Reprodukcija nacionalizma u diskurzu medija

nacionalizam;ideologija;mediji;kritička analiza diskursa;migrantska kriza;nacionalizem;ideologija;mediji;kritična analiza diskurza;migrantska kriza;info:eu-repo/classification/udc/172.15:316.774

UNIVERZA V LJUBLJANI
FILOZOFSKA FAKULTETA
ODDELEK ZA SOCIOLOGIJO
ODDELEK ZA SLAVISTIKO

SARA URSIĆ

Reprodukcija nacionalizma u diskursu medija
(na primjeru migrantske krize)

Reprodukcija nacionalizma v medijskem diskurzu
(na primeru migrantske krize)

Diplomsko delo

Ljubljana, 2021

UNIVERZA V LJUBLJANI

2
FILOZOFSKA FAKULTETA
ODDELEK ZA SOCIOLOGIJO
ODDELEK ZA SLAVISTIKO

SARA URSIĆ

Reprodukcija nacionalizma u diskursu medija
(na primjeru migrantske krize)

Reprodukcija nacionalizma v medijskem diskurzu
(na primeru migrantske krize)

Diplomsko delo

Mentorja:
doc. dr. Jože Voginc,
doc. dr. Tatjana Balažic Bulc
Prvostopenjski univerzitetni dvopredmetni
študijski program Sociologija;
Prvostopenjski univerzitetni dvopredmetni
študijski program Južnoslovanski študiji

Ljubljana, 2021

3
Zahvala

Gogiju i Gaby.

4
Sažetak
Reprodukcija nacionalizma u diskursu medija
Nacionalizam i naciju razumijemo kao društveno-povijesne pojave koji nastaju u razdoblju
moderne. Naciju definiramo kao “zamišljenu zajednicu” kojoj su u procesu zamišljanja značajno
pripomogli mediji, odnosno tisak. Nacionalizam, fenomen koji je teško definirati, prisutan je i
danas u već utemeljenim nacionalnim državama, a manifestira se često prikrivenim mehanizmima
te kao takav pokazuje svojstva ideologije. Ideologija kao sistem vjerovanja neke grupe ispoljava
se kroz diskurs. Nacionalni identitet koji uvijek počiva na binarnoj opreci između “NAS” i “NJIH”,
diskurzivna je konstrukcija. Mediji i ideologija usko su povezani. Medijima i danas pripada
najveća uloga u zamišljanju nacije. Kroz “MI” protiv “NJIH” diskurs u kojem smo “MI” prikazani
u pozitivnom svijetlu a “ONI” u negativnom, mediji sudjeluju u diskurzivnom reproduciranju
nacionalizma. Metodom kritičke analize diskursa u radu istražujemo koliko se nacionalistički
diskurs pojavljuje u hrvatskim medijima. Na primjeru izvještavanja o migrantskoj krizi u online
izdanjima hrvatskih medija pokušali smo ukazati na neke od karakteristika ideološkog diskursa
koji dokazuju prisutnost nacionalističke retorike.
Ključni pojmovi: nacionalizam, ideologija, mediji, kritička analiza diskursa, migrantska kriza

5
Abstract
Reproduction of nationalism in media discourse
Nation and nationalism are historical and social phenomena that emerged in the modern period.
We define a nation as an “imagined community” which has been significantly assisted in the
imagining process by the media, i.e. the press. Nationalism, a phenomenon that is difficult to
define, is still present in today's already established nation states and is often manifested by covert
mechanisms and as such shows the properties of ideology. Ideology, defined as a belief system of
a group, is manifested through discourse. The national identity itself, which always rests on the
US versus THEM opposition, is also a discursive construction. The media and ideology are closely
interlinked. Even today, the media play the biggest role in imagining the nation. Through “WE”
versus “THEM” discourse in which “WE” is portrayed in a positive light and “THEM” in a
negative, the media participate in the discursive reproduction of nationalism. Using the method of
critical discourse analysis in articles, we investigate how much nationalist discourse appears in the
Croatian media. Using the example of the migrant crisis coverage in the online editions of the
Croatian media, we tried to point out some of the characteristics of the ideological discourse that
indicate the presence of nationalist rhetoric.
Keywords: nationalism, ideology, media, critical analysis of discourse, migrant crisis

6
Izvleček
Reprodukcija nacionalizma v medijskem diskurzu
Nacionalizem in nacijo razumemo kot družbenozgodovinsko pojav značilno za moderno obdobje.
Nacijo definiramo kot "zamišljeno skupnost", pri kreiranju katere so veliko vlogo odigrali mediji,
predvsem tisk. Nacionalizem, pojav, ki ga je težko opredeliti, je še danes prisoten v uveljavljenih
nacionalnih državah in se pogosto manifestira s prikritimi mehanizmi in kot tak kaže lastnosti
ideologije. Ideologija kot sistem prepričanj skupine ljudi se kaže skozi diskurz. Nacionalna
identiteta, ki vedno temelji na binarnem nasprotju med nami in od nas različnimi drugimi, pa je
diskurzivna konstrukcija. Mediji igrajo največjo vlogo pri zamišljanju nacije. Preko diskurza "MI"
proti "NJIM", kjer smo "MI" predstavljeni v pozitivni luči in "ONI" v negativni, mediji sodelujejo
v diskurzivni reprodukciji nacionalizma. Da bi to hipotezo dokazali, smo uporabili metodo kritične
analize diskurza, katere glavni cilj je odkriti ideologijo v diskurzih. Na primeru poročanja o
migrantski krizi v spletnih izdajah hrvaških medijev smo poskušali pokazati nekatere značilnosti
ideološkega diskurza, ki kažejo na prisotnost nacionalistične retorike.

Ključne besede: nacionalizem, ideologija, mediji, kritična analiza diskurza, migrantska kriza

7
SADRŽAJ

1. UVOD ........................................................................................................................................................ 8
2. NACIJA I NACIONALIZAM
.............................................................................................................
10
2.1. POKUŠAJ DEFINIRANJA NACIJE I NACIONALIZMA .......................................................... 10
2.2 NASTANAK NACIJA, MODERNA I MEDIJI ................................................................................ 13
3. NACIONALIZAM KAO IDEOLOGIJA ..........................................................................................
15
3.1. IDEOLOGIJA
.......................................................................................................................................... 17
3.2. IDEOLOGIJA, JEZIK I DISKURS ................................................................................................... 19
3.3. DISKURZIVNA KONSTRUKCIJA NACIONALNOG IDENTITETA .................................... 21
4. MASOVNI MEDIJI I IDEOLOGIJA ..............................................................................................
24
4.1 MEDIJI I NACIONALIZAM
................................................................................................................ 28
5. ISTRAŽIVANJE: NACIONALISTIČKA IDEOLOGIJA U MASOVNIM MEDIJIMA I
MIGRANTSKA KRIZA
............................................................................................................................
31
5.1 CILJ ANALIZE
........................................................................................................................................ 34
5.2 METODA: KRITIČKA ANALIZA DISKURSA
.............................................................................. 34
5.3 KORPUS .................................................................................................................................................... 37
5.4. REZULTATI ISTRAŽIVANJA I RASPRAVA
............................................................................... 38
6. ZAKLJUČAK .........................................................................................................................................
49
LITERATURA ...........................................................................................................................................
51
IZVORI ANALIZIRANIH NOVINSKIH ČLANAKA
.......................................................................
58
POVZETEK ................................................................................................................................................
60

8
1. UVOD
Ovaj rad bavi se ulogom medija u reproduciranju nacionalizma. Nacija kao oblik političke
zajednice i nacionalizam kao pokret koji prati stvaranje nacija prvi puta se javljaju u razdoblju
moderne. Nacionalizam je kompleksan fenomen za kojeg još uvijek nemamo jednoznačnu
definiciju, no unatoč tome predstavlja političku stvarnost današnjice i ne prestaje izazivati
pozornost znanosti.
Rad je podijeljen na dvije veće cjeline: U prvom, teorijskom djelu, postavljaju se temeljni koncepti
koji će nam poslužiti kao polazište u analizi. U drugom dijelu rada analizira se uloga medija u
reproduciranju nacionalizma u Hrvatskoj.
U prvom poglavlju postavit ćemo i detaljno definirati pojmove nacije i nacionalizma. Prvenstveno
ćemo se voditi teorijama Erica Hobsbawma, Benedicta Andersona, Ernesta Gellnera koji su
povezali nastanak nacija i nacionalizma s razdobljem moderne i objasnili ga kao društveno-
politički odgovor oslobođenja od starih apsolutističkih sistema. Prihvaćamo definiciju nacije kao
zamišljene zajednice (Anderson) pa će nas zanimati na koji je način tisak doprinio zamišljanju
zajednice.
U drugom ćemo poglavlju pokušati shvatiti zašto je nacionalizam i dalje prisutan u već formiranim
nacionalnim državama pomoću Billigovog koncepta banalnog nacionalizma. Taj nacionalizam
današnjice koji se reproducira u svakodnevnim praksama skrivenim mehanizmima aplicirat ćemo
na koncept ideologije koju ćemo potom pokušati pobliže definirati. S obzirom na to da se
ideologija većinom reproducira pomoću jezika, odnosno diskursa, ući ćemo dublje u raspravu o
diskursu te sagledati kako se nacionalni identitet tvori prije svega diskurzivno. Teoretski dio
zaključujemo poglavljem o medijskom diskursu, jednom od najutjecajnijih ideoloških aparata
države. Pokušat ćemo pokazati da mediji imaju veliku moć u kreiranju naše stvarnosti te u
uspostavljanju i reproduciranju nacionalističkog diskursa. U istraživanju polazimo od stava da su
i danas mediji ti koji imaju najveću ulogu u oblikovanju zamišljene zajednice pa nas stoga zanima
mogu li se pronaći elementi banalnog nacionalizma u hrvatskom medijskom prostoru. Jezična
građa koja se analizira jesu online članci triju najčitanijih hrvatskih dnevnih novina: Večernjeg i
Jutarnjeg lista te 24sata u vremenskom rasponu od siječnja 2017. do listopada 2020. godine.
Tematski okvir koji je odabran za analizu tiče se migrantske krize. Tematika migrantske krize

9
učinila se prikladnim odabirom za analizu s obzirom na to da prema mnogim teoretičarima
migracije predstavljaju prijetnju nacionalnom identitetu.
Odabrani tekstovi analizirani su putem metode kritičke analize diskursa za koju smatramo da je
najprikladnija metoda za razotkrivanje ideologije u medijima. U analizi radovi van Dijka poslužit
će nam kao glavno teorijsko uporište, no služiti ćemo se i pojedinim uvidima ostalih teoretičara
kritičke analize diskursa. U posljednjem poglavlju nude se zaključna razmatranja, a na koncu je
naveden popis literature korištene u radu.

10
2. NACIJA I NACIONALIZAM
2.1. POKUŠAJ DEFINIRANJA NACIJE I NACIONALIZMA
Fenomenom nacije i nacionalizma bavili su se u posljednjih dvjestotinjak godina brojni teoretičari.
Razvijeni su brojni pristupi iz različitih paradigmi što je dodatno otežalo posao definiranja pojma.
Nemoguće je pronaći jednoznačnu definiciju koja bi obuhvatila širinu koncepta pa tako Alter kaže
da nacionalizam kao takav ne postoji, već postoje pojave koje označavamo tom riječju te je
primjerenije govoriti o nacionalizmima u množini nego o nacionalizmu u jednini (Alter, 1991: 22).
Özkirimli pojašnjava da je nacionalizam neuhvatljiv i prilagodljiv fenomen koji je sposoban
preuzeti više oblika – povijesno, društveno i politički, i to je kontekst unutar kojeg kraljuje
(Özkirimli, 2010, u Mandelc, 2011: 92). Nacionalizam je previše raznolik da bi ga bilo moguće u
cijelosti objasniti jednom teorijom. Nacionalizam je ideologija koja se konstantno mijenja,
funkcionira u različitim fazama i ne poznaje samo jedan oblik (Cronin, 1999: 33). Fenomen
nacionalizma povijesno-empirijski je toliko raznovrstan da ga je nemoguće obuhvatiti jednom
teorijom, no kada bismo morali izdvojiti neke od uobičajenih sastavnica ili obilježja nacionalizma
te bi bile:
• svijest o jedinstvenosti ili važnosti skupine ljudi, posebice njihove etničke, jezične i vjerske
homogenosti;
• naglašene zajedničke sociokulturne norme ponašanja i povijesno sjećanje;
• osjećaj zajedničke misije, te;
• prijezir i mržnja do drugih naroda (rasizam, ksenofobija, antisemitizam).
(Alter, 1991: 224)
Među različita značenja koja danas pripisujemo nacionalizmu ubrajamo:
• proces formiranja ili rasta nacija;
• osjećaj ili svijest o pripadnosti nekom narodu;
• nacionalni jezik i simboliku;
• društveni i politički nacionalni pokret;
• nacionalnu doktrinu ili ideologiju, opću i specifičnu.
(Smith, 2001: 15).

11
U literaturi možemo naići na razne podjele nacionalizama na: građanski/etnički, politički/kulturni,
miroljubivi/agresivni, liberalni/integralni, no mi se tim podjelama nećemo baviti jer za naš rad nisu
relevantne. Spomenuti ćemo samo dvije glavne teoretske paradigme u sociološkoj tradiciji pri
proučavanju izvora nacionalizma i nacije koje bismo grubo mogli podijeliti na primordijalnu i
modernu.
Za primordijaliste, nacije se baziraju na biološkim vezama svojih članova; nastanak se nacija
temelji na zajedničkom rodu, porijeklu, domovini i mitovima a nacija je prirodni fenomen koji
oduvijek egzistira.
Moderne teorije o nastanku nacije ističu da je nacija proizvod moderne; novih političkih sustava,
nacionalnih ideologija, kapitalizma i industrijalizacije, obrazovanja i medija. Danas najšire
prihvaćena paradigma je upravo ta paradigma klasičnog modernizma na kojoj će se temeljiti i ovaj
rad. To je koncepcija po kojoj su nacije i nacionalizam fundamentalno povezani sa modernim
svijetom (Smith, 1998: 3). U ovom će radu pojmovi nacija i nacionalizam biti prvenstveno
promatrani kroz okvire modernističkih teoretičara koji su se bavili fenomenom nacije poput Erica
Hobsbawma (The Invention of Tradition), Ernesta Gellnera (Nations and Nationalism) i Benedicta
Andersona (Imagined Communities), koji su svojim utjecajnim radovima označili kraj dominacije
primordijalizma. Njihovi pristupi, iako nisu homogeni, ipak stoje ujedinjeni u kritici
esencijalističkog poimanja nacije i nacionalizma kojeg zagovaraju primordijalisti.
U nastavku ćemo pogledati neke od zaključaka spomenutih autora. Gellner nacionalizam definira
kao teoriju političke legitimnosti koja zahtijeva da se etničke granice podudaraju sa političkima
(Gellner, 1998: 21). On tvrdi da je nacionalizam posebna vrsta patriotizma koja postane
dominantna samo u određenim društvenim okolnostima koje pronalazimo isključivo u modernom
svijetu i nigdje drugdje (Ibid: 157). Za Gellnera je nacionalizam taj koji stvara nacije, a ne obrnuto
(Ibid: 83). Samim time, nacija ne može biti nešto što je izvorno, drevno ili vječno. Dva čovjeka
pripadaju istoj naciji ako i samo ako dijele istu kulturu, pri čemu kultura označava sustav ideja,
znakova, povezivanja i načina ponašanja i komuniciranja. Dva čovjeka pripadaju istoj naciji ako i
samo ako jedan drugog priznaju kao pripadnike iste nacije. Drugim riječima, čovjek stvara nacije;
nacije su proizvodi ljudskih uvjerenja, odanosti i solidarnosti. (Ibid)

12
Hobsbawm se slaže s Gellnerom u tvrdnji da je nacionalizam prethodio naciji. Po njemu, na naciju
se najčešće gleda kao na jednu i nedjeljivu zajednicu građana koja je ujedinjena pod suverenom
državom koja je izraz političke volje (Hobsbawm, 2007: 27).
Prema Hobsbawmu izvor nacije i nacionalizma ne treba tražiti u dalekoj prošlosti jer su to moderne
konstrukcije nastale na temelju društveno izmišljenih tradicija, koje se kroz ponavljanje ustaljuju
i legitimiraju (Hobsbawm, 2001). Hobsbawm (2001: 6) izmišljenu tradiciju definira kao ”skupinu
praksi ritualne ili simboličke prirode kojima upravljaju javno ili prešutno prihvaćena pravila, a čiji
je cilj ponavljanjem usaditi određene vrijednosti i norme ponašanja”. S obzirom na to, za njega su
fenomeni nacije i nacionalizma kulturalni, a ne biološki i povijesni. Anderson također korijene
nacije vidi u kulturi. Za Andersona nacija je “zamišljena politička zajednica” i to zamišljena kao
istovremeno inherentno ograničena i suverena” (Anderson, 1990: 17). Zamišljena je zato što
pojedini pripadnik određene nacije nikad neće upoznati većinu drugih pripadnika svoje nacije iako
može zamisliti zajedništvo sa ostalim pripadnicima. Za naciju kažemo da je ograničena zato što
svaka nacija ima kakve takve granice kojima se razlikuje od drugih nacija. Ta zamišljena zajednica
je suverena jer se prvi puta pojavljuje u razdoblju kada su prosvjetiteljstvo i revolucija razbili
legitimitet dinastičkog kraljevstva koje je vladalo po milosti božjoj (Ibid: 18).
Modernisti dakle naciju i nacionalizam doživljavaju logičkim konstrukcijama koje se pojavljuju
sa zatonom feudalnog društva i rođenjem kapitalizma, industrijskom proizvodnjom te pojavom
tiskarskog kapitalizma. Za moderniste su nacije kulturni artefakti koji nastaju u točno određenom
povijesnom razdoblju. Unatoč varijacijama u razmišljanjima oko samog procesa ipak možemo
navesti neke zajedničke postavke:
• o naciji se ne može govoriti prije modernog doba;
• nacionalni identitet je tek jedan od kolektivnih identiteta koji su uvjetovani društvenim
kontekstom;
• nacije se promatraju kao ideološke konstrukcije utjecajnih društvenih slojeva.
(Žužul, 2015: 15)

