pripada ljudskom tepanju »i za jevrejski osećaj bi ova reč bila izraz nepo-
štovanja prema Bogu. Prema tome, nezamislivo je da se čovek obrati Bogu tom familijarnom rečju.
To što se Isus usudio da učini takav korak bilo je nešto novo i nečuveno. Reč avva kojom je Isus
oslovljavao Boga, otkriva nam suštinu njegovog odnosa prema Bogu.« (Jeremias 1938, 984)
14
Jedan od najvećih teologa rane hrišćanske Crkve, koji je najviše uticao na razvoj hrišćanske misli
i egzegeze, Origen, u svom čuvenom delu Protiv Kelsa piše sledeće: »Bog je, želeći da pripremi
narode da prime njegovu nauku, predodredio da budu pod vlašću jednog cara, rimskog, inače
bi zbog mnogobrojnosti vladara i međusobne razdvojenosti naroda bilo teže da Isusovi apostoli
izvrše ono što im je Isus zapovedio kada je rekao: 'Idite i naučite sve narode.' (Mt 28, 19) Poznato
je da je Isus rođen za vladavine Avgusta koji je, da tako kažem, udružio mnoge države na zemlji u
jednu. Postojanje mnogih država bilo bi smetnja da se Isusovo učini raširi po celom svetu ne samo
iz napred rečenih razloga, već i zato što bi stalno bilo neophodno ratovati radi odbrane otadžbine.«
(Origen, Protiv Kelsa, 2, 30)
162
Edinost in dialog 74 (2019) 1: 151–174
DRAGAN RADIĆ
grčki, suštinski su pogodovali razvoju evanđeljske poruke u tadašnjem
svetu. Nisu slučajno sveti Evanđelisti i drugi novozavetni pisci Hristove
reči zabeležili na grčkom jeziku, jeziku koji je u Hristovo i njihovo vreme,
već tri veka bio međunarodni jezik trgovine, diplomatije i svakodnevne
komunikacije, jezik obrazovanih ljudi koji su čitali klasičnu grčku literaturu,
obaveznu lektiru svakog ondašnjeg kulturnog čoveka (Ristović 2010, 13).
U vreme pojave hrišćanstva na istorijskoj i duhovnoj sceni, u periodu in-
tezivne misionarske delatnosti svetog Apostola Pavla,15 grčki jezik je bio
lingua franca, odnosno jezik komunikacije jednog prilično globalizova-
nog sveta u velikom Rimskom carstvu koje je obuhvatalo sve zemlje oko
Sredozemlja i u kojem je živeo veliki broj helenizovanih Jevreja koji su se
uglavnom bavili trgovinom. Prvi hrišćanski misionari, na čelu sa aposto-
lom neznabožaca Pavlom, su odmah, bez oklevanja, prisvojili grčki jezik
kao glavni jezik komunikacije u širenju evanđelske propovedi. Po uzoru
na model Hristovog jezika i govora, apostol narodâ – koga poznajemo
kao najrečitijeg i najproduktivnijeg među Učenicima, što mu je omogućila
činjenica jer je bio visoko obrazovani Judejac helenističke kulture, vrhun-
skih škola rodnog Tarsa,16 uspešno čini evanđeljsku poruku glasovitom
u globalnom prostoru Mediterana i zahvaljujući njemu ona postaje vase-
ljenska religija.
Vaseljenska dimenzija misionarenja i hrišćanskog učenja pronašla je svoj
izraz i refleksiju u jeziku Apostola Pavla, koji je po svojoj formi i suštini:
komunikativan, poetičan, dinamičan, uverljiv, primamljiv, prilagodljiv, re-
volucionaran, kritičan, strog, logičan ali i emotivan. Jednom rečju, fasci-
nantan! Pavlov jezik i njegovo obrazovanje pružili su apostolu sredstva
za njegovo misionarsko delo, ali se sadržina tog dela crpi iz Hristovog
Raspeća i Vaskrsenja, a sam Hristos je središte njegovog bogoslovlja i života.
Njegovim ljudskim osobinama i veštinama, koje čine sastavni deo njegove
ličnosti upravlja jedno središte moći, a to je Hristos. Zahvaljujući takvom
15
Više o Pavlovoj misionarskoj delatnosti i aktuelnosti njegovih misionarskih metoda u Matjaž 2014,
56–64.
16
Nije ni čudo da je najobrazovaniji apostol Pavle po svedočenju Dela apostolskih (17,28) propove-
dajući evanđelske istine epikurejskim i stoičkim filosofima na atinskom Areopagu, na kome su pre
njega besedili toliki filosofi, citirao paganske grčke pesnike i mislioce Arata i Kleenta, što nam po-
kazuje da poznavao opštu neznabožačku religiju i filosofiju, a istovremeno i snagu kulturne inercije
tog vremena. Više o ovoj temi vidi u Perić in Radić (2015, 1010), Hengel (2017, 45), Brown (2008, 85).
163
Unity and Dialogue 74 (2019) 1: 151–174
JEZIK APOSTOLA PAVLA KAO PARADIGMA TEOLOŠKOG GOVORA
jeziku Pavlova misija, koja je u najširem smislu te reči bila širenje nove
kulture – kulture koju je stvaralo hrišćanstvo, postaje uspešna. Tu novu
kulturu Pavle je dovodio u dodir sa drugim velikim kulturama i sistemima
vrednosti tog perioda, sa ciljem da ih preobrazi i da ljude iz tih kultura
inicira u hrišćanstvo, u Crkvu Hristovu.
U tom specifičnom okviru interakcije između Evanđelja i kulturâ, Pavle
propoveda blagu vest (εὐαγγέλιον) vernicima koji su bili deo jedne kulture,
to jest, preciznije, više kulturâ Mediterana. Njegova misionarska aktivnost
nije usmerena samo na jevrejski narod, nego i na svet koji ima svoje spe-
cifične poglede i sopstveni »sistem simvola«. Ta činjenica ga primorava
da prilagodi svoj bogoslovski jezik i način izlaganja u kontekstu gore po-
menutih pogleda i »simvola«,17 kako bi njegovi recipijenti mogli da shvate
njegovu propoved. Jedan od najlepših i najboljih primera ove kontekstuali-
zacije Pavlovog teološkog govora pronalazimo u njegovoj korespondenciji
sa korintskom Crkvom, kada Apostol objašnjava napetost između skrive-
nog i otkrivenog, to jest između jasnosti i nejasnosti u pogledu Božijeg
Otkrivenja. Ova Pavlova korespondencija po mišljenju M. Mitchell, »razvila
je temu dalje na epistemološkom nivou, i dala joj neke krajnje korisne
vizuelne metafore – ogledalo i veo – i terminologiju, kao što je ainigma
(αἴνιγμα), koja je bila deo antičke religijske alegorijske terminologije davno
pre Pavla i koja će, kao takva, biti korišćena i od strane Aleksandrinaca
i Antiohijaca kao biblijsko-filosofski terminus technicus« (2017, 88).
Živeći i delujući kao praktični teolog u tako specifičnom prostoru i sis-
temu vrednosti, koji je kao što smo naglasili objedinjavao dve velike kul-
ture i tradicije, helensku i judejsku (Fee 1996, 114), Apostol Pavle je vešto
pozajmljivao iz obe tradicije, reči i simvoliku, kako bi razumljivim jezi-
kom izrazio ono što je želeo da poruči. Drugim rečima, on je u svom
teološkom govoru pozajmljivao figure različitih aspekata ljudskog života
kako bi izrazio dubinu i širinu njegovog iskustva i poruke. J. Dunn je na
izvrstan način ukratko izložio izvore koje je apostol Pavle koristio prilikom
sastavljanja svojih poslanica: »Iz sudnica (opravdanje, δικαιοσύνη, δικαίωσις),
sa berze robljem (otkupljenje, ἀντίλυτρον), iz rata (pomirenje, καταλλαγήν),
17
Više o pojmovima simvol (σύμβολο) i ainigma (αἴνιγμα) od presokratovaca do Pseudo-Dionisija vidi
u Struck (2004).
164
Edinost in dialog 74 (2019) 1: 151–174
DRAGAN RADIĆ
iz svakodnevnog života (zdravlje, celokupno spasenje), iz poljoprivrede
(sejanje, navodnjavanje, kalemljenje, žetva), iz trgovine i robne razmene
(pečat, prva rata, građenje), iz religije (obrezanje, krštenje, osvećenje, po-
mazivanje), iz najbitnijih događaja u čovečijem životu i svetskoj istoriji
(stvaranje, rođenje, usvajanje, brak, smrt), apostol Pavle je želeo da izrazi
novu dimenziju svog iskustva i svog obraćenja.« (Dunn 1975, 105)
Pored ovih jezičkih aspekata Apostol Pavle se redovno u svojim poslani-
cama koristio još jednim značajnim retoričkim stilom svog vremena, sto-
ičkom metodom dijaloškog poučavanja, poznatom dijatribom (διατριβὴ),18
koju su koristili najpre kinički (κυνικὸς τρόπος), a potom i stoički filosofi i koja
je u antičkom moralnom diskursu označavala fiktivnu konverzaciju unutar
jedne pouke. Drugim rečima, osnovne odlike dijatribe bili su, između os-
talog, »dijaloški odseci u vidu diskusije sa imaginarnim sabesednikom ili
grupom, koji su oponenti, sumnjičavi ili teško shvataju, u čija usta se stav-
ljaju prigovori ili pogrešni zaključci« (Ristović in Krstić 2018, 123). Od svih
Pavlovih poslanica u kojima on koristi ovaj retorički stil, najbolji primer
pronalazimo ponovo u poslanici Rimljanima, gde Apostol naročito koristi
obraćanje zamišljenom sagovorniku, izlažući njegove stavove i pobijajući
ih. U odeljku 2,1-10, Apostol u svrhu poučavanja i prezentovanja hrišćans-
kog učenja, koristi diskurs antičke etike, tako što se koristi tehnikom izmi-
šljanja nekog kratkog fiktivnog razgovora: »Jer šta ako neki neverovaše?
Zar će njihovo neverovanje veru Božju ukinuti? Nikako! Nego, neka je Bog
istinit, a čovjek je svaki laža, kao što je napisano: Da se opravdaš u riječima
svojim i da pobijediš kada ti sude.« Pavle, takođe, često u svojim spisima
(Rim 6, 3; 7,1) koristi izraz »ili ne znate« (ἤ άγνοεῖτε), što je bila uobičajena
praksa antičkih filosofa, sa ciljem da stekne blagonaklonost svojih čitalaca
i da evanđeljska poruka stigne do njihovog srca.