13
2.2 NASTANAK NACIJA, MODERNA I MEDIJI
Nacionalizam i nacionalni pokreti te nacija kao organizacijski oblik nastaju s početkom razdoblja
moderne. Europski su fenomeni koji zamah doživljavaju u 19. stoljeću kada nacionalne države
počinju zamjenjivati apsolutističke vladavine. Epoha moderne započinje krajem 18. stoljeća
pojavom prosvjetiteljstva, industrijske, tehnološke i poljoprivredne revolucije, preko opće
industrijalizacije i modernizacije ekonomije, kapitalističke revolucije, te pojavom buržoaskih
revolucija koje konačno ruše dugu epohu feudalizma i feudalnog društva. Epoha moderne potpuno
mijenja ekonomiju, kulturu, društvo, političke i državne sustave, sustav obrazovanja i školstva,
sustav komunikacija i institucija te ljudske zajednice i život u njima. (Korunić, 2006: 85)
Ukidanjem i nestajanjem starih društvenih odnosa i starog društvenog sustava, modernizacijski
procesi uklanjaju i stare identitete, te su pripadnici svih društvenih slojeva potražili sklonište u
zajednici novog tipa. Tu novu zajednicu, koja je sposobna obuhvatiti pripadnike svih društvenih
slojeva, nazivaju ”nacijom”. Osobine i elementi “političke” modernizacije i “kulturne”
standardizacije omogućili su da se nacija identificira kao politička zajednica građana i istodobno
kao kulturna zajednica. (Stančić, 2003, u Kalafatić, 2017: 33)
Ta nova zamišljena kulturna i politička zajednica zamijenila je religioznu zajednicu koja se
temeljila na svetom jeziku i pisanom tekstu. Jezicima istine smatrali su se crkveni latinski, kuranski
arapski i jezici ostalih religija. Papinska moć bila je zapanjujuća u stvaranju religiozno zamišljenih
zajednica, a doktrina podučavanja bila je skolastika srednjeg vijeka koja je propagirala jedino
Božju riječ, a osim toga bila je rezervirana samo za buduće svećenike i poglavare koji su je širili
neukim masama. No, unatoč apsolutnoj religioznoj moći, religiozne zajednice počinju slabjeti,
sveti jezik gubi svoju moć zahvaljujući širenju vernakulara, a potom i izumu tiskarstva. (Anderson,
1990: 22-27)
Tisak nedvojbeno postaje jednom od važnijih pokretačkih sila u modernom razdoblju. Upravo je
tisak stvorio mogućnost širenja nacionalizma i zamišljanja zajednica. Nacionalna svijest širila se
razvojem tiska i ubrzanom produkcijom rukopisa velike tiskarske industrije te razvojem državnih
jezika (Anderson, 1990: 42). S pojavom časopisa i knjiga unificiralo se polje komunikacije. Čitaoci
su kroz tisak postali povezani i tako se oblikovao zametak nacionalne svijesti (Anderson, 1990:
65). Za razliku od srednjovjekovnog manuskripta na pergamentu, trajnog, teško prenosivog medija

14
kojim je dominirao kršćanski kler, tisak je svojim karakteristikama brze i masovne proizvodnje te
neproblematičnog prenošenja prostorom bio pogodan za širenje teritorijalne komunikacije
pogodujući tako zajednicama političkog karaktera unutar zapadne civilizacije (Trbušić, 2009: 59).
Tiskarski je kapitalizam bio dio društvenog konteksta u kojem se stvarala zajednička nacionalna
svijest, odnosno nacionalna zajednica (Curran, 2002, u Trbušić, 2009: 60). Tisak, odnosno novine
koje su u počecima služile trgovcima kao glasilo koje pomaže pri poslovanju, u 17. stoljeću postaju
javno dostupne čime je započeo proces formiranja javne sfere i javnog mnijenja (Habermas, 1991,
u Trbušić, 2009: 62). Tiskani mjesečnici omogućili svojevrsnu javnu raspravu u demokratskom
duhu. Tada se pojavljuju naznake Andersonovih ”zamišljenih zajednica” – zajednica ljudi s
jednakim životnim nedaćama i jednakim ciljevima koji određuju njihovu povijesnu sudbinu.
(Trbušić, 2009: 63)
Anderson (1990: 32) ističe dva oblika zamišljanja zajednice: roman i novine. Ti su oblici poslužili
kao sredstva za reprezentaciju zamišljene zajednice koju nazivamo nacijom. Širi se navika
redovitog čitanja novina, koju postepeno prihvaća sve veći broj ljudi. Masovni obred čitanja
novina zamjenjuje jutarnju molitvu i postaje ritual koji vrši svaki pojedinac za sebe ali pri tome je
svjestan kako takav istovjetan obred vrše još
̌  milijuni drugih pojedinaca koji nisu međusobno
povezani niti se uopće poznaju. Upravo navedeno omogućilo je vizualizaciju zajednice. Svaki
pojedinac, konzument fikcije tiska u svojoj glavi istu transformira u realnost. Tako je stvorena
predodžba o jednom mnoštvu pojedinaca koji pripadaju jednoj te istoj “zamišljenoj” zajednici i
koji su međusobno svjesni jedni drugih upravo kroz ponavljanje tog periodičkog rituala. (Trbušić,
2009: 70)
Roman je konstruirao prostorni milje kroz koji se likovi kreću istovremeno i čije su sudbine na
ovaj ili onaj način isprepletene. Iako ti likovi nisu u neprestanom fizičkom kontaktu, pisac romana
nudi jednu cjelovitu sliku događaja iz ptičje perspektive; događaja koji su povezani
istovremenošću (Trbušić, 2009: 69-70).
Pučanstvo se povezuje širenjem pismenosti te se osnažuje osjećaj nacionalne pripadnosti a mediji,
odnosno tisak koji je u to vrijeme bio jedini medij, pomažu pri stvaranju i usađivanju ideje
nacionalnosti među pučanstvom.

15
3. NACIONALIZAM KAO IDEOLOGIJA
U prethodnom poglavlju utvrdili smo kako je nacionalizam prethodio naciji koju smo odredili kao
zamišljenu zajednicu te kako je krajnji cilj nacionalizma kao političkog i idejnog pokreta bio
formiranje nacionalnih država. Većina studija bavila se nacionalizmom kao nečim što je usko
povezano sa stvaranjem nacionalnih država, kao nešto što je prethodilo naciji, no kako kaže Bajt
(2016: 51) činjenica je da u sadašnjici nacionalne države i dalje ulažu u konstrukcije odvojenih
nacionalnih povijesti, simbola i identiteta zato što se nacije moraju uvijek iznova reproducirati.
Pripadanje nekoj naciji neprekidni je proces konstrukcije i identifikacije, neprekidni proces
zamišljanja, a ne nepromjenjiva činjenica. (Vogrinc, 2015) Naime, iako se očekivalo da je
“nacionalizam umro trostrukom smrću” (Castells, 2000: 37) – globalizacijom, univerzalizmom
kulture i njene ”elektroničke” ekspanzije te teorijsko-znanstvenim argumentacijama ”zamišljanja
nacije” svjedoci smo da se to nije dogodilo, već je nacionalizam kao takav sastavni dio strukture
današnjih europskih kapitalističkih država. Prema Tayloru (1996, u Šabec 2011: 65), demokracije
su te koje ovise o spontanoj podršci članova i stoga im je potreban snažan osjećaj kolektivne
pripadnosti jer su to i liberalna društva koja trebaju zaštititi negativnu slobodu i prava svakog
pojedinca. Upravo iz tog razloga, njihovi članovi moraju biti sve uvjereniji da je njihova politička
zajednica doista zajednički ”podvig” u određenom vremenu i mjestu, da im je to potrebno i da u
tome sudjeluju. (Šabec, 2011: 65)
Da bismo razumjeli taj moderni nacionalizam i shvatili na koji mu se način podvrgavaju
demokratska društva (Taylor, 1996, u Šabec, 2011: 65) potrebno je osloniti se na teoriju banalnog
odnosno “svakodnevnog” nacionalizma koju je razvio Michael Billig. U usporedbi s teorijama
koje su proučavale nacionalizam u kontekstu društvenih trenja i ekstremnih društvenih pokreta u
kojima se manifestiraju, Billig (1995: 43‒46) uočava njegovu širu dimenziju i zaključuje da
nacionalizam nije uvijek očigledan, već postoje mehanizmi s kojima se nacije razmnožavaju, ali ti
su mehanizmi neimenovani i stoga neprimjetni. Bilig razlikuje dvije vrste nacionalizma; “vrući” i
“svakodnevni” nacionalizam. Vrući nacionalizam je glasan, ekstreman i lako prepoznatljiv te
povezan sa ekstremističkim pokretima poput rasizma ili fašizma dok je za razliku od njega
svakodnevni nacionalizam često neuočljiv, banalan, te se reproducira svakodnevno kroz prakse i
rituale, odnosno ideološke navike koje omogućuju reproduciranje nacija, poput mahanja zastavom,
upotrebe ”deiksa“, upotrebe stereotipnih diferencirajućih pojmova ”mi” i ”oni” i ”naša” kultura,

16
”naš” jezik, ”njihovo” more i tako dalje (Mihelj, 2005: 78). Pritom je važno osvijestiti na koji se
način svakodnevni nacionalizam reproducira jer upravo je taj nacionalizam najsnažniji oblik
nacionalizma u svijetu današnjice. Opasnost banalnog nacionalizma je taj što on nije suprotnost
vrućeg jer se on, iako često nevidljiv, veoma lako transformira u vrući nacionalizam. Pa tako, iako
je u posljednje vrijeme popularno razlikovati domoljublje i nacionalizam, valja upozoriti da su
domoljublje i nacionalizam dvije strane iste medalje te su povezani. Tzvetan Todorov (1991: 150)
kaže da se nacionalne vrijednosti mogu preklapati s univerzalnima koje čovjeka postave iznad
državljana ali se u praksi javljaju primjeri kad se nacionalizam i univerzalizam sukobe i tada
moramo izabrati između ljubavi do čovječanstva ili ljubavi do domovine. Posebice u ratu taj
konflikt dolazi do izražaja. (Todorov 1991: 150) Na taj način građanin daje prednost jednom dijelu
čovječanstva nad drugim i time krši temeljno načelo morala odnosno univerzalnosti, a to je da se
daje prednost čovjeku kao takvom ne glede na njegovu etničnu, narodnu, nacionalnu, rasnu i ostale
pripadnosti. (Todorov, 1991: 157) Zato Billig (1995: 55) koristi izraz “naše domoljublje – njihov
nacionalizam”. Nacionalizam je viđen kao nešto iracionalno ako pripada drugoj grupi, a vlastiti
nacionalizam je naturaliziran i doživljava se domoljubljem.
Da bi svakodnevna reprodukcija nacionalizma bila moguća, mora se reproducirati i cijeli sustav
uvjerenja, pretpostavki, navika, mišljenja i praksi. Nadalje, ovaj se sustav mora reproducirati na
banalni odnosno svakodnevni način, jer je svijet naroda svakodnevni svijet “(Billig 1995: 6). Kako
bi osigurala potpuno manipuliranje čovjekom ideologija se ograničava na ovozemaljske stvari,
(Kalanj, 2010: 17) a upravo se djelovanje banalnog nacionalizma odvija na razini svakidašnjice i
predstavlja način razmišljanja, ideološke svijesti po kojemu se kategorija nacija čini prirodnim,
moralnim poretkom (Billig, 1995: 10), te je opasan jer je ideologija najučinkovitija upravo tada
kada je njeno djelovanje najmanje vidljivo (Fairclough, 2001: 85).
Predrasude i stereotipi kao sastavni dio svakodnevnog nacionalizma uklopljeni su u retoriku i
radikalnih desničarskih ali i liberalnih političkih pristaša i intelektualaca (Šabec, 2011: 52). Tako
kaže Heyes: “ (…) i moderna se učenost, unatoč znanstvenoj utemeljenosti i karakteru
sveprisutnosti, pretežno svrstava među promicatelje nacionalizma. Doktrine čiji karakter nije
izričito nacionalistički, a ponekad je izrazito antinacionalistički, doktrine poput kršćanstva,
liberalizma, marksizma, i stavovi Hegela, Comtea i Nietzschea, često su bili upotrijebljeni i
iskrivljavani za nacionalističke ciljeve. Primjenjena umjetnost, glazba i beletristika, usprkos

17
univerzalnom obraćanju, sve su više postajale proizvodi i ponos nacionalnih domoljuba.
Nacionalizam je postao toliko uobičajen u oblicima mišljenja i djelovanja civiliziranih populacija
suvremenog svijeta da ga većina ljudi uzima zdravo za gotovo. Bez mnogo ozbiljnog promišljanja,
ljudi smatraju da je nacionalizam najprirodnija stvar na svijetu i pretpostavljaju da je oduvijek
morao postojati”. (Hayes, 1960, u McLuhan, 2000: 222). Upravo je banalni nacionalizam taj koji
pomaže već uspostavljenoj zamišljenoj zajednici da se uvijek iznova zamišlja. Dakle, zamišljena
zajednica je subjekt nacionalizma, dok je nacionalizam ideologija zamišljene zajednice (Jakša,
2013). Svrstavajući nacionalizam u kategoriju ideologije u slijedećem bi poglavlju trebalo pokušati
temeljitije raščlaniti pojam ideologije te odrediti kako se nacionalizam uklapa u taj okvir.
3.1. IDEOLOGIJA
Pojam “ideologija” prvi je puta upotrijebio Destutt de Tracy u godinama nakon Francuske
revolucije i ustvrdio je da ljudske ideje nisu božanski ili prirodni proizvod već proizvod društvene
okoline kojega razumijemo pomoću osjetila (Erjavec i Poler Kovačič, 2007: 21). Za Desttut de
Tracya je ideologija značila znanost o idejama i njena je zadaća bila da služi ljudima, oslobađa
njihov duh od predrasuda i priprema ih za prihvaćanje nadmoći razuma. Negativan  predznak
ideologija je dobila za vrijeme Napoleona i zadržala ga do danas.
Konceptom ideologije Marx je objašnjavao način na koji vladajuća klasa održava svoje ekonomske
interese. U samoj srži njegove teorije je pretpostavka da društvena baza (proizvodna sredstva i
proizvodni odnosi) određuje društvenu nadgradnju (kultura, politika, umjetnost, itd.). Tvrdi da je
održavanje nepravednih društvenih odnosa moguće jer vlasništvo nad materijalnim proizvodnim
sredstvima također omogućava vladajućim klasama da kontroliraju prevladavajuće ideje,
vrijednosti i načine razmišljanja. Prema Marxu, društvena je svijest u klasnim društvima uvijek
već iskrivljena odnosno lažna svijest jer proizlazi iz djelomičnih stavova samo jedne klase.
Iskorištavani ne prepoznaju svoj društveni položaj i prihvaćaju postojeće stanje kao jedino
normalno. To se događa jer su ideje vladajuće klase u svakom razdoblju ujedno i vladajuće ideje.
Klasa koja ima na raspolaganju osnovna proizvodna sredstva kontrolira i načine mentalne
proizvodnje (Marx i Engels, 1974, u Richardson, 2007). Za Marxa je ideologija lažna svijest.
Gramsci se nadovezao na Marxa i uveo pojam hegemonije u polje ideologije. Hegemonija se ne
smije poistovjećivati s ideologijom (Vezovnik, 2008: 91). Hegemonija se može opisati kao proces

18
u kojem vladajuća klasa nagovara druge klase da prihvate njihovu nadmoć i podređenost (Gramsci,
1971, u Richardson, 2007). Pod tim konceptom Gramsci podrazumijeva različite instrumente i
načine kojima određena grupa uspostavlja, održava i obnavlja svoju poziciju dominacije i moći.
Hegemonija je dakle, oblik i način vladavine jedne grupe koja se profilira kao političko-kulturni i
moralno-intelektualni vođa određenog društva. Hegemonija tako uključuje stalno stjecanje i
ponovno pridobivanje pristanka većine. Dominantna ideologija neprestano se suočava s otporima
koje mora prevladati kako bi postigla pristanak ljudi u vezi s društvenim poretkom koji promiče.
Jedna od glavnih hegemonijskih strategija je formiranje “zdravog razuma” (Erjavec i Poler
Kovačič, 2007: 22).
Govoreći o ideologiji za nas je najvažnije spomenuti Alhussera koji se u marksističkom duhu
nadovezuje na prethodnike i prvi postavlja sveobuhvatnu koncepciju ideologije pa je tako definira:
“Ideologija je imaginarni odnos pojedinaca prema njihovim stvarnim uvjetima egzistencije.”
(Althusser, 2000: 87) U ideologiji je predstavljen ne sustav stvarnih odnosa koji upravljaju
postojanjem pojedinaca, već imaginarni odnos tih pojedinaca prema stvarnim odnosima u kojima
oni žive” (Althusser, 2000: 90). Taj imaginarni odnos ima materijalno postojanje. (Althusser,
2000: 92) Trenutak u kojem se ideologija manifestira u ponašanju pojedinca je trenutak u kojem
se početna ideja pretvara u vjerovanje, koje potom rezultira određenim ponašanjem na materijalnoj
razini, ne bi li na kraju prerasla u prakse i rituale koji se opetovano ponavljaju i ustaljuju unutar
jednog društva (Althusser, 2000). Početna ideja se upisuje u prakse iz čega proizlazi da su sve
prakse vođene ideologijom, te da su uronjene u istu. Ideologiju je stoga teško prepoznati jer
funkcionira na nesvjesnoj razini ljudskog uma gdje reflektira sustav kulturno oblikovanih i
prihvaćenih predodžbi (Althusser, 2000). Althusser ističe da je za opstanak i održavanje ideologije
potreban razrađeni sustav kojeg naziva ideološki aparati države (IAD). Ideološki aparati
sastavljeni su od različitih obrazovnih, pravnih, vjerskih, kulturnih, komunikacijskih i političkih
institucija. Za razliku od represivnog državnog aparata (vojska i policija), koji u većoj mjeri djeluju
silom, ideološki aparati države djeluju “ideološki”. Ideološki aparati propisuju, oblikuju i
definiraju rituale i prakse koji se na koncu ispoljavaju u ljudskoj svakodnevici. Putem tih rituala i
praksi pojedinac usvaja ideologiju određenog povijesnog trenutka (koja je zapravo ideologija
vladajuće klase) jer kako kaže Van Dijk (2006: 24) vladajuća je klasa ta koja nadzire sredstva za
proizvodnju, pa ona za (re)produkciju ideja kao što su – politika, mediji, književnost, obrazovanje
i sl., neutralizirajući svoje postupke, predstavlja artificijelnu stvarnost kao prirodnu. Ideologija s