Budući, dakle, svestan važnosti da Evenđeljske istine budu razumljive
njegovim slušaocima, apostol Pavle se prilikom širenja evanđeljske pro-
povedi koristio koncepcijom, predstavama, retorikom, etosom i običaji-
ma svoga vremena, antičkog vremena, ne zato da bi sebe prikazao kao
nekog popularnog antičkog filosofa, nego zato što su te koncepcije bile
18
O dijatribi kao terminu antičke filosofske literature vidi u Ristović in Krstić (2018, 123–124), Anune
(2003, 127–129), Stowers (1981).
165
Unity and Dialogue 74 (2019) 1: 151–174
JEZIK APOSTOLA PAVLA KAO PARADIGMA TEOLOŠKOG GOVORA
bliske njegovim recipijentima i one su mu poslužile da kontekstualno
prilagodi svoj jezik i teologiju u novonastalim situacijama, a sve sa ciljem
kako bi Evanđelska propoved doprla do srca njegovih recipijenata. Njegov
krajnji cilj je jedinstvo crkve i spasenje vernika.
4 Kontekstualnost Pavlovog jezika i teološka prilagodljivost
Tema teološkog jezika Apostola Pavla tiče se, na prvom mestu, njegove
kontekstualnosti, tj. prilagođavanja različitim životnim okolnostima i situ-
acijama (Sitz im Leben).19 Kontekstualnost se može definisati kao konsti-
tutivni element nastanka bogoslovskog iskaza i ona je vidljiva već u fazi
nastanka prvih biblijskih tekstova, naročito kod apostola Pavla. U tom smis-
lu, Pavlovi tekstovi, iako sami po sebi nisu sistematski, predstavljaju jezički
continuum u kojima Apostol upotrebljava čitav niz izražajnih sredstava
i grčko-rimskih retoričkih elemenata i metafora – od logičke argumentacije
do ličnog i iskustvenog svedočenja.20 Logičkim argumentima Apostol Pavle
se trudi da pokaže istinitost Hristovog učenja i dublji smisao Božanske
Ikonomije, koja se ostvaruje dolaskom Sina Božijega na zemlju, dok se svo-
jim iskustvenim primerom, »a živim – ne više ja, nego živi Hristos u meni«
(Gal 2, 20), trudi da podstakne i ohrabri svoje čitaoce ne više na logičkom,
nego na iskustvenom, emotivnom nivou.
Pavle je bio veoma pažljiv u duhovnom formiranju svojih zajednica i ko-
ristio se često veštinom prilagodljivosti i kontekstualnosti, koja je inače
kod antičkih filosofa i grčkih i rimskih krugova kao i judejskih ravina, bila
vrednovana na veoma visokom nivou (Glad 2003, 17–34). Bio je pravi ume-
tnik kada su u pitanju odnosi s ljudima i rešavanje kriznih situacija. Znao
je na sukobe odgovoriti na takav način da za saradnju pridobije različite
strane u konfliktu. Važno je naglasiti da se tim prilagođavanjem – od zaje-
dnice do zajednice – apostol Pavle nije pretvarao u dvoličnu ličnost, niti
je protivrečio sebi, nego je to činio budući svestan neophodnosti da se
bogoslovski jezik i način izražavanja kontekstualizuju i prilagode različitim
19
O kontekstu i kontekstualnom pristupu više u Radovanović i Dragutinović (2018, 218), Kubat (2018,
219–220), Popović (2005).
20
O upotrebi retoričkih elemenata u Pavlovim poslanicama vidi Probst (1991).
166
Edinost in dialog 74 (2019) 1: 151–174
DRAGAN RADIĆ
životnim okolnostima zajednica koje je on osnivao. Zato on u svojim posla-
nicama nekada zvuči vrlo učtivo, a ponekad veoma oštro, kao na primer
u Prvoj poslanici Korinćanima, 4, 21: »Šta hoćete, da dođem vama s prutom
ili sa ljubavlju i duhom krotosti?« ili u Poslanici Galatima 3,1: »O, nerazumni
Galati, ko vas je opčinio da se ne pokoravate istini.«
Princip kontekstualnosti Pavlovog jezika i teoloških stavova može se uo-
čiti u svim Pavlovim poslanicama. On, dakle, u zavisnosti kome se obraća,
prilagođava svoj način govora svojim recipijentima i stoga povremeno
zvuči kao judejski rabin,21 a povremeno kao neko od popularnih filosofa
koji su bili uobičajena pojava antičkih gradova.22 »I postadoh Judejcima
kao Judejac, da Judejce pridobijem; onima koji su pod zakonom kao pod
zakonom, da pridobijem one koji su pod zakonom; Onima koji su bez
zakona postadoh kao bez zakona, premda nisam Bogu bez zakona, nego
sam u zakonu Hristovu, da pridobijem one koji su bez zakona. Slabima
postadoh slab, da slabe pridobijem; svima sam bio sve, da kako god neke
spasem. A ovo činim za jevanđelje, da budem njegov zajedničar.« (1 Kor
9,20-22) On je, dakle, u svojoj evađeljskoj misiji prilagodljiv i zato je po-
nekad Jevrej, a ponekad Grk, ili još bolje on je istovremeno i Jevrej i Grk.
»Svima sam bio sve da kako god neke spasem« (1 Kor 9, 22)
Kontekstualnost Pavlovog jezika i bogoslovskog promišljanja izražena je,
između ostalog, i kroz ambivalentnost njegovog prilagođavanja23 ljudima
i situacijama u službi propovedanja i širenja Evanđelja Hristovog. Ta am-
bivalentnost je često bila povod za nedoumicu među biblistima – da li je i
21
Najlepši i najbolji primer gde Pavle zvuči kao judejski rabin možemo videti u poslanici Rimljanima,
koja spada u najveće i najvažnije bogoslovske traktate apostola i koja je napisana stilom jevrejskog
rabina u čijem centru pažnje prirodno stoji egzegeza Svetog Pisma. On u (10, 5-8), citira knjigu
Ponovljenih Zakona (30, 12–17), koristeći se jednom glosom to jest (τουτ’ ἔστιν), gde se okreće Starom
Zavetu ali ga čita kroz prizmu vaskrsenja, što predstavlja novu hrišćansku teološku perspektivu i
metodu. Apostol Pavle je koristeći se biblijskim tekstom, Pismom Izrailja, istovremeno govorio kao
Izraljac i kao moderni egzegeta Izrailja, ali sa potpuno novom sadržinom. Više o ovoj temi u Perić
2015, 147-154; o Pavlovoj upotrebi Svetog Pisma u poslanici Rimljanima vidi Hays (1989, 34–83). Više
o pojmu glose vidi u Božović (2018, 106).
22
Sigurno je da apostol Pavle sebe nije smatrao propovednikom filosofije, bez obzira na to što se u
određenoj meri koristio retoričkim tehnikama pojedinih filosofa, međutim za neke koji su ga čuli i
posmatrali njegov način života, on je mogao izgledati kao da je filosof kiničkog usmerenja (Brown
2008, 86). Više o ovoj temi vidi u Malherbe (1989).
23
O Pavlovom pojmu prilagođavanja konkretnim situacija i povezanosti sa antičkim autorima više u
odličnoj studiji Glad (2003, 17–42).
167
Unity and Dialogue 74 (2019) 1: 151–174
JEZIK APOSTOLA PAVLA KAO PARADIGMA TEOLOŠKOG GOVORA
u kojoj meri apostol Pavle bio dosledan i konzistentan u svojim teološ-
kim iskazima po određenim pitanjima, kao što su: odnos prema Zakonu;
stav prema obrezanju kao i odnos prema različitim grupama ljudi unutar
crkvenih zajednica.24 I pored činjenice da postoji određeni broj naučnika
koji daju negativan odgovara na ovo pitanje, ipak, na osnovu pažljivog
proučavanja Pavlovog jezika i teologije, lako možemo doći do zaključka
da je Apostol Pavle itekako bio dosledan i konzistentan i da nije proture-
čio samom sebi. Najbolji primer takvog ambivalentnog pristupa može-
mo pronaći, s jedne strane, u Pavlovoj konstataciji da želi da bude »svima
sve« (1 Kor 9,22), a sa druge strane, u njegovom kategoričkom odbijanju
da ugađa ljudima, jer u tom slučaju on ne bi bio sluga Hristov (Gal 1,10).
Veštinu Pavlovog prilagođavanja prepoznao je i jedan od najvećih tumača
apostola Pavla, sveti Jovan Zlatousti. On je tumačeći poslanicu Galatima
primetio: »Poslanica je ispunjena žestokim i uzvišenim duhom, jer kada
neko govori svojim učenicima sa blagošću, čak i ako oni potrebuju strogost,
to nema udela sa učiteljem već sa neprijateljem. Isto tako i naš Gospod,
mada je generalno govorio učtivo svojim učenicima, tu i tamo koristi stro-
žiji jezik – pa negde blagosilja, a negde prekoreva [...] I tako učeći i hodeći
stopama svoga Učitelja, Pavle varira u svom diskursu prema potrebi svojih
učenika, jednog trenutka koristeći sečivo, a drugog trenutka ostajući blag
i ljubazan.«25
Da bi smo na pravilan način razumeli način Pavlovog prilagođavanja
i onoga što je on sa njim želeo da postigne, neophodno je imati u vidu
činjenicu da su ova dva iskaza izrečena u različitim istorijskim i literar-
nim kontekstima, tj. u dve tematski znatno različite poslanice – poslanici
Galatima i Prvoj Korinćanima. Budući suočen sa konkretnim društvenim
situacijama, Pavle je suočen i sa različitim korenima problema koji uzbur-
kavaju život Crkve u njegovim zajednicama. Zaista se ne mogu uporediti
razlozi koji potresaju zajednicu neznabožaca u Galatiji sa onom u Korintu.
24
R. Brown u svom Uvodu veoma opširno obrađuje ovo pitanje i temu i naglašava da su naučnici
podeljeni u mišljenju po ovom pitanju. Jedan broj naučnika, na čelu sa Räisänenom kao istaknutim
zagovornikom, tvrde da je Pavle bio nedosledan i da se njegovi iskazi o Zakonu ne slažu međusobno,
te da odražavaju samo ono što je apostol hteo izraziti u dotičnom trenutki (Brown 2010, 428–430;
Räisänen 1977). C. Glead naglašava sledeće: »To his critics in Corinth, Paul’s adaptability was seen
as duplicity, inconsistency, and weakness.« (1995, 333)
25
Jovan Zlatousti, Komentar na poslanicu Galatima, PG 61, 611–612.
168
Edinost in dialog 74 (2019) 1: 151–174
DRAGAN RADIĆ
S jedne strane, u Galatijskim crkvenim zajednicama neki novopridošli
misio
nari su osporavali Pavlu apostolstvo i obesmišljavali legitimitet nje-
govog krštenja, pozivajući tamošnje članove na pridruživanje judejskom
zakonu, što je nateralo Apostola da bude veoma grub i kategoričan: »Zar
ja sad nastojim da ljude pridobijem ili Boga? Ili tražim ljudima da ugađam?