19
kojom djeluju IAD, unatoč raznolikostima i proturječjima, zapravo je uvijek objedinjena pod
vladajućom ideologijom koja je ideologija “vladajuće klase”. (Althusser, 2000: 73) Pojedinac
usvojivši ideologiju preuzima određenu ulogu u društvu. Jednom kada pripadnici pojedinih klasa
usvoje tu dominantnu ideologiju, oni su prošli kroz proces interpelacije – oni postaju subjekti
ideologije dakle, interpelacijom pojedinac postaje subjekt ideologije. Ideologija priziva pojedince
da se u njoj prepoznaju i prihvate sebe kao onog koji je prizvan, te na koncu postaju subjekti. Kao
subjekti oni djeluju kroz prizmu ideologije, a samim time postaju i (pre) nositelji ideologije.
Možemo reći da se ideologija osmišlja i reproducira u ideološkim aparatima države ali se ostvaruje
u svakodnevnom ponašanju nekad pojedinca, a sada subjekta ideologije. (Althusser, 2000).
Prema modernim teorijama ideologija, proces formiranja nacionalnog identiteta ima oblik
interpelacije na ideološkoj razini. Nadovezujući se na Althussera, Balibar (1996: 137) ističe
stvaranje nacije upravo kroz mrežu ideoloških aparata i svakodnevne prakse te iz toga proizlazi da
društvene zajednice reproducirajući sebe kao naciju, proizvode i pojedince koji su homo nationalis
od kolijevke pa do groba. Kako bi objasnio tu nacionalizaciju pojedinaca, odnosno stvaranje nacije
kao zajednice, Balibar (1996: 140) uvodi pojam fiktivne etničnosti u svrhu stvaranja idealne nacije.
Fiktivna etničnost je za njega ideologija koja prikriva samu tu fiktivnost i na takav način priziva
pojedince u naciju kao zajednicu. Balibar na takav način objašnjava proces oblikovanja pojedinaca
u homo nationalis.
3.2. IDEOLOGIJA, JEZIK I DISKURS
“Općenito, ne postoji semiotički ključ tako izričit i rječit u izravnom izražavanju značenja, znanja,
mišljenja i raznih društvenih uvjerenja kao što je prirodni jezik (i naravno razni znakovni jezici)”
(van Dijk 2006: 261). Na jezik možemo gledati kao na jedan od načina ljudskog djelovanja i kao
takav temelji se na društvenom dogovoru. Ideologija i jezik u tijesnoj su vezi jer se ideologija
najčešće izražava putem jezika. Iako dijelovi jezika mogu biti manje ideološki, sav jezik ima
potencijal biti ideološki (Vološinov, 1973: 10) jer jezik nikada nije neutralno sredstvo
sporazumijevanja. Ideologija se realizira u konkretnim jezičnim uporabama (Škiljan, 1996: 47),
dakle u diskursu. U nastavku ćemo stoga pokušati pobliže definirati diskurs. Pojam diskursa
mijenjao se i nadopunjavao kroz povijest pa je tako u 16. stoljeću podrazumijevao znanstveni
razgovor da bi se u 17. stoljeću pojam proširio na komunikaciju. U 20. stoljeću pojam se počinje

20
vezivati uz tekst. Budući da se ovaj rad neće baviti diskursom kao lingvističkim konceptom, za
nas je važno krenuti od Foucaulta koji je prvi proširio pojam diskursa na entitet širi od teksta koji
obuhvaća određena pravila i prakse u različitim povijesnim razdobljima.
U samom se diskursu susreću jezični sustavi i društvene okolnosti. Za Foucaulta diskurs ne prevodi
stvarnost u jezik, već je diskurs sustav koji strukturira način na koji percipiramo stvarnost
(Foucault, 1998: 13). Diskursi tako uređuju stvari u neki smisleni društveni red. Za Foucaulta
(2008: 71) je diskurs osnovna kategorija za razumijevanje istine, odnosa vlasti, znanja itd. Diskurs
je vezan za društvenu sredinu i povijesno razdoblje te ga ne možemo analizirati izvan vremena u
kojem se razvio (Foucault, 1998: 214) Foucault tvrdi da ne postoji ništa smisleno izvan diskursa,
budući da se značenje konstruira unutar diskursa. Foucault zapravo ne poriče da stvari mogu imati
svoje stvarno, materijalno postojanje u svijetu, već samo tvrdi da se njihovo značenje može vidjeti
samo kroz diskurs (Hall, 2004: 65). Erjavec i Poler Kovačič (2007: 17) objašnjavaju da se u općem
smislu pojam diskurs koristi za jezik (također i za vizualne slike) kao element društvenog života
koji je dijalektički povezan s drugim elementima, ali ga koristimo i konkretnije. Naime, kao način
izražavanja koji doživljaju daje smisao iz određene perspektive. Uže gledano, diskurs označava
uporabu jezika u određenom polju. U društvu postoji mnogo različitih diskursa (medicinski,
znanstveni, politički, itd.) pri čemu svaki ima svoju (stručnu) terminologiju, svoj žargon, vlastiti
način predstavljanja ideja, svoju logiku, pretpostavke i argumente. Zajedničko za teoretičare
kritičke analize diskursa jest da oni diskurs shvaćaju kao oblik društvene prakse, sugerirajući
dijalektički, dvosmjerni odnos između diskurzivnih događaja i situacija, institucija i društvenih
struktura (Fairclough i Wodak, 1997). Fairclough i Wodak (1997) tvrde da je diskurs društveno
oblikovan, ali istodobno oblikuje društveni život. Wodak (1997, u Podboj 2012) ističe da je diskurs
naprosto nerazdvojiv od ostalih oblika društvenih praksi, što je vidljivo i iz toga da se često definira
kroz njih; može ga se gledati kao specifični oblik jezične uporabe, ali istovremeno i kao specifični
oblik društvene interakcije, dakle, radi se o kompletnom komunikacijskom događaju u nekom
društvenom kontekstu. Van Dijk (1997) tvrdi da je diskurs društvena uporaba jezika ili načina
govora koja uključuje tri važne dimenzije samog diskursa: korištenje jezika, komunikaciju
(spoznaju) i interakciju u društvenim situacijama.
Za Althussera i van Dijka diskurs je društvena praksa kroz koju se obnavlja ideologija. Diskursi
zapravo igraju ključnu ulogu pri formulaciji ideologije i njene društvene reprodukcije. Upotreba

21
jezika, teksta, govora i komunikacije su potrebni, da bi se članovi različitih društvenih skupina
učili, izrazili, mijenjali, potvrđivali, artikulirali svoje ideologije, da posreduju ideologije drugim
članovima skupine, usade novim članovima, brane ih pred članovima drugih skupina i o njima
uvjeravaju još uvijek neuvjerene (van Dijk, 2006). Foucault kaže da su diskursi: “...one jezične
radnje koje mogu biti poluga za reprodukciju odnosa moći.” Cilj njegove analize stoga nisu
verbalni činovi kao takvi već ga unutar neke izjave, koja je kod njega šira od lingvističke izjave,
prvenstveno zanimaju jezične radnje koje određuju odnose moći. Prikrivanje, legitimacija,
manipulacija i slični pojmovi koje smatramo prvenstveno funkcijom ideologija u društvu većinom
su diskurzivna društvena praksa (van Dijk, 2006: 17). Diskursi pokušavaju postati dominantni ili
hegemonijski ograničavajući i diskreditirajući druge, alternativne diskurse (Erjavec i Poler
Kovačič, 2007: 17–23). Kad određeni diskurs postane dominantan, ideološki elementi nestaju i
javlja se status “zdravog razuma”. (Fairclough, 2001: 34). Na taj se način zadržava raspodjela
društvene moći u zajednici. “Institucionalne prakse koje ljudi provode automatski bez razmišljanja
o njima često utjelovljuju pretpostavke koje izravno ili neizravno legitimiraju odnose moći.
Ideologija se dakle, provodi u diskursu koji ima najveću snagu kad ljudi pristanu na njega,
reproduciraju ga i konsolidiraju, a kroz njega konsolidiraju i reproduciraju postojeće odnose u
društvu.” (Erjavec i Poler Kovačič, 2007: 24.) Na taj su način diskurs i ideologija međusobno
povezani.
Mi smo uvijek dio određenog diskursa koji nas opskrbljuje setom jasno određenih vrijednosti,
standarda i kriterija po kojima sudimo je li nešto istinito ili lažno, ispravno ili neispravno, dobro
ili loše (Torfing 2005: 19). Diskursi su živi odnosi među ljudima koji čine identitet pojedinaca i
skupina i uređuju stvari u smislen društveni poredak.
3.3. DISKURZIVNA KONSTRUKCIJA NACIONALNOG
IDENTITETA
Diskurzivne strategije kojima svjedočimo u svakodnevnom životu igraju važnu ulogu i u
uspostavljanju “zamišljene zajednice”. (Praprotnik, 1999: 152) I baš kao što rase nisu zapisane u
genima, već u diskursu, kako primjećuje Miller (u Šumič, 1995, u Praprotnik, 1999: 152), tako i
nacija postoji i reproducira se u obliku diskursa. Za reprodukciju nacionalizma i za konstituiranje
nacionalnog identiteta od ključnog su značenja diskurzivne prakse, koje imaju važnu ulogu u

22
izražavanju, legitimizaciji i integraciji nacionalizma u društvo (Praprotnik, 1999: 152). “Pokušaji
konstituiranja subjekta ili njegovog identiteta uvijek su povezani s poistovjećivanjem s diskursima
koji su mu dostupni u određenom trenutku i koji zauzimaju hegemonijski položaj u određenom
trenutku.” (Vezovnik, 2009: 107)
Baš kao što pojam nacije predstavlja osnovnu vrijednost nacionalizma, tako i nacionalni identitet
kao društveno-povijesni konstrukt utemeljen na homogenosti i ujednačenosti kulturnih, etničkih i
religijskih karakteristika nacije (Brookes, 2002: 86) označava središnji ideal te ideologije.
Nacionalni identitet dinamični je konstrukt, nešto što ne postoji samo po sebi od davnina, nešto
što se stalno mijenja i oblikuje se i transformira uz pomoć društvenih aktera kroz diskurs. “Budući
da su identiteti izgrađeni unutar diskursa, a ne izvan njega, oni nastaju u specifičnim povijesnim i
institucionalnim okruženjima u specifičnim diskurzivnim praksama i sa specifičnim strategijama”
(Šabec, 2011: 148). “Nacionalni identitet je nedovršeni proces koji zahtjeva permanentnu
interpelaciju subjekata u nacionalnu ideologiju kako bi se održavao ideološki konstrukt, tj. nacija”
(Praprotnik, 1999: 157) ili kako kaže Vogrinc (2015) “identiteti su situacijske i relacijske,
povijesno proizvedene, pokretne varijable”. Pretpostavka je da ljudi koji dijele nacionalni identitet
dijele zajedničko znanje, stavove i ideologiju, odnosno zajedničku društvenu predodžbu koja
određuje identitet njihove skupine (Van Dijk, 2006: 162-163). Ideologije su te koje oblikuju
osnovu kolektivnog identiteta. (Van Dijk, 2006: 164). Upravo je nacionalna država bila ta koja je
oblikovala mehanizme kojima su se subjekti mogli uspostaviti kao građani - nacionalni subjekti  i
podvrgnuti se nacionalističkom diskursu koji ju je konstruirao kao zajednicu sličnih subjekata
(Starc, 2002). Nacionalni identitet, ističe Bhabha (1990), oblik je imaginacijske identifikacije s
nacionalnom državom koja je izražena kroz simbole i diskurse koji pripovijedaju i stvaraju ideju
zajedništva zajednice. Nacionalni identitet kao dominantni kolektivni identitet konstruirao se
zajedno s konstrukcijom nacionalnih država. Svakako su i prije nacija postojali kolektivni identiteti
s kojima su se ljudi identificirali, ali tek je francuska revolucija uspostavila snažan elitistički
mehanizam isključivanja (Bučar Ručman, 2014: 36). Uspostavila je ideju (političkog) naroda
odnosno nacije koja donosi neizbježnu podjelu na “nas” i “njih”. (Ibid) Postojanje diskursa podjele
stanovništva na “nas” i “njih” u prvom je planu današnjih modernih nacionalnih država.
Nacionalni identitet s jedne je strane tako stvoren “iznutra” te se temelji na “istosti” koja pokušava
diskurzivno ujediniti i homogenizirati pojedince u jednu zamišljenu skupinu - naciju. Na temelju

23
teritorija, kulture i fiktivnog ili stvarnog zajedničkog podrijetla nacionalni identitet iznutra
ujedinjuje svoje nositelje, a s druge ih strane odvaja od nositelja drugih nacionalnih identiteta
(Šabec, 2011: 46). Prema Debeljaku (2004: 66), kako bi se stvorio identitet, između pojedinca i
njegove okoline, između njegove obitelji i stranca, između njegove četvrti i one s druge strane
grada, mora postojati razlika. Razlika je temelj identiteta. Osnovni kriterij pripadnosti može se
praktično ostvariti samo održavanjem razlika. Nacionalni identitet na temelju kojeg se međusobno
razlikuju pojedine zamišljene zajednice je definiran s onim što “isključuje”. Relacijski je i uvijek
se konstruira s razlikom do “Drugoga” (Vezovnik 2009: 106). To uspostavljanje distance odnosno
“isključivanje nečega” (Derrida u Vezovnik 2009: 106) omogućuje “nacionalističke diskurse i
prakse” jer se subjekti uvijek “identificiraju na način da se razlikuju od Drugog”. Ideološki
mehanizam nacionalnog identiteta namjerno uspostavlja i reproducira granicu jer s
uspostavljanjem granice producira privid naroda kao prirodnog fenomena (Praprotnik, 1999: 157).
Identitet je, stoga, uvijek rezultat interakcije a osnovna paradigma nacionalnog identiteta je
distinkcija “mi” i “oni”. Po Andersonu je nacija uvijek definirana kao ograničena cjelina jer čak i
najveće nacije imaju određene, iako proširive, granice. Reprodukcija granice između “nas” i “njih”
uspostavlja koncept mistične veze između ljudi i samog teritorija (Jackson; Penrose, 1993, u
Praprotnik 1999: 157). Tom smo mističnom vezom povezani s drugima s kojima dijelimo isti
identitet a svi koji nisu “mi” su automatski isključeni iz grupe i predstavljaju “njih”. Pa tako i Hall
kaže da se formiranje etničke pripadnosti/ nacionalnosti odvija pomoću usporedbe s drugima koji
su različiti od nas (Hall, 1997: 259). Ta “različitost” u nacionalističkom diskursu postaje
totalizirajuće, primarno obilježje koje služi kao argument za odbacivanje suživota ili miješanja
različitih rasnih ili etničkih grupa ili pojedinaca. (Kralj, 2008: 170)
Dakle, osnovna društvena funkcija nacionalizma je uspostavljanje i održavanje razlike između
“naše zajednice” i one izvan nje. Podjela na “mi” i “vi”, na grupu kojoj pojedinac pripada ili želi
pripadati, i naprotiv, ”drugu” skupinu, vrlo je vidljiva upravo u nacionalizmima. Oni
homogeniziraju skupinu na temelju jezičnih, povijesnih, kulturnih i teritorijalnih odredbi i
suprotstavljaju je drugoj skupini koja postaje objekt diskriminacije. (Šabec, 2011: 48) Mehanizmi
isključenja i različitosti potvrđuju Freudovu tezu da je uvijek moguće povezati velike skupine ljudi
ako im kao neprijatelja ponudimo drugu skupinu ljudi koji su isključeni. Funkcija isključivanja
koja isključuje isključene istovremeno djeluje kao funkcija uključivanja uključenih. (Bučar-
Ručman, 2014: 56)

24
4. MASOVNI MEDIJI I IDEOLOGIJA
Danesi (2009: 192) definira medije kao sredstva kojima se prenose informacije u različitim
oblicima, različitim platformama i kroz različite sustave kojima nastaje cjelovita masovna
komunikacija što uključuje novine, časopise, radio, televiziju i internet. Pod medijima
podrazumijevamo čitav raspon komunikacijskih organizacija i tehnologija, a koje podrazumijevaju
masovnu komunikaciju i masovnu samokomunikaciju (Castells, 2014: 234). Važnost masovnih
medija leži upravo u njihovoj univerzalnosti u dosegu, širokoj distribuciji (popularnosti) i javnom
karakteru.
Masovni mediji te masovna komunikacija usko su povezani s ideologijom. Dennis McQuail u
svojoj teoriji masovne komunikacije definira ideologiju kao ”organizirani sustav vjerovanja ili
skup vrijednosti koji se širi ili pojačava komunikacijom”, napominjući da: ”u praksi većina
medijskih sadržaja (svih vrsta) to čini implicitno selektivnim isticanjem određenih vrijednosti i
normi “(2010: 466). Stoga ćemo u nastavku razmotriti zašto se  komunikacijski kanali i mediji
promatraju kao sredstvo za jačanje i širenje određene ideologije, kao i posrednici ideološkog
utjecaja na ljude.
Ideologija kao takva ima komunikacijski potencijal koji se u različitim povijesnim razdobljima
različito manifestirao. Za Destutt de Tracya je ideologija trebala ponuditi osnovu za konsolidaciju
na javnoj i međuvladinoj razini u vrijeme krvavih revolucija i ratova s kraja 18. i početka 19.
stoljeća, čineći komunikaciju između antagonističkih entiteta mogućom. Drugim riječima, trebala
je stvoriti temelje za uspješnu komunikaciju. Prema Muszyńskom (2009, u Lylo, 2016: 14l),
politička doktrina kao sinteza ideologije svojevrsni je posrednik između ideoloških načela (teorije)
i političke prakse. Primjerice, prosvjetiteljstvo i s njim povezana ideologija liberalizma promijenili
su princip legitimiteta moći: suverena vlast pripada narodu, a ne monarhu. Kako je rekao Lisovyi:
“Moć je tada postala ovisna o stanju masovne svijesti”. Političke ideologije posljedica su
demokratizacije politike, one označavaju izlazak masovnog čovjeka na povijesnu pozornicu
“(Lisovyi, 1997 u Lylo, 2016: 14) a taj čovjek je morao razumjeti ideje koje nude filozofi kroz
njihovu prilagodbu unutar ideoloških doktrina. Ideologija je posrednik između tih ideja i masovnog
društva. Prema Althusseru, komunikacija je društveni proces, zato ona također mora biti ideološki
proces. Svaki postupak komunikacije obraća se nekome i putem tog kontakta postavlja svoje