Jer kad bih još ljudima ugađao, ne bih bio sluga Hristov.« (Gal 1,10) Apostol
je, dakle, prinuđen da odreaguje na ovakav način i odbija da se pokori
i ugađa ljudima, jer njihovi zahtevi narušavaju istinitost i suštinu Evanđelja
koje propoveda.
S druge strane, u poslanici Prvoj Korinćanima nailazimo na potpuno dru-
gačiji povod i pristup. Tamo je situacija znatno različita i apostol Pavle
je prinuđen da se bavi kompleksnim misionarskim problemima sa kojima
se ova zajednica suočavala, a to su razdori i podele. Upravo zato, apos-
tol Pavle prilagođava svoj jezik i teologiju tom kontekstu i kaže: »Onima
koji su bez zakona, postadoh kao bez zakona, premda nisam Bogu bez
zakona, nego sam u zakonu Hristovom, da pridobijem one koji su bez
zakona. Slabima postadoh kao slab, da slabe pridobijem; svima sam bio
sve, da kako god neke spasem.« (1Kor 9, 21–22) Slogan »svima sam bio
sve« treba neizostavno posmatrati kao deo šireg konteksta koji započinje
u 8,1, a završava u 11,1. Apostol Pavle ovim sloganom želi da izrazi svrhu
svog delovanja, a to je želja da različite grupacije pridobije (ἵνα τοὺς κερδήσω)
i vrati ih u jedinstvo, sa konačnim ciljem da budu spaseni (ἵνα πάντως τίνας
σώσω). Za apostola Pavla život u jedinstvu je jedini način kroz koji se za-
dobija spasenje, dok ostajanje u podelama i razdorima vodi ka gubitku
konačnog spasenja.26
Shodno tome, jasno je da Apostol Pavle ovim specifičnim stavom »svima
sam bio sve«, otkriva i opisuje svoje misionarske motive, svoje iskustvo
i svoj stav: »Pripadnost jednoj kulturi – obrezanju ili neobrezanju – ne sme
biti u prvom planu, ona se mora povući u korist Evanđelja. Biti hrišćanin,
apostol znači prvenstveno biti svedok i propovednik Reči Božije namenje-
ne svima bez razlike. U rečima 'svima sve' apostol Pavle sabira svoje misio-
narsko iskustvo odnosa sa ljudima kojima je propovedao. Ovaj njegov stav
26
M. Mitchell smatra ovaj Pavlov izraz otvorenom tvrdnjom retoričke prilagodljivosti koju je Apostol
često u svojim spisima koristio i kojom nije možda uvek kazivao ono što je mislio (2017, 95).
169
Unity and Dialogue 74 (2019) 1: 151–174
JEZIK APOSTOLA PAVLA KAO PARADIGMA TEOLOŠKOG GOVORA
nije bilo lako sprovoditi u praksu. Vera ga je održavala da ne posustane
(9, 26), dok je podvig u kome je živeo poticao iz svesti o krhkosti svih
ljudskih, pa i njegovih stavova: 'Nego iznuravam telo svoje i savlađujem ga,
da propovedajući drugima ne budem sam odbačen' (9, 27).« (Dragutinović
2016, 15; Glad 2003, 29)
Iz svega navedenog može se zaključiti da »apostol Pavle ni u jednom, ni u
drugom slučaju ne iznosi neka opšta načela ili parole, već opisuje svoj
stav u određenoj situaciji. 'Ljudi' kojima je bio sve, odnosno 'ljudi' kojima
neće da služi, su konkretni ljudi sa kojima se susretao i odnosio. Jednima
je mogao biti 'sve', pošto je smatrao da u propovedi Evanđelja 'kultura' –
obrezanje i neobrezanje – ne sme biti prepreka, dok je drugima odbi-
jao da se pokori, pošto su njihovi zahtevi narušavali slobodu hrišćana
od uslovljavanja judejskom Torom. Sveti Pavle bio je misionar i teolog koji
je svoje stavove i odnose gradio naspram konkretnih datosti, tako što mu je
prvenstveno bilo stalo do čoveka u Hristu (Rim 8,37-39), ali je i prepozna-
vao momente kada se urušava autentično Evanđelje o krstu i vaskrsenju
Gospoda Isusa Hrista. Stoga se u apostolovim rečima 'svima sam bio sve'
ne očitava oportunizam i bezuslovna adaptacija ljudskim potrebama, već
da on to čini 'Evanđelja radi'.« (Dragutinović 2016, 15)
Budući svestan da je ljudski jezik ponekad neadekvatan i nesposoban
da saopšti i opiše, logičkom argumentacijom, događaje koji nadmašuju
vreme i prostor i stvari koje su opisane kao: »što oko ne vidje, i uho ne ču,
i u srce čoveku ne dođe« (1 Kor 2,9), apostol Pavle se poziva na iskustvo
vere i ljubavi: »ono pripremi Bog onima koji ga ljube«. Ljudima je nemo-
guće, a ponekad im i nije dopušteno, da govore »neiskazane reči«, zato jer
one mogu biti opisane i shvaćene samo jezikom vere i ljubavi. Za opisiva-
nje tih događaja i iskustava Pavlu je poslužilo iskustvo javljanja Vaskrslog
Gospoda pred Damaskom, koje je za njega bilo jedinstveno i neuporedivo
sa bilo kojim drugim iskustvima.27 On zato sa strahopoštovanjem ističe
da je ljubav Božija »koji me zavoli i predade sebe za mene« (Gal 2,20), bila
ta snaga i potpora u mnogim mukama i nevoljama sa kojima se susretao
tokom misionarenja, a koje najbolje opisuje u poslanici Rimljanima: »Ko će
27
O ulozi i značaju Pavlovog viđenja i preobraćenja pred Damaskom za njegovu teologiju vidi Jeremias
(1964, 27–30).
170
Edinost in dialog 74 (2019) 1: 151–174
DRAGAN RADIĆ
nas rastaviti od ljubavi Hristove? Žalost ili tjeskoba, ili gonjenje, ili glad, ili
golotinja, ili opasnost, ili mač [...] Jer sam uvjeren da nas ni smrt, ni život,
ni anđeli, ni poglavarstva, ni sile, ni sadašnjost, ni budućnost, ni visina,
ni dubina, niti ikakva druga tvar neće moći odvojiti od ljubavi Božije, koja
je u Hristu Isusu Gospodu našem.« (Rim 8,35–38)
Ta ljubav Hristova postala je ključnim faktorom u Pavlovom životu
i sredstvo za postizanje cilja. Neadekvatnost jezika, dakle, i nedostatak
logičkih argumenata u Pavlovim poslanicama se prevazili jezikom vere
i ljubavi i taj jezik je uvek konzistentan sa onim šta apostol Pavle piše i čini,
tojest sa njegovim rečima i delima, a to je uočljivo i zbiva se na živom
i konkretnom terenu pastirskog rada. U njegovom pastirskom radu ono
što on čini je perfektna refleksija onoga što on piše i govori.
Zaključak
Na osnovu svega do sada izloženog možemo zaključiti da se hrišćansko
Evanđelje kao živa Reč Božija i blaga vest (εὐαγγέλιον) od samog počet-
ka propovedalo i izražavalo na različitim jezicima i kroz različite kulture
i sisteme. Tako se proces širenja i propovedanja evanđeljske istine, koji
je otpočeo Ovaploćenjem Hristovim pre dve hiljade godina, u kontinui-
tetu vrši i nastavlja u raznim kulturama i raznim jezicima kroz inkultura-
ciju Crkve, odnosno kroz postepeni prodor evanđeljske istine i prakse
u svaku konkretnu sociokulturnu sredinu. Osnovno i najvažnije sredstvo
putem kojeg je Crkva vršila inkulturaciju i prenosila Reč Istine jeste jezik,
i to jezik ne samo kao puko prenošenje teorijskih znanja o Reči isitine,
nego prvenstveno kao svedočanstvo (μαρτυρία) i potvrda vere u jednoga
i istinitoga Boga.
Sveti Apostol Pavle je u svojim poslanicama nedvosmisleno pokazao da je
evanđeljska poruka uvek savremena i univerzalna, jer je ona upućena i na-
menjena svim ljudima i svakoj epohi. Pritom, Pavle je bio potpuno svestan
da bi se ta poruka »otelotvorila« i postala razumljiva u konkretnom naro-
du, u konkretnom vremenu, potrebni su joj razni jezici kao i odgovoran
pristup i kontekstualizacija. Stoga je jezik Apostola Pavla, iako izgovoren
pre dve hiljade godina, i danas savremen i aktuelan jer osavremenjuje
i oprisutnjuje samoga Hrista u svakom danas. To osavremenjavanje
171
Unity and Dialogue 74 (2019) 1: 151–174
JEZIK APOSTOLA PAVLA KAO PARADIGMA TEOLOŠKOG GOVORA
Evanđeljske poruke tiče se njegovog načina izlaganja i prilagođavanja
Evanđeljske poruke, a nikako same suštine i poruke Evanđelja koja se ni-
kada ne menja niti prilagođava ljudima i situacijama jer je ona jedna i ista,
juče i danas i u vekove vekova.
Apostol Pavle nikada u svojim poslanicama nije menjao, niti prilagođavao
samu suštinu i poruku Evanđelja ljudima, nego je prilagođavao svoj jezik
i način izlaganja jedne te iste poruke različitim grupama. Takav pristup
nije bio rezultat njegovog oportunizma i bezuslovne adaptacije ljudskim
potrebama, nego je bio plod njegove želje da sve što čini – čini »Evanđelja
radi«. Bio je duboko svestan da je jedini način na koji treba da propoveda
Hrista – da govori inspirativno i sa ljubavlju živim, ubedljivim i opitnim je-
zikom, jer je bio ubeđen da je jedini način da druge ljude privuče i učini za-
jedničarima u veri, taj da komunicira sa njima na jeziku koji im je razumljiv.
Pavlov jezik i pristup različitim temama su zaista po mnogo čemu zani-
mljivi za nas jer se i on, kao i mi hrišćani danas, suočavao sa identičnim
globalizacijskim problemima i izazovima svoga društva i upravo zbog toga
su važni za nas danas i mogu nam poslužiti, i pored ogromne vremen-
ske distance, kao dobra paradigma. Stalni izazovi pluralnosti i multikul-
turalnosti savremenog društva stavljaju pred nas imperativ da istražimo
Pavlov jezik i njegov odnos prema kulturama njegovog vremena. To je
neophodno, iz prostog razloga što je Apostol Pavle glavni predstavnik
hrišćanske kulturne ekstrovertnosti i samim tim može da nam pomogne
da pronađemo zlatnu sredinu i put za uspešan dijalog sa kulturama našeg
vremena.