25
sudionike u određene društvene odnose. Kad smo identificirani kao primatelj i odgovaramo na
vlastite signale, sudjelujemo u vlastitoj, javnoj i, prema tome, ideološkoj konstrukciji “ (Fiske,
1999 u Lylo, 2016: 14).
Ideološkom postojanju u društvu prethodilo je komunikacijsko postojanje. Komunikacija je
stvorila zajednicu, a samim time društvo kao zajednica oblik je društvene interakcije. Novine su
pridonijele razvoju šire javnosti, koja je, pak, generirala široku mrežu promjenjivih preklapajućih
skupina. Prema Gouldneru (1976, u Lylo, 2016:14), bez takvog fenomena masovne komunikacije
kao što su masovni mediji, ne bi bilo uspona ideologije kao “posebnog oblika racionalnog
diskursa”, koji se konsolidirao u 18. i 19. stoljeću zahvaljujući tisku (njegovoj konceptualnoj
simbolici) kao promicatelju širenja ideja i njihovih interpretacija. U drugoj polovici 18. stoljeća i
početkom 19. stoljeća tisak postaje dio političkog sustava, posrednik između vlasti i društva i bitan
čimbenik u odnosima između ideologija i političke prakse. U 19. stoljeću sadržaj novina uvelike
se obogatio, a to je povećalo potencijal utjecaja na ljudski um i poklapalo se s pojavom novih
političkih doktrina i ideologija.
Marksistička teorija promatra medije prvenstveno kao sredstvo za širenje interesa vladajuće klase,
te se usredotočuje na snažnu vezu između privatnog vlasništva i ideološkog sadržaja poruke.
Drugim riječima, mediji i njihov utjecaj kroz predstavljanje stvarnosti ekonomski je - i, prema
tome, ideološki - određen. Marx  tvrdi da klasa koja istovremeno posjeduje sredstva za materijalnu
proizvodnju posjeduje i sredstva za mentalnu proizvodnju. Stoga se stavovi dominantne klase
pretvaraju u dominantne stavove epohe. Marksisti spomenuto predstavljanje stvarnosti tumače kao
lažno, stoga je komunikacija između vladajuće klase i drugih društvenih skupina manipulativna i
nastoji opravdati ili prikriti svoju dominaciju. Prema Althusseru (2000), IAD čuvaju dominaciju
manjine nad većinom putem otvorenih ili skrivenih nerepresivnih sredstava. U Althusserovoj
teoriji o IAD bitno je razumjeti djelovanje svih IAD-a zajedno kao reprodukciju proizvodnih
odnosa, odnosno održavanje temeljnih društvenih odnosa tako da će i dalje njima vladati oni koji
sada vladaju. Budući da se otpor zadanim društvenim odnosima i njihova promjena prema
Althusseru događa unutar samih aparata, osnovni strateški cilj onih koji vladaju je održati takvu
raspodjelu i unutarnju strukturu IAD-a, što im osigurava nadmoć ili, drugim riječima, glavni cilj
borbe za one koji imaju prevlast je to da se borba odvija po pravilima koja im osiguravaju pobjedu.
Pravila igre su strateški cilj igre, tako da su zapravo “unutar” igre, a onaj tko ih prihvati kao

26
neutralni okvir, već je prihvatio ulogu podređenog. (Vogrinc, 2011) Gramsci je istaknuo da se
hegemonija provodi kroz književnost i umjetnost, obrazovni sustav i medije koji “sami ne određuju
stvarnost, već pružaju selektivan pristup definicijama onima koji su na vlasti” (McQuail, 2010).
Odnos između ideologije i medija obrađen je i u teoriji kodiranja i dekodiranja koju je razvio Hall
(1973). Prema Hallu svako društvo ima svoje klasifikacije društvene, političke i kulturne realnosti
i teži ka uspostavljanju strukture dominantnog diskursa u kojem su hijerarhijski ucrtani svi aspekti
života sa pozicija željenog ili dominantnog značenja (Hall, 2005: 123). Stoga su dominantne
diskursne strukture konstruirane na takav način da u sebi sadrže čitav društveni poredak
organiziran kroz sustave značenja kao i poredak moći, interesa i “struktura legitimacija ograničenja
i sankcija” (Hall, 2005: 124). Ideologija je po Hallu sistem kodiranja realnosti a ne determinirani
skup kodiranih poruka u sustavu ideja. Diskurzivno nije, po Hallu, proizvod predstavljanja
realnosti u jeziku, nego jezični proizvod. Realizam i navodna refleksija realnog u simboličkom
samo je rezultat simboličke artikulacije stvarnog u okviru diskurzivne prakse proizvodnje značenja
(Hall, 2005: 119). Proizvodnja i recepcija, odnosno kodiranje i dekodiranje, su po Hallu dio jednog
te istog proizvodnog komunikacijskog procesa shvaćenog u širem smislu u kojem drugi
(dekodirajući) prevladava jer o njemu ovisi značenje i ishod poruke. Oni su povezani ali nisu
jednaki i kao dio komunikacijskog procesa odvijaju se u odvojenim trenucima. U određenom
trenutku, kaže Hall, emisijske strukture moraju proizvesti kodirane poruke u okviru smislenog
diskursa, kako bi institucionalno, društveni odnosi proizvodnje prošli kroz diskurzivna pravila
jezika i oblikovali se po njihovim pravilima. Međutim, da bi imali efekta, oni se moraju usvojiti
kao smislen diskurs i na taj način dekodirati. Hall se dakle, djelomično odvojio od pitanja
jedinstvenosti utjecaja dominantne ideologije, ali ne i od samog utjecaja. Za Halla je sfera
dekodiranja ključno mjesto ideološke borbe u komunikacijskom procesu. Hall na medije gleda kao
na kulturološku i ideološku snagu koja stoji u dominantnom položaju u odnosu na način na koji su
strukturirani društveni odnosi. Većina teoretičara komunikacije slaže se da masovne komunikacije
podržavaju status quo u društvu i istodobno oblikuju publiku koja treba vrstu vrijednosti i kulturu
koja odgovara većini. To očituje temeljnu ideološku prirodu medija, tj. legitimiranje i održavanje
statusa quo.
Rani teoretičari smatrali su kako je uloga masovne komunikacije da nas informira o događajima,
osobama, stvarima i mjestima koja nismo mogli izravno iskusiti pa se tako smatralo da su mediji

27
ogledalo društva. Nema sumnje da čovjek pomoću medija vidi i spoznaje stvarnost. Međutim,
mediji nisu jednostavno ogledalo stvarnog života, oni konstruiraju jednu novu stvarnost,
simboličku stvarnost. Stvarnost je složena i kao takva se ne može spoznati i u potpunosti preliti u
adekvatnu simboličku formu. U tom smislu značaj medija kao kreatora nove simboličke realnosti
je višestruk. Pojednostavljeni model simboličke stvarnosti koju kreiraju mediji s jedne je strane
nužnost, a sa druge strane rezultat svjesne aktivnosti medija. Mediji ne vrše izbor na osnovu
svojstava događaja iz objektivne stvarnosti, već na osnovu formiranih interpretativnih okvira, koji
određenim događajima daju vrijednost dok drugima oduzimaju, smještanjem ili izostavljanjem iz
simboličke realnosti čiji su kreatori.  S. Hall kaže da mediji aktivno provode odabir i predstavljanje,
strukturiranje i formiranje dominantnih vrijednosti i ideja. Vogrinc (2011) upravo u procesu
odabira vijesti prepoznaje reprodukciju vladajuće ideologije kroz reprodukciju konsenzusnog
okvira. Reprodukcija vladajuće ideologije reprodukcija je okvira tematskih područja koji se uopće
mogu pojaviti u informacijskim medijima i spektar pogleda na njih koji se u tim okvirima mogu
javno izraziti. Postavljanjem tema u ladice koje su im unaprijed namijenjene, te izostankom drugih
tema za koje ladice ne postoje, reproducira se izuzeće, ne samo određenih sadržaja, već i
isključenje bilo kojeg alternativnog uređenja diskurzivnog polja nekog društva. Na taj način neke
teme nikada ne dospiju u javnu sferu. Mediji, dakle, imaju funkciju održavanja konsenzusa gdje
unutar svog novinarskog diskursa održavaju hegemoniju poznatog sadržaja poznatim alatima
(Vogrinc, 2011). Prešutni je dogovor koje su teme u dominantnom ideološkom okviru dopuštene
ili čak samorazumljive, a koje nisu. Konsenzusni okvir, dakle, osigurava da su teme o kojima se
raspravlja u društvu same po sebi zdravorazumske, kao i raspon mogućih pogleda na njih.
Selekcija, odnosno zastupljenost i davanje značaja, predstavljaju osnovu simboličke konstrukcije
stvarnosti u definiciji aspekata ili cjelokupne percipirane realnosti (Entman, 1993:52). Dakle,
redukcijom aspekata zbivanja, mediji mogu kreirati sliku stvarnosti u cilju izazivanja određenih
reakcija ili zauzimanja stavova u odnosu na određene probleme. Prema Streetu, iako se odnose na
činjenice, vijesti proizvode iskrivljenu sliku stvarnosti jer su “činjenice” smještene u
“prevladavajuće teme” (Street, 2003: 23). “Takve se teme oslanjaju na temeljne polazišne okvire
– temeljne pretpostavke o društvu viđenom na određene načine – koji često sprječavaju potpuno i
ispravno praćenje događaja o kojima je riječ” (Street, 2003: 262).
Cohen, zagovornik teorije “postavljanja dnevnog reda” u medijima, tvrdi da mediji možda nisu
toliko uspješni u sugeriranju ljudima što da misle, ali su izuzetno su uspješni u sugeriranju o čemu

28
bismo trebali razmišljati. (Cohen, 1963: 13) Drugim riječima, oni ističu ono što se smatra
vrijednim naše pažnje i važnim, bez obzira na stvarno stanje. Teme kojima mediji posvećuju
pozornost, postanu važne u javnoj sferi te steknu status “javnog interesa”. Javnost te teme uzima
za “svoje”, internalizira ih odnosno internalizira dojam da su te teme važne za javnost. Medijska
agenda postane javna agenda, a medijske teme javne teme. (Pajnik, 2003: 88) Međutim, mediji ne
samo da mogu sugerirati o čemu će javnost misliti, nego mogu sugerirati ljudima i što će misliti
(o nekoj medijskoj temi) a tu teoriju nazivamo “teorijom uokviravanja”. Osnovna postavka teorije
“framinga” jeste postojanje okvira unutar kojeg je informacija prezentirana – odnosno čija je
funkcija isticanje bitnih i stavljanje u drugi plan manje bitnih atributa određene informacije. To
znači da će mediji koji prezentiraju informaciju istu oblikovati u smislu konteksta koji žele
istaknuti. Uokvirivanje podrazumijeva selekciju i isticanje, a dati okvir nečemu znači izabrati
određene vidove stvarnosti i učiniti ih istaknutijima u komunikacijskom tekstu (Entman, 1993:
52).
Danas masovni mediji i ideologija igraju orijentacijsku ulogu. Mediji se pretvaraju u glavni
instrument ideološke orijentacije ljudi u globalizirajućem svijetu. Uz to, Dmitriev (2007 u Lylo,
2016: 18) tvrdi da je ključni mehanizam za provođenje ideološke orijentacijske aktivnosti medija
formiranje javnog mnijenja, koje je identično ideološkom procesu i o kojem, prema Bourdieu
(2002, u Lylo, 2016:18), novinarstvo ovisi više od politike. Mediji pružaju okruženje u kojem
ideologija i simboličke strukture postoje i funkcioniraju, gdje se “ideologija manifestira kao sustav
značenja koji osiguravaju razumijevanje i interpretaciju vrijednosnih sudova o svijetu i društvu”
(Tuzykow, 2002 u Lylo, 2016:18).
4.1 MEDIJI I NACIONALIZAM
Suvremeni istraživači ideološkog sadržaja u medijskom diskursu kada pišu o glavnim
sastavnicama ideološkog utjecaja medija na taj popis uključuju stvaranje nacionalnog identiteta
zajedno s održavanjem trenutne percepcije javnosti i prema tome, trenutnog društvenog poretka
(status quo) i potporu “normalizmu” kao svjetonazoru. To je zbog činjenice da “s jedne strane
mediji odražavaju ideju stvarnosti nacionalnih zajednica i pripadnosti svake osobe jednoj od njih
koja je zajednička većini članova publike /javnosti; a s druge strane održavaju i djelomično nameću
pozitivnu percepciju takve pripadnosti” (Kulyk, 2010 u Lylo, 2016: 18). Gore rečeno implicira da

29
mediji i ideologija (posebno nacionalna) imaju potencijal ujedinjavanja društva na temelju
namjerno oblikovanih ciljeva i općeprihvaćenih vrijednosti.
Bučar Ručman (2014: 35) objašnjava kako se upravo s ideološkim aparatima u zapadnim državama
utemeljila građanska kapitalistična ideologija, čije sastavni dio su nacionalne države i podjela ljudi
na temelju nacionalnosti, narodnosti i etnične pripadnosti. Pa tako možemo reći da su ideološki
aparati konstruirali kolektivne identitete koje su ljudi prihvatili kao dio svoje društvene stvarnosti
ili kako kaže Smith (1991b, u Bučar Ručman, 2014: 36) za “jedine legitimne političke jedinice”.
Billig (1995: 11) posebnu pozornost posvećuje ulozi medija u stvaranju i prenošenju banalnog
nacionalizma te napominje da se bez obzira na političku orijentaciju svi mediji obraćaju svojim
čitateljima kao članovima i pripadnicima nacije, te prenose vijesti na način koji postojanje
nacionalnih država čini samorazumljivim. S njime se slaže i Mihelj (2011) koja kaže da
nacionalizam danas često skriven pod parolama multikulturalizma i kulturnog očuvanja identiteta,
postaje sve neophodnija i manje odražena pretpostavka i legitimacija svakog kulturnog i političkog
djelovanja, a mediji, javni kao i komercijalni, igraju ključnu ulogu u reprodukciji nacionalne
homogenosti. Medijski diskurs, prema Pušnik (1999: 796) dio je državotvorja i važan konstruktor
nacionalnih identiteta. Medijski diskurs zajedno s političkim, korporativnim, obrazovnim i
znanstvenim - stvara “nacionalni konsenzus”, pa se može opisati kao važan oblikovatelj
nacionalnih identiteta; osjećaj pripadnosti određenoj nacionalnoj zajednici aktivira se u
pojedincima putem medija. Mediji pružaju retorički prostor za nacionalistički diskurs, a time i za
stvaranje i rekonstrukciju identiteta. Prema tome, nacionalni mediji u svakoj zemlji nude veoma
snažnu osnovu za procese uz pomoć kojih se pripadnici nacije “ujedinjuju” i “homogeniziraju”.
(Nacionalna) medijska publika se na različite načine poziva da stvara osjećaj o tome tko smo “mi”
kao građani, a tko nismo (odnosno tko nije “jedan od nas”). (Džihana i Volčič, 2011: 13) Prema
Barberu (1993, u Ibid: 14), povijesno gledano, nacionalno je postalo prepoznatljiv identitet upravo
kroz medijska predstavljanja i njihov medijski diskurs. A kako ukazuje van Dijk (1993, u Ibid:
14), govoreći u kontekstu bivše Jugoslavije, “nijedna politička elita niti njen diskurs ne bi bili
toliko utjecajni bez posredničkih i ponekad osnažujućih funkcija tiska, radija i televizije”.
Prema Poler (1997), nacionalizam je oportunistička, pragmatična ideologija, nevidljivo prisutan
fenomen koji čeka pravi trenutak i društvenu klimu za prijelaz iz latentnog u manifestno stanje, a
upravo su mediji ti koji u tom trenutku uspješno provode diskriminaciju koja je utemeljena na

30
predrasudama i stereotipovima. Prema van Dijku (1991: 68), masovni mediji su ti koji najviše
doprinose proizvodnji rasizma i netolerancije prema različitim marginalnim društvenim
skupinama. Odabirom teme, izvora, žanrovske prezentacije, jezika i stila, mediji konstituiraju ideju
“nas” kao pripadnika većinske nacije i “njih” kao pripadnika manjina svaki dan (Erjavec i ostali,
2000: 7). Interpeliraju nas u određenu zajednicu s kojom se identificiramo. S druge strane,
isključujemo vanjske ljude koji su drugačije predstavljeni u medijima i percipiramo ih kao
inferiorne, a njihovu ideologiju i vjerovanja kao pogrešne jer su u suprotnosti s našim načelima.
Upravo ta identificirajuća snaga igra posebnu ulogu u reprodukciji ideologije. (van Dijk, 2006)
Dakle, medijski je diskurs veoma važan faktor pri oblikovanju i legitimizaciji identiteta. Preko
njega formiramo ne samo naš identitet, već i uspostavljamo sliku Drugoga. (Luthar, 1998)