Njegov pristup i uspeh u misionarskoj delatnosti sastojao se iz činjenice
da apostol nije bio »strogo zatvoren« u tradicije svog vremena, nego je bio
otvoren i prijemčiv za sve drugo što nije ugrožavalo istinu Evanđelja. Takav
Pavlov pristup poziva i nas da pratimo savremene tokove kako bi naša mi-
sionarska delatnost imala uspeha u savremenom društvu. Jezik i teologija
Crkve ne smeju da se smeste u kulturni vakuum koji će ignorisati aktuelne
filosofske i društvene trendove, nego moraju da budu otvoreni i prijemčivi.
Da bi teologija ponovo postala pristupačna i verodostojna savremenom
čoveku, ona mora da se otvori prema svetu i da iznova preispita i reinter-
pretira biblijsku i patrističku tradiciju.
172
Edinost in dialog 74 (2019) 1: 151–174
DRAGAN RADIĆ
Paradigmatičnost Pavlovog jezika ogleda se u tome da je Crkva kroz ve-
kove ugledajući se na njega i njegovo teološko promišljanje, uspešno či-
nila Evanđelsku istinu dostupnom svim ljudima i kulturama. Zbog svega
ovoga jezik apostola Pavla je imao oduvek ogromne praktične implikacije
na polju hrišćanske misije i života Crkve u svetu, a naročito u vremenu,
epohi i civilizaciji krize ljudskog identiteta u kojoj živimo. Dužni smo,
dakle, kao hrišćani u savremenom svetu, ne samo da propovedamo Reč
Božiju, Logosa Božijeg, različitim jezicima i načinima, nego i da ga au-
tentično svedočimo, jer misija hrišćana u svetu jeste misija obnovljenja
(ἀναγέννηση) tvorevine, upravo zato što je isti Logos bio i Tvorac u početku
i sada opet dolazi u svet kao njegov Spasitelj (Σωτὴρ).
Reference
Adams, Edward. 2000. Constructing the
World: A Study in Paul’s Cosmological
Language. Edinburgh: T&T Clark.
Bauer, Walter. 1988. Griechisch-deutsches
Wörterbuch zu den Schriften des
Neuen Testaments und der frühchristli-
chen Literatur. Berlin – New York: de
Greyter. https://doi.org/10.1515/9783110860269
Behm, Johanes. 1964. Glössa. Theological
Dictionary of the New Testament 1:
719–726. Grand Rapids, MI: Eerdman.
Božović, Nenad. 2018. Glose. Leksikon biblij-
ske egzegeze, 106. Beograd: Službeni
glasnik.
Brown, Raymond. 2010. Uvod u Novi Zavjet.
Zagreb: Kršćanska sadašnjost.
Burke, Trevor. 2001. Pauline Adoption:
A Sociological Approach. The
Evangelical Quarterly 73: 119–134.
Deichgräber, Reinhard. 1967. Gotteshymnus
und Christushymnus in der frühen
Christenheit. SUNT 5. Göttingen.
Dunn, James. 1975. Jesus and the Spirit: A
Study of the Religious and Charismatic
Experience of Jesus and the First
Christians as Reflected in the New
Testament. Philadelphia: Westminster
Press.
– – –. 1993. The Epistle to the Galatians.
BNTC. Peabody, MA: Hendrickson.
– – –. 1998. The Theology of Paul the Apostle.
New York: T&T Clark
Dragutinović, Predrag. 2015. Koji čita da
razume. Teme iz Svetog Pisma Novog
Zaveta. Beograd: Hrišćanski kulturni
centar i Biblijski institut Pravoslavnog
bogoslovskog fakulteta.
– – –. 2016. Svima sam bio sve (1 Kor 9, 22).
Pravoslavlje 1187: 15–16.
Dupont, Jacques. 1979. The Salvation of
Gentiles: Studies in the Acts of the
Apostoles. New York: Paulist Press.
Eden, Kathy. 1997. Hermeneutics and
the Rhetorical Tradition: Chapters
in the Ancient Legacy and its
Humanist Reception. Yale Studies
in Hermeneutics. New Haven: Yale
University Press.
Fee, Gordon. 1996. Paul, the Spirit, and the
People of God. MI: Baker Academic,
Grand Rapids.
Glad, Clarence. 1995. Paul and Philodemus:
Adaptability in Epicurean and Early
Christian Psychagogy. NovTSup 81.
Leiden: Brill.
– – –. 2003. Paul and Adaptability. V: J. Paul
Sampley, ur. Paul in the Greco-Roman
World, Harrisburg–London–New York:
Continuum.
173
Unity and Dialogue 74 (2019) 1: 151–174
JEZIK APOSTOLA PAVLA KAO PARADIGMA TEOLOŠKOG GOVORA
Gnilka, Joachim. 1999. Teologija Novoga
Zavjeta. Zagreb: Kršćanska Sadašnjost.
Gundry, Robert. 1967. The Use of the Old
Testament in Matthew's Gospel. Leiden:
Brill.
Hays, Richard. 1989. Echoes of Scripture in
the Letters of Paul. New Haven: Yale
University Press.
Hengel, Martin. 2017. Sin Božiji. Beograd–
Alhambra: Sebastian Press.
– – – in Schwemer Ana Maria. 1994. Die
Septuaginta zwischen Judentum und
Christentum. Tübingen.
Janaras, Hristo. 2000. Azbučnik vere. Novi
Sad: Beseda.