31
5. ISTRAŽIVANJE: NACIONALISTIČKA
IDEOLOGIJA U MASOVNIM MEDIJIMA I
MIGRANTSKA KRIZA
Migrantska, odnosno izbjeglička kriza, termin je koji označava masovni dolazak migranata u
zemlje Europske unije. Te masovne migracije koje su započele sredinom 2010-ih, svoj vrhunac
doživljavaju u drugoj polovici 2015. godine a traju i danas. Suvremene migracije erodiraju i brišu
tradicionalne granice između kultura, jezika, etničkih skupina i nacionalnih država, predstavljajući
time izazov nacionalnoj sigurnosti, kulturnom identitetu i ekonomskom prosperitetu država
primateljica migranata (Castles, 2000). Velik broj društava reagira alarmantno u suočavanju s
nereguliranim migracijama ljudi koji ne dijele njihovu kulturu i nacionalni identitet (Weiner, 1992-
1993: 113). Baričević i Koska (2017: 14) ističu kako su u liberalnim demokracijama
protuimigrantski stavovi u porastu. Priroda negativnih stavova o migracijama je raznovrsna, ali se
najčešće radi o tome da se migranti percipiraju kao oni koji mogu zajednici donijeti neku vrstu
štete ili ugroze. Točnije, radi se o tome da se migranti percipiraju u terminima kontekstualno
uvjetovane prijetnje (Baričević i Koska, 2017: 14). Pritom se pokazuje kako se uz konstrukt
prijetnje obično veže etnocentrizam kojega se definira pomoću svojevrsne nacionalne i etničke
superiornosti, to jest, pomoću nekakvog oblika percepcije o naglašenoj važnosti etničke grupe u
odnosu na druge koji ne pripadaju toj grupi (Šram, 2010: 113-116). Što se Hrvatske tiče, unutar
domaćeg konteksta, u pozadini etnocentrizma uvelike se nalazi percepcija kulturne prijetnje koja
dolazi od migranata (Šram, 2010: 134). To doprinosi jačanju nacionalnih identiteta jer kako kaže
Canivez (2017: 14) „nacionalni identitet uvijek se iznova otkriva u trenutku kada mu prijeti
opasnost”. Istraživanja medijskog, političkog i institucionalnog diskursa, osobito u tradiciji
kritičke analize diskursa, pokazala su da se migracija oblikuje i predstavlja kao kolektivan,
negativan i neželjen fenomen (Podboj, 2019: 9). Migranti i izbjeglice konstantno se prikazuju kroz
etnocentričnu, nacionalističku i ksenofobnu retoriku vođenu negativnim stereotipima i
predrasudama (Stević i Car, 2017: 25). U izvještajima s migrantskom tematikom prisutan je proces
izdvajanja (othering) kojim se drugi (u tom slučaju migranti) uvijek prikazuju kao različiti od nas
(odnosno građana zemlje domaćina). Pa tako Podboj kaže da se neprestanom cirkulacijom takvih
diskurzivnih praksi legitimizira “drugotnost” migranata te se stvara atmosfera društvene panike u
kojoj su izbjeglice i migranti prikazani kao prijetnja stabilnim granicama nacionalnih identiteta

32
(Podboj, 2019: 9). Portretiranjem izbjeglica i migranata kao ”neprijatelja na vratima” koji
pokušavaju napasti zemlje Zapada, mediji stvaraju krizni mentalitet i promiču dehumanizaciju tih
osoba. Takvi prikazi sugeriraju da izbjeglice i migranti šire zarazne bolesti, da su njihovi zahtjevi
za azilom lažni te da ulaze u zemlje zapadne Europe kao prikriveni teroristi (Esses i ostali, 2013,
u Stević i Car, 2017: 25). Migranti muslimanskog identiteta se u mainstream medijima u Europi i
popularnim imaginacijama sve više povezuju sa barbarskom i neciviliziranom kulturom, kao i
terorističkim ćelijama koje globalno povezuju neuhvatljivi kriminalci (Volčić, 2006: 65), a u
njihovim medijskim reprezentacijama dominira simplificirana, konfliktualna paradigma ”zapad
nasuprot islamu” (Faimau, 2015: 322). Takvo medijsko izvještavanje ne doprinosi funkcionalnom
informiranju, izgradnji dijaloga niti harmonizaciji odnosa među različitim društvenim skupinama
nego, naprotiv, dodatno udaljava disonantne stavove produbljujući konflikte.
Značajniji medijski interes za temu migranata u Hrvatskoj može se primijetiti nakon 2012. godine
(Župarić-Iljić, 2013), a najsnažniji je bio početkom humanitarne krize 2015/2016. godine. Iako se
i odonda vrlo mali broj istraživanja bavio ovom problematikom, prema dostupnim nalazima, porast
medijskog interesa za temu praćen je stereotipizacijom migranata i izbjeglica u medijskom
diskursu. U studiji hrvatskih dnevnih i tjednih novina (tiskana i online izdanja) Vilović (2010, u
Župarić-Iljić, 2013) pronalazi da su novinski tekstovi često pisani ”maliciozno i
senzacionalistički”. Analiza medijskih tekstova iz 2013. godine provedena od strane Ureda Pučke
pravobraniteljice ističe da se “direktno stereotipizirajuća terminologija” koja migrante, tražitelje
azila i azilante postavlja u “neizravno vrijednosno negativan kontekst naslova” može naći u 23%
slučajeva analiziranih medijskih prikaza u istraživanju. (Ibid)
Analizom on-line izdanja vijesti u razdoblju od 2004. do 2015. godine Baričević, Matešić i Šipić
(2015) zapažaju da se migranti/tražitelji azila/azilanti konstruiraju kao društveni ”problem”, a
istovremeno se viktimiziraju, odnosno predstavljaju kao žrtve. U medijskim tekstovima naglašena
je desubjektivizacija migranata, gdje se oni prikazuju kao ”bezimena masa u pokretu”. (Ibid: 43)
Po dostupnim analizama (Lalić 2016; Tončić 2016), 2015. godine na vrhuncu migrantske krize
nad diskursom dominiraju narativi ”humanosti” i ”solidarnosti” sekurizacije/kriminalizacije, a u
medijskim tekstovima dominiraju ”pozitivni prikazi” izbjeglica/migranata (Tončić, 2016, u
Baričević i Koska, 2017: 43-44). Međutim, istovremeno, medijski sadržaji krizu prikazuju kao

33
kaos te obiluju dnevni prikazi brojnosti a učestalo je korištenje sintagme ”izbjeglički val”, ”more
izbjeglica”, ”rijeka izbjeglica”, ”poplava” i dr. (Lalić, 2016; Tončić, 2016,́ u Ibid: 44). Time se
stvarao opći dojam invazije i te se naglašavala uloga domaćih institucija (prije svega policije) da
uspostavi red. (Lalić, 2016, u Ibid: 44)
Medijski i politički govor koriste pojmove izbjeglica i migrant vrlo proizvoljno i neprecizno.
Važno je napomenuti da će se u ovom radu koristiti termin migrant a ne izbjeglica samo zbog toga
što u Odluci Vlade Republike Hrvatske o osnivanju Stožera za koordinaciju aktivnosti, usvojenoj
na 253. sjednici 17. rujna 2015. godine, koristi pojam migrant, a ne izbjeglica (NN br. 150/11) te
pretpostavke da će se u većini članaka u kojima će se kriti ideološki obojen diskurs pojavljivati
termin migrant. Sama smatram iz više razloga da je primjerenija upotreba termina izbjeglica. U
posljednje je vrijeme popularno raditi distinkciju između ova dva pojma pri čemu izbjeglica
označava osobu koja napušta matičnu zemlju boravka jer joj je život ugrožen ili zbog straha od
progona, dakle političkih razloga, dok migrant označava osobu čiji su razlozi za migraciju socio-
ekonomske prirode. Pojednostavljeno bismo mogli reći da se migranti samovoljno odlučuju za
migraciju, dok su izbjeglice primorane napustiti dom, no Yazgan i suradnici (2015, u Stević i Car,
2017: 21) tvrde da je razlika između izbjeglice i ekonomskog migranta izmišljena. Objašnjavaju
tu izjavu na način da većina ekonomskih migranata ima neku od teškoća koja ih potiče na odlazak
u drugu zemlju, dok sve izbjeglice, uz neposredne prijetnje od kojih su primorani pobjeći, imaju i
očit ekonomski uzrok. (Ibid) S time se slaže i Vogrinc (2015) te dodaje da otkad su se u politički
i medijski diskurs upisale dvije figure: politička izbjeglica i ekonomski migrant, od nas, Europske
unije, policije i drugih tijela se zahtjeva da te prividno dijametralno suprotne figure (gdje je prva
zamišljena kao dobra, a druga kao loša) razlikujemo, iako se u stvarnosti prožimaju. To je odraz
aktivne politike segregacije koju provode europske zemlje, a ujedno se vrši pritisak politike na
medije, državu, javnost, da tu praksu diferencijacije prepoznajemo kao stvarnost. Ova je praksa
nerazdvojna od rasističkih, fašističkih, kolonijalnih i sličnih društvenih učinaka koji su se događali
kroz povijest. Odluka o odvajanju osoba na političke izbjeglice i ekonomske migrante prisiljava
nas da reagiramo isključujuće (Vogrinc, 2015). Medlobi i Čepo (2018: 61) istraživali su koliko su
građani spremni pružiti pomoć izbjeglicama, pri čemu su se zasebno odvojile tri kategorije osoba
– izbjeglice, tražitelji azila i migranti – te je promatrano hoće li sam naziv, odnosno kategorizacija,
utjecati na postotak u kojem su građani percipirali vlastitu spremnost pružiti pomoć. Rezultati su
pokazali da su ispitanici spremni pomoći svim navedenim kategorijama, neovisno o nazivu.

34
Međutim, gledajući iskazane postotke vidljivo je kako se spremnost na pružanje pomoći ipak
smanjuje ovisno o terminu koji se koristi. Vrlo je važno stoga na koji se način osobe prikazane u
medijima predstavljaju javnosti, te je potrebno koristiti ispravne termine – izbjeglice i izbjeglička
kriza.
5.1 CILJ ANALIZE
U prijašnjim smo poglavljima definirali naciju kao “zamišljenu zajednicu” koja je kroz tisak
povezivala anonimne čitaoce. Također smo utvrdili da je nacionalizam danas često skriven i
banalan te da nacionalizam pokazuje svojstva ideologije koja počiva na “mi” - “oni” diskursu
razlikovanja među grupama. Zaključili smo da su mediji glavni prijenosnici ideološkog diskursa i
zato ćemo na primjeru medijskog izvještavanja o migrantima pokušati utvrditi reproducira li se
nacionalizam u diskursu hrvatskih medija. Naš fokus prvenstveno će biti razotkriti i ukazati na
prisutnost polarizirajućeg “mi” - “oni” diskursa koji služi kao temelj za umjetno stvaranje
zajedničkog neprijatelja.
S obzirom na to da je migrantska kriza čest predmet političkih rasprava a mediji su danas glavni
izvor političkih informacija za većinu građana, unutar medijskog diskursa analizirati će se i
politički diskurs. Također će se analizirati izjave “glasa s ulice” koji integrirani u medijsku vijest
postaju dio javnog diskursa te su samim time dovoljno relevantan sadržaj za istraživanje, posebice
imajući na umu da su integrirani u vijest od strane novinara. Cilj naše analize je prepoznavanje
obilježja nacionalizma u pisanom medijskom diskursu.
5.2 METODA: KRITIČKA ANALIZA DISKURSA
Novinske tekstove analizirali smo metodom kritičke analize diskursa. KAD promatra jezik na
nadrečeničnoj razini, uzima u obzir kontekst i analizira diskurs. Uz navedeno, KAD ukazuje na
isprepletenost jezika, društva, politike i kulture i analizi pristupa kritički. Za KAD jezik je
društvena praksa i kao takav je neodvojiv od društva pa ga se tako treba i promatrati (Podboj,
2012: 9-10) Vrhunac kritičke diskurzivne analize kao metode je u tome da želi otkriti kako su
ideologije ukorijenjene u diskursima koje ljudi upotrebljavamo zdravorazumski. Kritička
diskurzivna analiza je metoda koja objašnjava da diskursi djeluju ideološki. Kritička analiza
diskursa ne zadržava se samo na opisu diskursa već istražuje povezanost diskurzivnih i društvenih

35
praksi, odnosno ulogu koju diskurs ima u društvu. Kritička analiza diskursa ukazuje na povezanost
“jezične” i “nejezične” dimenzije diskursa, koja je izrazito vidljiva kroz nastojanja da se pokaže
kako diskurs u lingvističkom smislu funkcionira kao diskurs u smislu društvene prakse, koja pak
konstruira objekte o kojima komunicira (Cameron, 2001, u Podboj 2012: 17).
U fokusu KAD-a su zloupotreba društvene moći te društvena nejednakost koja nastaje kao
posljedica i načini na koje se kroz javni diskurs to ispoljava. Metodologija KAD nije još do kraja
zaokružena i više je različitih pristupa unutar kritičke analize diskursa, ali svi pristupi:
• bave se suvremenim društvenim pitanjima, u nastojanju da se razotkrije manipulacija
moćnih grupa putem javnog diskursa;
• posebnu pažnju poklanjaju faktorima ideologije, moći i otpora;
• povezuju istraživanje teksta, društvenih praksi i socijalnog konteksta. (Huckin, 2002: 156)
Moćna grupa kontrolira drugu tako što joj ograničava slobodu, ali i utječe na misli (Puljić, 2015).
S obzirom na to da grupe koriste nenametljive oblike strategija, moćnu elitu možemo definirati
samo kroz njenu simboličku moć a moć se najjednostavnije može definirati kao asimetričan odnos
među društvenim akterima koji imaju različite društvene pozicije ili pripadaju različitim
društvenim grupama (Reisigl i Wodak, 2016). Grupa ima moć kad posjeduje moć nad diskursom
a ta moć traje sve dok se ne dovede u pitanje. Dominacija neke društvene grupe čini se prirodnom
jer se rijetko ostvaruje u potpunosti, a češće u više ili manje suptilnoj formi (Puljić, 2015). Baveći
se kritičkom analizom diskursa pokušavamo razotkriti na koji se način jezik koristi kao sredstvo
manipulacije ili dominacije jedne društvene skupine nad drugom.
S obzirom da se bavi ozbiljnim sociopolitičkim problemima kao što su diskriminacija i
manipulacija, kritička analiza diskursa nužno je politički motivirana te staje na stranu
diskriminiranih. Dok druge znanstvene discipline poriču svoj sociopolitički položaj, kritička
analiza diskursa to ne čini, nego ga eksplicitno definira i štiti. Drugim riječima, kritička analiza je
pristrana i ponosi se time (van Dijk, 2001b, u Podboj, 2012: 9).
Kako su se širili masovni mediji koji omogućuju prenošenje diskursa široj javnosti tako je rastao
interes za njegov utjecaj na javnost. Medijski je diskurs posebno zanimljiv za kritičku analizu

36
diskursa zato što su u njemu odnosi moći često vrlo nejasni, upravo zato jer su skriveni. Razlika
između medijskog diskursa i izravne komunikacije jest u tome što u izravnoj komunikaciji
sudionici mogu sukladno s povratnom informacijom koju dobiju od sugovornika prilagoditi svoj
diskurs, dok je medijski diskurs usmjeren masovnoj publici, takoreći idealiziranom subjektu koji
zapravo i ne sudjeluje aktivno u komunikaciji, nego je pasivan, a komunikacija je jednosmjerna.
Zato je medijski diskurs idealan za “provlačenje” ideologije (Podboj, 2012: 49).
Van Dijk (1993) o medijskom diskursu govori kao o obliku nadmoći, jer on određuje tko je
prihvatljiv u društvu, a tko nije. U svojoj studiji elitnog diskursa (1993) usredotočuje se na ulogu
takozvanih “bijelih elita” u stvaranju etničkih i rasnih nejednakosti, te naglašava da mediji igraju
središnju ulogu u oblikovanju javnih društvenih spoznaja u širem smislu, kao i u reprodukciji
rasizma. Prema van Dijku (1993: 244- 288)  medijske elite i elitni izvori definiraju, legitimiraju i
proizvode etnički konsenzus kroz novinarski medijski diskurs.
Kritička analiza diskursa kao metoda ima različita istraživačka težišta te ne postoji jedan pristup
analizi niti jasna ograničenja između više pristupa. Tako će nam kao teorijsko polazište poslužiti
prvenstveno radovi Teuna van Dijka kojeg ćemo nadopunjavati pojedinim uvidima ostalih
teoretičara kritičke analize diskursa. Istaknut ćemo i interpretirati samo neke od najčešćih i
najevidentnijih strategija na pojedinim jezičnim razinama koje se mogu interpretirati kao
svojevrsni doprinos u reprodukciji nacionalizma. Budući da je rad u prvom redu pregledne prirode
te je prostorno ograničen odabrat ćemo samo najreprezentativnije primjere koji najbolje i najjasnije
oslikavaju strategije ideološkog diskursa. Nacionalistička retorika koja se pojavljuje u medijskom
diskursu najčešće se izražava preko mehanizama ideološkog diskursa a to su, kako navodi Van
Dijk (2006: 373):
• opće interakcijske strategije: pozitivno predstavljanje sebe, negativno predstavljanje
drugih;
• “makro govorni činovi” koji impliciraju naše dobre poteze i njihove loše poteze (npr.
optužbe, obrane, napadanja);
• semantičke makrostrukture: odabir teme – (ne)naglašavanje negativnih/pozitivnih
činjenica o nama/njima;
• lokalni govorni činovi koji podupiru globalne (npr. izjave koje dokazuju optužbe);

37
• lokalna značenja: naši/njihovi pozitivni/negativni potezi: dati što više/ što manje detalja,
biti općenit/detaljan, biti nejasan/precizan, biti eksplicitan/implicitan itd.;
• rječnik: odabrati pozitivne riječi za nas, a negativne riječi za njih;
• sintaksa: aktiv nasuprot pasivu, nominalizacije: (ne)naglašavanje naših/njihovih
pozitivnih/negativnih djela, izbjegavanje odgovornosti;
• retoričke figure: hiperbola nasuprot eufemizmu za pozitivna/negativna značenja,
metonimije i metafore koje naglašavaju naše/njihove pozitivne/negativne osobine;
• zvukovi i vizualni podražaji: naglašavanje (glasnije ili izražajnije u govoru, veća ili
podebljana slova u tekstu) pozitivnih/negativnih značenja, raspored (ono što dolazi prvo,
posljednje: na vrhu, na dnu teksta itd.) pozitivnih i negativnih značenja.
Nakon što se prikupila građa za analizu, u istraživanju se čitao svaki članak zasebno na dvije
razine: mikrorazini ili lingvistički koja je više deskriptivne prirode te podrazumijeva lingvističke
aspekte teksta te makrorazini koja je interpretativna i omogućava nam da odredimo glavnu temu
teksta. Van Dijk (2008) kaže da upotreba jezika, diskurs, verbalna interakcija i komunikacija
pripadaju mikrorazini. Društvena moć, dominacija i nejednakost među društvenim skupinama
pojmovi su koji su dio analize na makrorazini.  Mogli bismo reći da se na prvoj razini bavimo
opisom, na drugoj razini dajemo interpretaciju, a analizu završavamo objašnjenjem na trećoj razini
(Blommaert, 2005: 30). Tek na posljednjoj razini istraživač zapravo postaje kritičar.
5.3 KORPUS
“Novine odražavaju duh vremena u kojem su nastale kao što i otkrivaju sve aktivnosti koje se u
zajednici odvijaju, ali također i nagovještavaju sve promjene koje će se u zajednici dogoditi“
(Salmon, 1976, u Mokriš, 2011: 117). Novine se danas mogu pojaviti u papirnatom obliku i na
elektroničkom mediju a novija istraživanja uporabe medija pokazuju porast praćenja dnevnih
novosti putem Interneta. Era u kojoj  se nacionalnost vezivala za pripadnost određenom teritoriju
je u globalnom dobu kretanja i deteritorijalizacije gotova. Internet služi jačanju više nego
slabljenju, nacionalnog identiteta. Uloga u zamišljanju nacije kakvu je u početku imao tisak, danas
pripada internetu. Danas je nacija zamišljena zahvaljujući sve većem broju čitaoca koji
svakodnevnim obrednim ritualom klikanja na portalima stvaraju jedinstvo nacionalne zajednice
kroz anonimnost. Internet je u kratkom roku postao ključna tehnologija za održavanje nacije na

38
okupu. Medijski portali danas proizvode najveći dio masovnog medijskog sadržaja. Čitati vijesti
danas je mnogima praktičnije putem interneta, a ne na tradicionalni način. Zbog navedenih razloga
izabran je korpus online portala, analizirano je 60 članaka triju online izdanja najčitanijih dnevnih
novina u Hrvatskoj (Jutarnji list, Večernji list, 24sata). Odabir članaka izvršen je pretraživanjem
ključnih riječi “migranti”, “izbjeglice”, “izbjeglička kriza”, migrantska kriza”. Uzorak obuhvaća
članke objavljene u vremenskom rasponu od 1. siječnja 2017 do 1. listopada 2020. kako bi se dobio
što aktualniji uvid u situaciju s obzirom na to da su zadnja opsežnija istraživanja obuhvatila period
do 2016.
Jedinica analize jest članak koji prenosi vijest koja se odnosi na migrante. Pod novinskim
izvještajem van Dijk (1988: 4) podrazumijeva “onu vrstu teksta koja pruža informacije o skorijim
događajima”. Ili ako proširimo definiciju: “vijest je informacija o skorijim događajima koji su od
interesa za dovoljno veliku grupu ili koji mogu utjecati na živote dovoljno velike grupe ljudi”
(Reah, 1998: 4). Žurnalistički stil ima dvije jezične funkcije. To su referencijalna funkcija (kojom
se želi nešto priopćiti) te konativna funkcija (uvjeravačka ili ideološka). Upravo je konativna
funkcija članka važna za kritičku analizu diskursa. Preko različitih jezičnih razina (fonološke,
leksičke, sintaktičke) tekst prenosi ideologiju moćne elite. Stavovi autora nisu izraženi izravno, ali
se mogu iščitati iz leksičkoga izbora (Puljić, 2015). Iz analize su zato izostavljeni kolumne i
komentari, novinarske vrste koje podrazumijevaju izražavanje osobnog stava.
5.4. REZULTATI ISTRAŽIVANJA I RASPRAVA
Kritičkom analizom diskursa iz analiziranih tekstova izdvojili smo primjere u kojima je uočeno
poticanje nacionalizma. Primjere smo dalje analizirali kvalitativnom analizom. Detaljniji
bibliografski podaci navedeni su u izvorima.
Primjer 1: “MI”- “ONI” DISKURS
OČAJNIČKI VAPAJ S JUGA HRVATSKE “Kradu nam automobile, ljudi se boje izaći iz kuća.
Policajci rade svoj posao, ali ih je premalo, šaljite vojsku.”

39
Naslov aludira na slabu državnu sigurnost, na mali broj policajaca koji nije dovoljan za regulaciju
stanja. Polarizirajući “mi”- “oni” diskurs vidljiv je već u naslovu gdje je stanovništvo s juga
Hrvatske prikazano u ulozi žrtve, dok su migranti prikazani kao prijetnja “našoj” sigurnosti.
Taj “mi”- “oni” diskurs, u kojima smo “mi” odnosno lokalno stanovništvo žrtve, a “oni” kriminalci
i prijetnja, prisutan je kroz cijeli članak pa se tako “naši” ljudi ne osjećaju sigurno i u strahu su,
dok su migranti ti koji siju strah te razbijaju i kradu.
Kroz cijeli se članak eksplicitno izaziva emocija straha kod čitatelja te se hiperbolizira odnosno
preuveličava prijetnja pretjeranom leksikalizacijom, tj. nagomilavanjem različitih termina koji u
čitateljima izazivaju strah ili nesigurnost, a označavaju isti koncept, npr. očajnički vapaj, nije
sigurno, svi strepe, siju strah, izmakla kontroli, strada nečija imovina, ljude obuzima strah i jeza,
granica je ugrožena, ljudi se ne osjećaju sigurno, kradu nam, granica je ugrožena.
Budući da bi za osnovni smisao dovoljna bila jedna riječ, sinonimi se koriste kako bi podcrtali
obavijest. Direktnim ponavljanjem, redanjem sinonima te riječi i fraza koje pripadaju istom
semantičkom polju postiže se kohezija koja pomaže u pojačavanju ideološke poruke teksta (Bagić,
2012: 256). Ponavljanje i prekomjerna leksikalizacija dovode do naturalizacije, tako da propozicije
dobiju status zdravorazumskog i nečega što se podrazumijeva (Blackledge, 2005, u Vuković,
2014: 222).
U nastavku članka navodi se izjava autohtonog stanovnika koji kaže: “Moje selo Orah više nije
sigurno, svi strepe. Šteta se dogodila meni, a mogla je bilo kome. I što sad? Reklo bi se kod nas
“uje vuk magare”, a krivci su za to poznati, migranti i država. Država koja je dopustila da migranti
siju strah u našim malim mjestima. U ovom trenutku, kako situacija ne bi potpuno izmakla kontroli,
mislim da jedino Hrvatska vojska može biti učinkovita, a i njezin zadatak u konačnici je čuvanje
hrvatskog teritorija.” Ovdje se radi o upotrebi “vanjskog glasa” za kojeg Luthar (1998: 235) kaže
da pretpostavlja autentični empirijski dokaz koji potvrđuje vjerodostojnost institucionalne
interpretacije. Upotreba “glasa s ulice” kao vanjskog glasa (tzv. intervjui vox populi) je najbolja
ideološka upotreba vanjskog glasa kao citata jer je najslučajnija, arbitrarna i otvara novinaru najširi
prostor za manipulaciju. Autor članka na taj način može prenijeti izjavu koja se slaže s njegovim
ideološkim stavom bez da snosi odgovornost da ju je on napisao. U ovom slučaju upotreba
vanjskog glasa, odnosno izjava autohtonog stanovnika, odlično vrši ulogu zastrašivanja jer

40
eksplicitno ističe da se “šteta dogodila njemu ali se mogla dogoditi bilo kome”. U ovoj izjavi
također valja obratiti pozornost na ponavljanje pridjeva hrvatska (vojska), hrvatski (teritorij).

Primjer 2: POZITIVNA SAMOREPREZENTACIJA
BOŽINOVIĆ “Kada migrant zna da ga na našoj granici čeka dobro opremljena i uvježbana
i sposobna policija, onda traži alternativne pravce”
Izjava ministra unutarnjih poslova koja se prenosi u nastavku: “To je jedan od samoubilačkih
manevara, ali tu je hrvatska policija koja je i ovom prigodom pokazala svoju humanu crtu, ono
što se nekada prigovara hrvatskim policajcima, ovo je najbolji primjer koliko su požrtvovni i ne
pitaju za rizik dok spašavaju migrante. Migranata ne bi bilo da ih nisu spasili, to je jasno, Dunav
je hladan u ovo doba” - tipični je primjer nacionalne glorifikacije odnosno strategije pozitivne
samoreprezentacije koju političari često koriste (van Dijk, 1993: 72). U ovoj izjavi ministar ističe
pozitivne osobine hrvatske policije koja je: dobro opremljena, uvježbana i sposobna te
hiperbolizira dobro djelo hrvatske policije: pokazala humanu crtu, požrtvovni su, ne pitaju za rizik,
spašavaju, migranata ne bi bilo da ih nisu spasili. Problematično je i što je pokušaj ilegalnog
prijelaska granice ministar označio hiperboličnom sintagmom “samoubilački manevar”.

Primjer 3: HIPERBOLIZIRANJE MIGRANTSKE KRIZE
“Na pomolu je raspad sistema: Austrija ne želi više migranata”
U naslovu se u svrhu prikazivanja migranata kao prijetnje našem sistemu hiperbolizira situacija
sintagmom “raspad sistema”. U nastavku se prenosi izjava austrijskog ministra obrane koji kaže:
“Mi preuzimamo lavovski udio i samo ove godine ćemo primiti 37.500 tražitelja azila. Sada je red
na drugima. Zašto bi Austrija preuzimala izbjeglice iz Grčke? To bi poslalo pogrešan signal”.
Ova izjava tipičan je primjer jedne od strategija negativnog prikazivanja Drugoga, takozvane ”igre
brojevima” (the numbers game). Prema van Dijku (1993: 107), takvo korištenje kvazi-objektivnih
figura uvjerljivo sugerira koliko izbjeglica dolazi svaki tjedan, mjesec, godinu, te služi kao
efektivna taktika zastrašivanja u formaciji javnog mnijenja. Također je zanimljiva upotreba

41
hiperbolične metafore lavovski udio. U metaforama lav se pojavljuje kao oznaka za hrabrog
čovjeka. Tom je metaforom ministar želio istaknuti kako se Austrija ponijela hrabro te je učinila
dovoljno i već u slijedećoj rečenici eksplicitno je prebacio odgovornost na druge države: ”Sada je
red na drugima”.

Primjer 4: METAFORIKA PRIRODNIH KATASTROFA
“Europi prijeti novi izbjeglički val: Je li Hrvatska spremna?”
Sam naslov koncipiran je kao retoričko pitanje na koje se niti daje odgovor niti ga se očekuje.
Funkcija retoričkoga pitanja u ovome naslovu jest privlačenje i zadržavanje pažnje čitatelja, tako
da se stvori privid da on sudjeluje u odgovaranju, tj. u razmišljanju o problemu (Katnić-Bakaršić
2006: 205). Sasvim je jasno da je odgovor na ovo pitanje da Hrvatska nije spremna. Retoričko je
pitanje zapravo prikrivena tvrdnja kojom se izriču govornikovi stavovi i dojmovi te ističu snažne
emocije (Bagić, 2010). Za retoričkim se pitanjima poseže u emocionalno nabijenim situacijama
(Ibid). Retoričko pitanje je vrlo sugestivna i manipulativna stilska figura.
Konceptualna metonimija “država je osoba” česta je u političkom govoru. U ovom primjeru
Hrvatska je osoba kojoj prijete migranti odnosno migrantski val. Upravo neodređenost čini tu vrstu
metonimije moćnom jer uključuje velik broj ljudi, a čini se da se odnosi na sve građane Hrvatske.
Političari je najčešče rabe u afektnim govorima radi poticanja domoljubnih osjećaja i osjećaja
nacionalne pripadnosti i sličnih jakih emocija koje utječu na formiranje stavova i svjetonazora u
korist govornika koji tu metonimiju koristi (Babić, 2018: 226).
U naslovu stoji klasični primjer metaforike prirodnih katastrofa - val koji prijeti. Mio (1997, u
Charteris-Black 2006: 565) kaže da su temeljne funkcije metafora u javnom diskursu
pojednostavljivanje tema na način da u prijemnicima prizovu implicitne simboličke reprezentacije
koji uznemire osjećaje i stvore čvor između logičnog i emotivnog. U ovom slučaju riječ je o
ustaljenoj metafori u diskursu o migrantskoj krizi gdje val aludira na nepredvidivu i nesavladivu
silu. Uporaba slika zlokobnih prirodnih sila izaziva osjećaj straha, nagovještava prijetnju i poziva
na akciju: nekontrolirani prirodni fenomeni moraju se suzbiti kako ne bi nanijeli veću štetu
(Doupona i drugi 2001: 19).

42
U nastavku se prenosi intervju s demografom koji izjavljuje: “Sretna je okolnost da se nitko nije
zadržao od tih 16 tisuća ljudi koji su prošli kroz Hrvatsku. Zamislite da se dogodi da 100 ili 200
tisuća ljudi ostane u Hrvatskoj ili Bosni i Hercegovini.” Ovdje je opet riječ o igri brojevima za
koju van Dijk (1993: 107) tvrdi da djeluje zastrašujuće unatoč tome što nije potrebno lagati ili
pretjerivati u vezi s brojkama već je samo bitno da se prezentiraju. Odabirom hiperbole totalna
destabilizacija društva želi se još jednom istaknuti prijetnja koju migranti predstavljaju.

Primjer 5: POZIVANJE NA SUSJEDNE ZEMLJE
 “Mađarska odavno ima žicu, Hrvatska treba odlučniji stav”
U naslovu stoji izjava zastupnika Ivana Vilibora Sinčića u kojoj ponovo primjećujemo
konceptualnu metonimiju “država je osoba”. Strategija da se cjelina predstavi jednim svojim
dijelom ili atributom i obrnuto daje političarima mogućnost da istaknu i sakriju određene
komponente sadržaja. U ovom primjeru: Mađarska ima žicu a Hrvatska treba odlučniji stav.
U ovom primjeru žica je eufemizam za krajnje desni stav Mađarske do migranata, a eufemizirani
izraz odlučniji zapravo znači stroži i radikalniji. Zastupnik je upotrebom eufemizama omekšao
svoj radikalan stav. Eufemizmi su alternativa izrazima koje govornik radije ne bi upotrijebio u
određenoj komunikacijskoj nakani (Allan i Burridge, 1991).  Allan i Burridge (1991: 11) ističu
očuvanje obraza kao jedan od razloga za upotrebu eufemizama: “Eufemizam se koristi kao
zamjena za neprikladan izraz u namjeri da se izbjegne mogući gubitak obraza: ili vlastitog ili tuđeg
uvredom obraza slušatelja ili koje treće strane.”
U nastavku izjave stoji: “U Italiji je nova vlada zabranila pristajanja brodovima koji spašavaju
izbjeglice, razmišlja se o zatvaranju Lampeduse, u Austriji nova vlada vodi konzervativnu politiku,
Mađarska je odavno prva dignula žicu.” Sinčić na taj način legitimizira svoj stav za postroženjem
time što se poziva na susjedne zemlje napominjući da su one napravile isto. Zastupnik u tom
slučaju koristi pseudoargumentaciju, koja je također oblik manipulacije. Takav argument otprilike
izgleda ovako: drugi to čine, dakle to je legitimno, pa to onda činim i ja (Palašić, 2008: 634).
Neopreznom čitatelju će se ova strategija činiti ispravnom i zbog toga je tako česta među
političarima.

43
Primjer 6: NEGATIVNO PRIKAZIVANJE “DRUGOGA”
“Lov na migrante: Žena, djeca i ja nadziremo granicu jer policija ne radi svoj posao”
U naslovu članka dehumaniziraju se migranti sintagmom lov na migrante jer se love životinje a ne
ljudi.
Čitav je članak ispunjen nacionalističkom retorikom u kojoj se ističe strategija odricanja odnosno
“disclaimer” strategija ili strategija prividne negacije kojom se pokušava sakriti ili ublažiti vlastiti
rasistički ili nacionalistički stav: “Nemam ja ništa protiv tih migranata. Neka idu kuda hoće. Ali,
ja samo čuvam domovinu, jer sam domoljub”.
Strategija odricanja je svojevrstan semantički potez kojim se pokušava ublažiti stav govornika.
Takva je strategija karakteristična u diskursu rasizma i nacionalizma i veoma je česta u raspravama
o izbjeglicama ili manjinama, gdje takve izjave dovode do reprodukcije i legitimacije
neravnopravnosti u društvu (van Dijk, 1993: 77-78)
Migrante se optužuje i ističu se negativne činjenice o njima, pa tako mještanin kaže: “Demoliraju
nam kuće, kradu automobile i zastrašuju naše ljude”.
U nastavku članka hiperbolizira se i iskrivljuje situacija pa se migranti prikazuju kao prijetnja
državi i narodu pretpostavljajući da migranti “žele našu državu” pa tako stoji: “Radimo to jer
volimo svoju državu! Nismo je imali nikad u povijesti, zar ćemo je sad, kad je napokon imamo,
dati migrantima?! Nećemo. Borio sam se za ovu državu 1991. godine i bio sam spreman dati i svoj
život. Neću dopustiti da nam nepoznati ljudi ugroze sada našu državu i naš narod”. Vidim da je
naša domovina opet ugrožena i zato sam se odazvao”, “Ja sam tu da čuvam svoj dom i svoj narod.”
Pažnju valja obratiti i na isticanje pridjeva naš(a) i svoj(a).
Posebno je problematična ova izjava u kojoj je upotrijebljena takozvana tehnika upozorenja-
naglašavanje potencijalnih prijetnji i terora bez dokaza :“Kada se dogode teroristički napadi, bit
će prekasno za bilo kakve preventivne akcije”.
Novinari dajući medijski prostor nacionalistima te prenoseći njihove izjave, iako nejasne i
neprecizne, mogu uvelike utjecati na formiranje javnog mišljenja i percepciju izbjeglica u javnosti.
Veoma je bitno koliko se prostora kome daje da iznese svoj stav, tko govori u ime određene

44
skupine i o čemu govore. Ovakva upotreba vanjskog glasa omogućuje novinaru da uključi
subjektivne poglede na događaj bez kršenja novinarskog pravila o odvajanju činjenica od
mišljenja. U KAD veoma je bitno imati na umu da “većina vijesti zapravo ne govori o onome što
se dogodilo, već o onome što je netko rekao da se dogodilo” (Sigal, 1973, u Poler Kovačič i
Erjavec, 2010: 68), stoga je veoma važno u analizi pitati se tko su izvori u člancima, tko ima priliku
iznijeti svoje stajalište, koga novinari sažimaju i koga doslovno navode, koji je naglasak na
mišljenju svakog izvora i o čemu govore. U ovom primjeru novinar ističe da je intervjuirana osoba
pripadnik Štajerske straže odnosno antiimigrantskog pokreta koji je sve jači u Sloveniji, čiji je
vođa pripadnik krajnje desnice.