Jeremias, Joachim. 1938. Abba. V:
Gerhard Kittel idr., ur. Theologisches
Wörterbuch zum Neuen Testament V,
981–987. Stuttgart: Kohlhammer.
Jeremias, Joachim. 1964. The Kay to Pauline
Theology. Expository Times 76: 27–30.
Jerotić, Vladeta. 1997. Informacija i komuni-
kacija. Sabornost 3-4: 47–53.
Karavidopulos, Joanis. 2008. Uvod u Novi
Zavet, Šibenik–Beograd: Istina.
– – –. 2010. Poslanice iz sužanjstva Svetog
Apostola Pavla. Beograd.
Končarević, Ksenija. 2017. Jezik i Religija.
Pojmovi teolingvistike. Beograd: Jasen.
Litfin, Duane. 2015. Paul’s Theology of
Preaching: The Apostle’s Challenge
to the Art of Persuasion in Ancient
Corinth. Illinois, USA.
Luc, Urlih. 2018. Hermeneutika. Leksikon
biblijske egzegeze, 479–481. Beograd:
Službeni glasnik.
Malherbe, Abraham. 1989. Paul and the
Popular Philosophers. Minneapolis:
Fortress Press.
Matjaž, Maksimilijan. 2012. Gospel in con-
frontation with culture: Paul's speech
in Athens. Bogoslovni vestnik 72:
567–576.
– – –. 2014. Apostolska Kirigma – Reč koja
uznemiruje. Aktuelnost Pavlove misio-
narske metode. Kirilometodijevsko pre-
danje, jezik i misija Crkve u 21. veku.
Zbornik radova sa naučnog skupa,
56–65. Beograd.
Meyendorff, John. 1985. Christ as Word:
Gospel and Culture. International
Review of mission 74: 246–257. https://doi.
org/10.1111/j.1758-6631.1985.tb02582.x
Mitchell, Margaret. 2017. Pavle, Korinćani
i rođenje hrišćanske hermeneutike.
Manastir Gradac.
Milovanović, Jovan. 2006. Bogoslužbeni
jezik Srpske Crkve: savremeno stanje i
perspective. Logos. Časopis studenata
Pravoslavnog bogoslovskog fakulteta
1: 189–208.
Papadopulos, Stilianos. 1998. Teologija i jezik.
Srbinje–Beograd–Valjevo–Minhen:
Hrišćanska misao.
Pezzini, Giuseppe, in Barnaby Taylor. 2019.
Language and Nature in the Classical
Roman World. Cambridge University
Press. https://doi.org/10.1017/9781108671972
Perić, Porfirije. 2015. Licem k licu. Beograd:
Pravoslavni bogoslovski fakultet
Univerziteta, Institut za teološka
istraživanja; Zagreb: Mitropolija
zagrebačko-ljubljanska.
 – – – in Radić, Dragan. 2015. Dijalektika
»prvoga Adama« i »posljednjega
Adama« u antropologiji apostola Pavla.
Bogoslovska smotra 85: 1007–1025.
Popović, Anto. 2005. Načela i metode za tu-
mačenje Biblije. Zagreb.
Probst, Hermann. 1991. Paulus und der
Brief: Die Rhetorik des antiken
Briefes als Form der paulinischen
Korintherkorrespondenz. Tübingen: J.
C. Mohr.
Radić, Dragan. 2018. Predgovor srpskom iz-
danju. Papatanasiou, Tanasis. Apostoli
subverzivne nade. Crkva, svedočan-
stvo, delo. Beograd: Biblijski institut:
7–19.
Radovanović, M., in Predrag Dragutinović. 2018.
Kontekst. Leksikon biblijske egzegeze,
218. Beograd: Službeni glasnik.
Ristović, Nenad. 2010. Hrišćanstvo i antičko
nasleđe. Studije i članci. Beograd: ITI.
Rothfuchs, Wilhelm. 1969. Die
Erfüllungszitate des
Matthäusevangeliums. Eine biblisch-
-theologische Untersuchung. BWANT
88. Stuttgart: Kohlhammer.
174
Edinost in dialog 74 (2019) 1: 151–174
DRAGAN RADIĆ
Sanders, Jack. 1971. The New Testament
Christological Hymns. Their Historical
Religious Background. New York:
SNTS Monographs Series No 15. https://
doi.org/10.2307/1583465
Scott, James. 1992. Adoption as Sons of God:
An Exegetical Investigation into the
Background in the Pauline Corpus.
WUNT 2. 48. Tubingen: Mohr Siebec.
Sullivan, Francis. 1977. The Spirit of God in
Christian Life. New York: Paulist Press.
Struck, Peter. 2004. Birth of the Symbol:
Ancient Readers at the Limits of
Their Texts. Princenton: Princenton
Univeristy Press.
Topalović, Vladislav. 2010. Sakralni jezik u
hrišćanstvu. Radovi Filozofskog fakul-
teta 12: 491–512.
Ubiparipović, Srboljub. 2019. Poslanica
Jevrejima. Beograd.
Walters, James. 2003. Paul, Adoption and
Inheritance. Edited by Sampley, J.
Paul. Paul in the Greco-Roman World,
42–76. Harrisburg–London–New York:
Continuum.
Zizjulas, Jovan. 2003. Ἑλληνισμός καί
Χριστιανισμός. Ἡ συνάντηση τῶν δύο κόσμων.
Ἀθήνα: Ἀποστολική Διακονία.