Primjer 7: MANIPULACIJA U POLITIČKOM GOVORU
“MORAMO ŠTITITI SVOJ INTERES I EU' PREDSJEDNICA U SLUNJU I S
GRANIČNIM POLICAJCIMA 'Ono što me kao ženu i majku posebno pogađa je pitanje
gdje su migrantima djeca, žene, majke?”
Upotreba modalnog izraza “morati” u naslovu članka projicira određeni autoritativni glas. U
političkom govoru modalne konstrukcije olakšavaju različite oblike manipulacije. Modalnost
izražava stav prema prezentiranom ili uvjerenost u ono što se prezentira. Korištenje modalnih riječi
visokog intenziteta ostavlja dojam izrazite uvjerenosti u ono što se govori, odnosno govornik se
stavlja u poziciju moći. U nastavku članka stoji izjava bivše predsjednice Republike Hrvatske koja
se služi strategijom kategorizacije te poziva na razlikovanje izbjeglica i migranata aludirajući na
to da među migrantima koji prolaze kroz Hrvatsku nema žena i djece, a samim time to znači da su
većina na putu ekonomski migranti, a ne izbjeglice koje bježe od životne opasnosti.  U nastavku
članka to je eksplicitnije navedeno pa tako stoji: “Idemo se suočiti s činjenicom da to nisu izbjeglice
koji traže azil iz ratnih uvjeta.”
Difamiranje migranata nastavila je osudom odluke migranata da potraže bolje uvjete za život van
svoje domovine tako što je izjavila: ...”a u njihovim zemljama ostale su stvarne žrtve - žene, djeca,
majke”. Disfemizmi označavaju dodavanje negativnih osobina neprijatelju i svemu onome što
označava Drugoga (Katnić-Bakaršić, 2012: 24). Korištenje obilježenih riječi poput djeca i majke

45
važno je u diskursu jer u ovom slučaju imaju funkciju izazivanja emocionalne reakcije. Zanimljiva
je upotreba strategije pozivanja na viši autoritet odnosno jedne od argumentacijskih strategija koja
se često javlja u govoru političkih figura kada je riječ o izbjeglicama. Predsjednica se u ovom
slučaju poziva na EU: Navela je i da će puno snažnije razgovarati s čelnicima EU i EK “jer ovo
nije problem Hrvatske, nego Europske unije”. Na taj način odgovornost premješta na viši centar
moći.
Upotreba zamjenice “mi” u političkom govoru; (mi) moramo, idemo se (mi) suočiti, iako stavlja u
zadnji plan zasluge pojedinca, ima prednost u tome što omogućava političaru da podijeli
odgovornost s kolektivom i potiče auditorij da se ”poistovjeti s emocijama govornika” (Jones and
Peccei, 2007: 53). Riječ je o takozvanom inkluzivnom mi. To je vrlo česta tehnika manipulacije
gdje se političar poistovjećuje s biračima, aludira na njihovo jedinstvo i zajedničku borbu za
boljitak države. Inkluzivno mi ima značenje ”ja” + ”vi”, i ono služi kao snažno emocionalno
sredstvo zbližavanja s recipijentima – pomoću njega se politički lideri obraćaju biračima, onima
koje smatraju ”svojima” ili ih žele učiniti takvima, odnosno cijelom narodu (Katnić-Bakaršić,
2012: 55). Govorenje iz perspektive prvog lica množine  pomaže u procesu građenja grupnog
identiteta. Sociopsihološki proces grupne identifikacije podrazumijeva stvaranje emocionalne
privrženosti prema osobama koje se vide kao pripadnici određene grupe (Ensink, 1997: 7), a u
političkom diskursu i ovom primjeru konkretno, identifikacija je zapravo tehnika uvjeravanja.
“Problem migranata ne možete riješiti tako da pozovete određeni dio u Europu, a onda se dogodi
točno ono što sam onda rekla, da gospođa Merkel povuće ručnu”. Predsjednica migrante naziva
problemom i veoma je često u medijskom i političkom diskursu da se uz migrante veže riječ
problematika. U ovoj je izjavi posebno zanimljivo na koji način bivša predsjednica Republike
Hrvatske legitimizira svoj stav do migranata ističući kako je njemačka kancelarka Angela Merkel
napravila grešku koju je potom naglo htjela ispraviti. Upravo tu naglost promjene njemačke
politike do migranata izrazila je kroz frazu povući ručnu. Također je zanimljiva strategija
imenovanja pa tako predsjednica RH njemačku kancelarku naziva gospođom umanjujući time njen
značaj i funkciju.

46
Primjer 8: STRATEGIJA DISKVALIFIKACIJE
“Policajac u šumi lovio divljač pa 'ulovio' trideset migranata.”
U naslovu stoji sporan glagol loviti za kojeg smo već napomenuli da je dehumanizirajuć jer se love
životinje, a ne ljudi. U nastavku članka stoji :…”Ilegalne migrante zatekli su lovci u jednoj od
šuma kraj Desnog Sredičkog.”Ovo je samo jedan od brojnih primjera u kojem pridjev ilegalni stoji
uz imenicu migrant. Mnogi kritičari suprotstavljaju se upotrebi pridjeva “ilegalno”  kada se govori
o ljudima jer je to iz pravne i lingvističke perspektive netočno. Naime, samo djelo može biti
nezakonito, dok osoba to ne može biti. Drugo, uporaba izraza “ilegalni” kritizira se zbog njegove
negativne socijalne i političke konotacije. Treće, upotreba pridjeva “ilegalni” kada se govori o
migrantima služi kao snažan alat za manipuliranje javnim mnijenjem jer ti koncepti grade ono što
Stevenson (1969, u Paspalanova, 2008: 82) naziva “uvjerljivim definicijama”, gdje emotivno
značenje riječi ima moć istisnuti opisno značenje, a u krajnjim slučajevima može izjednačiti
ljudsko pravo na migraciju s kaznenim djelom. Umjesto da se ljudi označavaju kao “ilegalni
imigranti”, kao što to rade mnogi novinari i javne osobe koje nisu pravnici, trebalo bi upotrijebiti
izraz “imigrant bez dokumenata” (Paspalanova, 2008: 88).

Primjer 9:  OGRANIČEN PRISTUP DISKUSRU
Široka Drina: Velika reportaža o migrantima koji su zaglavili na putu za Hrvatsku
Mediji, smatra Boček (2018), trebaju ići dublje od plošnih priča koje raspiruju tjeskobu te bi trebali
promovirati pozitivne vrijednosti migracija. Zbog toga misli da bi se kroz medije jače trebao čuti
glas migranata. ”Oni imaju vrlo malo mogućnosti izravno govoriti o svojim iskustvima i patnjama.
Rijetko ih se čuje”, misli Boček (2018) i dodaje da je vrlo važno poticati kontakt izbjeglica i
migranata s medijima. ”Oni bi trebali biti sudionici, a ne objekti medijskog izvještavanja”,
savjetuje Boček. Posebice je dakle sporan ovaj članak jer je naslov zavodljiv i senzacionalistički.
Naslov Velika reportaža o migrantima sugerira da ćemo saznati pozadinu životnih priča migranata
međutim, priče su plošne, a autor članka je na kraju glas ponovno dao mještanki sela odnosno
autohtonom stanovniku koja tvrdi kako su migranti krivi da mještani i turizam trpe te kako migranti
kradu a mještani se osjećaju nesigurno.

47
Naša analiza je pokazala da su u člancima migranti delegitimizirani kroz generalizaciju i
kategorizaciju te da su prikazuju isključivo kolektivno kao bezimena masa u pokretu. U ulozi
vršitelja radnje pojavljuju se samo kao vršioci negativnih aktivnosti, dakle kada se govori o
krađama, razbijanju, ugrožavanju nacionalne sigurnosti te sigurnosti pojedinaca. U svim drugim
slučajevima prikazani su kao objekt radnje.
Tablica 1: Primjeri ideološkog četverokuta analiziranih online medija
Naglašavanje Naših dobrih
karakteristika / postupaka:
Mi preuzimamo lavovski udio, hrvatska policija pokazala svoju
humanu crtu, požrtvovni su i ne pitaju za rizik dok spašavaju
migrante, migranata nebi bilo da ih nisu spasili, dobro
uvježbana i sposobna granična policija, ljudi žive u strahu za
sebe, svoju djecu, starije i nemoćne i imovinu.
Naglašavanje Njihovih loših
karakteristika / postupaka:
Kradu nam automobile, pokušali provaliti u kombi, ukrao Opel
Astru, migranti siju strah, migranti su provalili u kuću, migranti
su ukrali auto, demoliraju nam kuće, zastrašuju naše ljude,
uništavaju imovinu lokalnog stanovništva.
Ublažavanje Naših loših
karakteristika / postupaka:
Hrvatska mora štititi svoj interes, čuvam svoj dom i svoj narod,
brinem za sigurnost svoje djece, žao mi je tih ljudi, no ne
moramo mi strahovati za svoje domove.
Ublažavanje Njihovih
dobrih karakteristika /
postupaka:
*
* U ideološkom četverokutu (gledaj tablicu 1) vidljiv je nedostatak primjera za ublažavanje
njihovih dobrih karakteristika, a razlog je taj što su u analiziranim člancima migranti zastupljeni
uglavnom kao nijemi sudionici i učesnici u negativnim situacijama. Prikazani su kao prijetnja ili
problem te se nikada ne čuje njihova strana priče. Tek im je u posljednjem analiziranom članku
dat glas ali ne doznajemo dovoljno da bismo mogli istaknuti bilo kakvu strategiju ublažavanja
njihovih dobrih postupaka ili karakteristika. Migranti kao marginalna skupina zapravo nemaju
dostup diskursu koji je Fowler (1991: 22) definirao kao recipročan odnos između medija i
povlaštenih skupina. Povlaštene skupine su te koje imaju povlašten i aktivan pristup javnom
diskursu općenito te posebice medijskom diskursu. Skupine koje se mogu definirati prema rasnoj

48
ili etničkoj pripadnosti, spolu, seksualnoj orijentaciji, vjerskim uvjerenjima itd. dijele sudbinu
relativne nevidljivosti i stereotipnih predodžbi u medijima. (Gross, 1998: 89).
Migrante se rijetko “čuje” i u medijima nema prostora da bi izravno govorili o njihovim iskustvima
i patnjama. Nikada nisu sudionici već samo objekti medijskog izvještavanja. Na taj način oduzeta
im je društvena moć i o njihovoj sudbini odlučuju drugi ljudi. Migranti se većinom prikazuju kao
problem ili kao neprijatelji; prijetnja našem sustavu, našoj sigurnosti, našoj imovini ili našoj
kulturi. Migracije za koje se već ustalio neprikladni izraz “migrantska kriza” hiperboliziraju se i
često nazivaju kaosom i raspadom sistema. Novinari kada izvještavaju o migrantima prostor daju
onima koji imaju posla s njima, a sami migranti nikada nisu dovedeni u položaj da bi izravno
govorili o svojim patnjama i iskustvima. Migranti su dakle tihi, pasivni predmet. Posebno je sporno
kada mediji velik prostor daju tzv. glasu s ulice koji su većinom antiimigrantski i nacionalistički
nastrojeni te na taj način daju svoj doprinos širenju nacionalističke retorike. U analizi smo uočili
veliki broj jezičnih strategija primjerice, strategiju polarizacije odnosno pozitivno
samopredstavljanje i negativno predstavljanja drugih. Primjerice isticanje humanosti “naše”
policije, zatim generalizacije migranata, “odricanje” kad je riječ o pokušaju prikrivanja “naših”
slabih strana, “igru brojevima” u svrhu zastrašivanja i sl. Uočili smo i retorička sredstva poput
hiperbole, metafore, metonimije, eufemizama te utvrdili da je nacionalistički diskurs itekako još
prisutan pa smatram da je kritička analiza diskursa metoda koja je od presudne važnosti za
zapažanje i osvješćivanje nacionalizma u diskursu medija jer kritički analitičari diskursa nikad
nisu neutralni te staju na stranu slabijeg, odnosno onoga čiji se glas ne čuje. S obzirom na to da je
istraživanje ograničenog karaktera, a rezultati tek indikativni, na osnovu korpusa bilo bi teško
napraviti neku statističku analizu koja bi točno pokazala u kojoj mjeri se neki list služio retorikom
nacionalizma. Također je važno napomenuti da već samim odabirom primjera za analizu očitujemo
i svoju ideološku i emotivnu angažiranost pa je zato teško reći da je konačni produkt objektivan.
Važno je napomenuti da bi reakcije čitatelja značajno nadopunile ovo istraživanje jer bismo saznali
u kojoj mjeri medijski sadržaj utječe na publiku.

49
6. ZAKLJUČAK
 I danas, nacionalizmi kao ideologije sastavni su dio strukture svakodnevnog života jer nacija kao
“zamišljena zajednica” i dalje predstavlja osnovnu jedinicu i ključnu sastavnicu globaliziranog
svijeta. Nacije kao zamišljene zajednice zamišljaju se na temelju razlikovanja s drugim
zajednicama. Veliku, ako ne i najveću, ulogu u zamišljanju zajednice te reproduciranju
nacionalističkog diskursa imaju mediji. Sredstva masovne komunikacije imaju veliku moć pri
oblikovanju javnog mijenja. U vrijeme kad se smatra da naciji prijeti opasnost, posebice od
vanjskog neprijatelja, mediji su ti koji sudjeluju u učvršćivanju i jačanju nacionalnog identiteta
reproducirajući “MI – ONI” diskurs u kojem smo “MI” pozitivci a “ONI” neprijatelji.
U ovom smo radu istraživali koliko se nacionalistički diskurs pojavljuje u hrvatskim medijima. Na
primjeru medijskog izvještavanja o migrantima pokušali smo utvrditi reproducira li se
nacionalizam u diskursu hrvatskih medija. Naš fokus bio je razotkriti i ukazati na prisutnost
polarizirajućeg “MI” – “ONI” diskursa koji služi kao temelj za umjetno stvaranje zajedničkog
neprijatelja. U tom smo se pothvatu prvenstveno služili zaključcima Teuna A. van Dijka. Diskurs
masovnih medija idealan je za provlačenje određene ideologije pa smo se u radu služili metodom
kritičke analize diskursa (KAD), kvalitativne metode koja nam pomaže da razotkrijemo ideologije
koje stoje u pozadini nejednakosti i diskriminacije. KAD se u našem primjeru pokazala
učinkovitom metodom pri pronalaženju elemenata nacionalističke retorike u medijskom diskursu
hrvatskog tiska. Naše istraživanje pokazalo je da diskurs nacionalnog, u današnjoj eri globalizma,
ne jenjava, štoviše, nacionalizam se toliko ugradio u naš svjetonazor da djeluje gotovo nezapaženo.
Njegovo rutinsko “predvidivo” postojanje simptom je razmišljanja u nacionalnim okvirima koji
postaju dio takozvanog “zdravog razuma”. Diskurs je oblikovan od strane društva, ali i oblikuje to
društvo; održava status quo i doprinosi njegovoj transformaciji. Upravo je zbog toga važno kritički
promotriti diskurs kako bismo uočili odnose moći i potencijalne strategije manipulacije.
U analizi smo uočili veliki broj takvih strategija (primjerice, pozitivna samoprezentacija,
generalizacija, “odricanja” i slično) i retoričkih sredstava (hiperbole i metafore od kojih je
najtipičnija “izbjeglički val”) koje negativno utječu na formiranje javnog mišljenja. Važno je
osvjestiti da u današnjem informacijskom društvu, informacija predstavlja moć, a mediji su ti koji
distribuiraju (obrađuju i proizvode) te informacije i na taj način u svojim rukama imaju moćan

50
alat. Mediji imaju “moć da predstavljaju svijet na točno određeni način”. Budući da postoji toliko
različitih i suprotstavljenih načina na koje značenje o svijetu može biti konstruirano, izrazito je
važno što i tko ostaje isključen, te kako su stvari, ljudi, događaji i odnosi predstavljeni” (Hall, u
McQueen, 2001: 139). Prihvaćanjem određenog diskursa, ljudi legitimiziraju odnosno
delegitimiziraju spomenute veze moći, a da pritom nisu nužno toga svjesni. Narativne strategije
kojima se “drugima”, u ovom slučaju migrantima, atribuiraju negativne konotacije ovise o
čitateljevoj nesvjesnosti diskurzivne igre u kojoj sudjeluje, a potencijalni ideološki učinak takve
naracije može se opisati kao naturalizacija drugotnosti atribuirane migrantima na konotativnoj
razini. Razumijemo li to, produbljujemo našu svijest o medijima koji prenose vijesti, o političkom
utjecaju na iste te vezi između elita, medija i javnosti. Odbijemo li prihvatiti informacije ”zdravo
za gotovo”, prestajemo biti pasivna publika koja ne razmišlja kritički i kojom se može manipulirati.
Važno je napomenuti da nijedna sociolingvistička analiza nije potpuna pa tako ni ova.
Interpretacijska priroda kvalitativne analize diskursa uvijek je podređena istraživaču, njegovom
znanju i stavu, na temelju čega nesvjesno pridaje veću ili manju važnost pojedinim komponentama
diskursa. U budućim istraživanjima bilo bi zanimljivo empirijski ispitati rezultate u kontekstu
utjecaja i učinkovitosti medijskog diskursa među čitateljima dnevnog tiska. Također bi bilo
vrijedno istražiti razlike između odabranih dnevnih novina i napraviti komparativni prikaz
rezultata analize sadržaja kako bi se utvrdilo u kojem dnevniku prevladava retorika nacionalizma.

51
LITERATURA

Allan, Keith and Burridge, Kate. 1991. Euphemism and Dysphemism: Language used as shield
and weapon. Oxford: Oxford University Press.
Alter, Peter. 1991. Kaj je nacionalizem? U: Študije o etnonacionalizmu, Rudi Rizman, ur.
Ljubljana: Knjižnica revolucionarne teorije, str. 221–237.
Althusser, Louis. 2000. Izbrani spisi. Ljubljana: Založba /*cf.
Anderson, Benedict. 1990. Zamišljene skupnosti, O izvoru in širjenju nacionalizma. Ljubljana:
Studia humanitatis. Zavod za založniško dejavnost.
Babić, Snježana. 2018. Uloga konceptualne metafore, metonimije i konceptualne integracije u
hrvatskom političkom diskursu, Doktorska disertacija, Osijek: Filozofski fakultet.
Bagić, Krešimir. 2010. Tvrdnja s upitnikom. Vijenac: novine Matice hrvatske za književnost,
umjetnost i znanost, 417, str. 7-7.
Bagić, Krešimir. 2012. Rječnik stilskih figura. Zagreb: Školska knjiga.
Bajt, Veronika. 2016. Nacionalizem kot paranoja. Časopis za kritiko znanosti, 44(266): 48–60.
Balibar, Etienne. 1996. The Nation Form: History and Ideology. U: Becoming National – A
Reader, Eley, G., Suny, R.G., ur. New York – Oxford: University Press, str. 132–135.
Baričević, Vedrana i Koska, Viktor. 2017. Stavovi i percepcije domaće javnosti o nacionalnim
manjinama, izbjeglicama i migrantima. Zagreb: Centar za mirovne studije.
Baričević, Vedrana; Matešić, Marina; Šipić, Josip. 2015. Diskursna konstrukcija imigrantske
zajednice u hrvatskim medijima. Migracije i etničnost na početku 21. stoljeća. Zagreb.
Bhabha, K. Homi. 1990. Dissemination. Time, narrative and the margins of modern nation. U:
Nation and Narration, Bhabha, K. Homi, ur . London: New York: Routledge, str. 291–322.
Billig, Michael. 1995. Banal Nationalism. London: Sage.
Blommaert, Jan. 2005. “Theory and Methodology: Norman Fairclough”, U: Discourse: A Critical
Introduction, Blommaert, Jan, ur. Cambridge: Cambridge University Press, str. 28–31.
Boček,
Tomaš.
2018.
Mediji
trebaju
dati
riječ
migrantima
i
izbjeglicama.
https://www.dw.com/hr/mediji-trebaju-dati-rije%C4%8D-migrantima-i-izbjeglicama/a-
46208700 (pristupljeno 7. 1. 2021).
Brooks, Rod. 2002. Representing Sport. London: Arnold.

52
Bučar-Ručman, Aleš. 2014. Migracije in kriminaliteta: pogled čez meje stereotipov in predsodkov.
Ljubljana: ZRC SAZU.
Canivez, Patrice. 2017. Što je nacija? Zagreb: Matica Hrvatska.
Car, Viktorija i Matović, Marijana. 2017. Mediji, Novinarstvo i Ljudska Prava. U:  Vjerodostojnost
medija, Viktorija Car, Marijana Matović, ur. Zagreb: Fakultet političkih znanosti Sveučilišta u
Zagrebu; Hanns-Seidel-Stiftung.
Castells, Manuel. 2000. Informacijsko doba: ekonomija, društvo i kultura. Svezak I. Uspon
umreženog društva. Zagreb: Golden marketing.
Castells, Manuel. 2014. Moć komunikacije. Beograd: Clio.
Castles, Stephen. 2000. International Migration at the Beginning of the Twenty-First Century:
Global Trends and Issues. International Social Science Journal, Vol. 52, 3(165): 269–281.
Charteris-Black, Jonathan. 2006. Britain as a container: Immigration metaphors in the 2005
election campaign. Discourse & Society, Vol. 17, 5(563–581).
Cohen, Bernard Cecil. 1963. The Press and Foreign Policy. Princeton: Princeton University Press.
Cronin, Mike. 1999. Sport and Nationalism in Ireland. Dublin: Four Courts Press.
Danesi, Marcel. 2009. Dictionary of media and communications. New York: M.E.Sharpe.
Debeljak, Aleš. 2004. Evropa brez Evropejcev. Ljubljana: Sophia.
Doupona-Horvat, Marjeta; Jef Verschueren; Igor Ž. Žagar. 2001. Retorika begunske politike v
Sloveniji: pragmatika legitimizacije. Ljubljana: Mirovni Inštitut.
Džihana, Amer i Volčić, Zala. 2011. Mediji i ratne ideologije: Analiza izvještavanja o suđenjima
za ratne zločine u bivšoj Jugoslaviji. Sarajevo: Mediacentar.
Ensink, Titus. 1997. The Footing of a Royal Address: An Analysis of Represantitiveness in
Political Speech, Exemplified in Queen Beatrix’s Address to the Knesset on March 28, 1995, U:
Analysing
Political
Speech,
Schäffner,
C.,
ur.
Clevedon/Philadelphia/Toronto/Sydney/Johannesburg: Multilingual Matters LTD, str. 5-32.
Entman, Robert, Matthew. 1993. Framing: Towards Clarification of a Fractured Paradigm. Journal
of Communication, 43(4): 51–58.
Erjavec, Karmen; Bašić Hrvatin Sandra; Kelbl, Barbara. 2000. Mi o Romih: diskriminatorski
diskurz v medijih v Sloveniji. Ljubljana: Open society institute.
Erjavec, Karmen i Poler Kovačič, Melita. 2007. Kritična diskurzivna analiza novinarskih
prispevkov. Ljubljana: Fakulteta za družbene vede.

53
Erjavec, Karmen i Poler Kovačič, Melita. 2010. Podobe preiskovalnega novinarstva v slovenskem
dnevnem tisku. Družboslovne rasprave, Vol. 16, (64): 63–80.
Faimau, Gabriel. 2015. The Conflictual Model of Analysis in Studies on the Media Representation
of Islam and Muslims: A Critical Review. Sociology Compass, 9(7): 321-335.
Fairclough, Norman. 2001. Language and power. Harlow: Pearson Education.
Fairclough, N. i Wodak, R. 1997. Critical Discourse Analysis. U:  Discourse Studies: A
Multidisciplinary Introduction, T. A. van Dijk, ur. London: Sage Publications, str. 258–284.
Foucault, Michel. 1998. Arheologija znanja. Beograd: Plato.
Foucault, Michel. 2008. Vednost – oblast – subjekt. Ljubljana: Krtina.
Fowler, Roger. 1991. Language in the News. Discourse and Ideology in the press. London; New
York: Routledge.
Gellner, Ernest, 1998. Nacije i nacionalizam. Zagreb: Politička kultura.
Gouldner, Alvin, W. 1976. The Dialectic of Ideology and Technology. London: Macmillan.
Gross, Larry. 1998. Minorities, Majorities, and the Media, in Liebes and Curran, Media, Ritual
and Identity, 87-102.
Hall, Stuart. 1997. The Spectacle of the Other. U: Representation: Cultural Representation and
Signifying Paractises, Hall, Start, ur. London: SAGE Publications Ltd/The Open University, str.
223–290.
Hall, Stuart. 2004. Delo reprezentacije. U: Medijska kultura: kako brati medijske tekste, Breda
Luthar, Vida Zei, Hanno Hardt, ur. Ljubljana: Študentska založba, str. 33−96.
Hall, Stuart. 2005. Encoding/decoding. U: Culture, Media, Language: working papers in cultural
studies, 1972-1979, Stuart Hall, Dorothy Hobson, Andrew Lowe, Paul Willis, ur. London:
Routlege.
Hobsbawm, Eric. 2011. Uvod: kako se tradicije izmišljaju”. U: Izmišljanje tradicije, Eric
Hobsbawm i Terence Ranger, ur. Beograd: Biblioteka XX vek, str. 139-150.
Hobsbawm, Eric John. 2007. Nacije in nacionalizem po letu 1780. Ljubljana: Založba /*cf.
Huckin, Thomas. 2002. Critical Discourse Analysis and the Discourse of Condescension. U:
Discourse Studies in Composition, Barton, E. i Stygall, H. ur. Cresskill, NJ: Hampton Press, str.
155-176.
Jakša, Urban. 2013. Izumljene tradicije zamišljenih skupnosti. Ustroj, 1(7):  32–37.
Jones, Jason i Peccei, Jean Stilwell Peccei. 2007. Language and Politics. U: The Handbook of
Pragmatics, Horn, L. i Wand, G. ur. Oxford: Blackwell Publishing, str. 35–55.

54
Kalafatić, Vlatka. 2017. Hrvatsko ratno pismo, kultura i nacija. Doktorski rad. Osijek: Doktorska
škola društveno- humanističkih znanosti.
Kalanj, Rade. 2010. Ideologija, utopija, moć. Zagreb: Naklada Jesenski i Turk.
Katnić-Bakaršić, Marina. 2006. Stilističke skice. Sarajevo: Connectum.
Katnić-Bakaršić, Marina. 2012. Između diskursa moći i moći diskursa. Zagreb: Naklada Zoro.
Korunić, Petar. 2006. Rasprava o izgradnji moderne hrvatske nacije. Slavonski Brod: Hrvatski
institut za povijest.
Kralj, Ana. 2008. Nezaželeni? Medijske in politične konstrukcije tujcev v Sloveniji. Dve domovini
(27): 169–190.
Luthar, Breda. 1998. Poetika in politika tabloidne kulture. Ljubljana: Znanstveno in publicistično
središče.
Lylo, Taras. 2016. Ideological Factor in Mass Communication: Historical and Theoretical Aspects.
Social Communication, Vol. 1, 13-19.
Mandelc, Damjan. 2011. Na mejah nacije: Teorije in prakse nacionalizma. Ljubljana: Univerza v
Ljubljani, Filozofske fakulteta.
McLuhan, Marshall. 2000. The Gutenberg Galaxy. Toronto: University of Toronto Press.
McQuail, Denis. 2010. Mass Communication Theory. Los Angeles, London, New Delhi,
Singapore, Washington D.C.: SAGE Publication.
McQueen, David. 2001. Television. A Media Student’s Guide. London: Arnold.
Medlobi, Mateja i Čepo, Dario. 2018. Stavovi korisnika društvenih mreža o izbjeglicama i
tražiteljima azila: post festum tzv. izbjegličke krize. Političke perspektive: Časopis za istraživanje
politike, Vol.8, (1-2): 41-69.
Mihelj, Sabina. 2005. The Mass Media and Nationalising States in the Post-Yugoslav Space. U:
Nation-states and xenophobias, Mojca Pajnik in Tonči Kuzmanić, ur. Ljubljana: Mirovni inštitut,
str. 75–98.
Mihelj, Sabina. 2011. Media Nations: Communicating, Belonging and Exclusion in the Modern
World. Basingstoke: Palgrave Macmillan.
Mokriš, Svjetlana. 2011. Novine i njihova uloga u društvenoj zajednici. Vjesnik bibliotekara
Hrvatske, Vol. 54, (2): 115–130.
Pajnik, Mojca. 2003. Poročanje medijev o marginaliziranih skupinah. Socialno delo, Vol. 42, (2):
87–94.

55
Palašić, Nikolina. 2008. Verbalne strategije i manipulacija u političkom diskursu. Riječki filološki
dani 7, Ines Srdoč-Konestra, Silvana Vranić, ur. Rijeka: Filozofski fakultet u Rijeci, Odsjek za
kroatistiku, str. 629-640.
Paspalanova, Mila. 2008. Undocumented vs. illegal migrant: towards terminological coherence.
Migraciones Internacionales, Vol. 4, (3): 79–90.
Podboj, Martina. 2012. Kritička analiza diskursa: Teorijski temelji i mogućnost primjene.
Diplomski rad, Osijek:  Filozofski Fakultet.
Podboj, Martina. 2019. Diskursna konstrukcija identiteta u narativima o migrantskom iskustvu.
Doktorska disertacija, Zagreb: Filozofski fakultet.
Poler, Melita. 1997. Novinarska etika. Ljubljana: Magnolija.
Praprotnik, Tadej. 1999. Nacionalna identiteta ni zapisana v genih, ampak v diskurzu. Časopis za
kritiko znanosti, Vol. 17, (197): 151–175.
Puljić, Gabrijela. 2015. Jezik novina o jezičnim novinama. U: Svijet stila, stanja stilistike, Ryznar,
Anera, ur. Zagreb: Sveučilište u Zagrebu, Filozofski fakultet.
Pušnik, Maruša. 1999. Konstrukcija slovenske nacije skozi medijsko naracijo. Teorija in praksa,
Vol. 5, (36): 796–808.
Reah, Danuta. 1998. The Language of Newspapers. London; New York: Routledge.
Reisigl, Martin i Wodak, Ruth. 2016. The Discourse-Historical Approach. U: Methods of Critical
Discourse Studies: Third Edition. Wodak, Ruth i Michael Meyer, ur. London: SAGE Publications,
str. 1–23.
Richardson, John. E. 2007. Analysing Newspapers: An Approach from Critical Discourse
Analysis. Basingstoke; New York: Palgrave Macmillan.
Smith, D. Anthony. 1998. Nationalism and modernism. London; New York: Routledge.
Smith, D. Anthony. 2001. Nacionalizem, teorija, ideologija, zgodovina. Ljubljana. Krtina.
Starc, Gregor. 2002. Telesne prakse športa kot torišče slovenskega nacionalizma. Teorija in
praksa, Vol. 40, (5): 909–927.
Stević, Anja i Car, Viktorija. 2017. Vizualno portretiranje izbjeglica i migranata – ikonske
fotografije. U: Mediji, novinarstvo i ljudska prava, Car, Viktorija; Matović, Marijana, ur. Zagreb:
Fakultet političkih znanosti i Hanns Seidel Stiftung, str. 19–38.
Street, John. 2003. Masovni mediji, politika i demokracija. Zagreb: Fakultet političkih znanosti.
Šabec, Ksenija. 2011. Homo europeus. Ljubljana: Fakulteta za Družbene vede, Založba FDV.

56
Škiljan, Dubravko. 1996. The pocesses of ideologization of language. U: Along the Margins of
Humanities, Milohnić, Aldo i Močnik, Rastko, ur. Seminar in Epistemiology of Humanities.
Ljubljana: ISH., str. 15–63.
Šram, Zlatko. 2010. Etnocentrizam, percepcija prijetnje i hrvatski nacionalni identitet. Migracijske
i etničke teme, Vol.26, (2): 113–142.
Todorov, Tzvetan. 1991. Narod in nacionalizem. U: Študije o etnonacionalizmu, Rudi Rizman, ur.
Ljubljana: Knjižnica revolucionarne teorije, str. 145–156.
Torfing, Jacob. 2005. Discourse Theory: Achievements, Arguments, and Challenges. U: Discourse
Theory in European Politics: Identity, Policy and Governance, David Howarth i Jacob Torfing,
ur. New York: Palgrave, str. 1–32.
Trbušić Helena, 2009. Tisak i nacionalizam. Socijalna ekologija, Vol. 18, (1): 58–79.
Van Dijk, Teun. A. 1988. News as Discourse. Hillsdale, NJ: Lawrence Erlbaum.
Van Dijk, Teun. A. 1991. Racism and the Press. London: Routledge.
Van Dijk, Teun. A. 1993. Elite Discourse and Racism. Newbury Park, CA: Sage.
Van Dijk, Teun. A. 1997. The Study of Discourse. U: Discourse as Stucture and Process.
Discourse Studies: A Multidisciplinary Introduction, Teun. A. van Dijk, ur. London: Sage
Publications, str. 1–34.
Van Dijk, Teun. A. 2006. Ideologija, multidisciplinaran pristup. Zagreb: Golden marketing –
Tehnička knjiga.
Van Dijk, Teun. A. 2008. Critical Discourse Analysis. U: Handbook od Discourse Analysis, D.
Schriffin, D. Tannen i H. Hamilton, ur.  Malden: Blackwell Publishers, str. 352–371.
Vezovnik, Andreja. 2008. Kritična diskurzivna analiza v kontekstu sodobnih diskurzivnih teorij.
Družboslovne razprave, Vol. 14, (57): 79–96.
Vezovnik, Andreja. 2009. Diskurz. Ljubljana: Fakulteta za družbene vede.
Vogrinc, Jože. 2011. Mediji kot ideološki aparat, informiranje in javnost. Predavanja v okviru
zasedbe/osvoboditve Filozofske fakultete, 6. decembra 2011.
Vogrinc, Jože. 2015. Ali sta 'politični begunec' in 'ekonomski migrant' res dve različni figuri.
https://livestream.com/zivo/predavanjapritlicje/videos/100221227 (pristupljeno 7. 1. 2021).
Volčić, Zala. 2006. Media, Identities and Immigrants: Arab Satellite Television in Italy. Medijska
istraživanja, Vol. 12, (2): 63–77.

57
Vološinov, Valentin N. 1973. Marxism and the Philosophy of Language. New York: Seminar
Press.
Vuković, Milica. 2014. Analiza političkog diskursa. U: Analiza diskursa: teorije i metode, S.
Perović, ur. Podgorica: Institut za strane jezike, str. 213–249.
Župarić-Iljić, Drago. 2013. Percepcija tražitelja azila u javnosti i medijski prikazi problematike u
Hrvatskoj. U: Prvih deset godina razvoja sustava azila u Hrvatskoj, Župarić-Iljić, Drago, ur.
Zagreb: Centar za mirovne studije, str. 201–220.
Žužul, Ivana. 2015. Tijelo bez kosti, Kako se zamišljao nacionalni identitet u tekstovima hrvatskih
preporoditelja. Zagreb: Biblioteka Intermedia.
Weiner, Myron. 1992. Security, Stability, and International Migration. International Security Vol.
17, (3): 91-126.

58
IZVORI ANALIZIRANIH NOVINSKIH ČLANAKA

Primjer 1
OČAJNIČKI VAPAJ S JUGA HRVATSKE 'Kradu nam automobile, ljudi se boje izaći iz kuća.
Policajci rade svoj posao, ali ih je premalo, šaljite vojsku!'  Jutarnji list, 2. 11. 2019.
https://www.jutarnji.hr/vijesti/hrvatska/ocajnicki-vapaj-s-juga-hrvatske-kradu-nam-automobile-
ljudi-se-boje-izaci-iz-kuca-policajci-rade-svoj-posao-ali-ih-je-premalo-saljite-vojsku-9564884
(pristupljeno 12. 2. 2021). isto i kod sljedećih primjera

Primjer 2
Jutarnji list: BOŽINOVIĆ 'Kada migrant zna da ga na našoj granici čeka dobro opremljena i
uvježbana i sposobna policija, onda traži alternativne pravce' 04.02.2020.
https://www.jutarnji.hr/vijesti/hrvatska/bozinovic-kada-migrant-zna-da-ga-na-nasoj-granici-
ceka-dobro-opremljena-i-uvjezbana-i-sposobna-policija-onda-trazi-alternativne-pravce-9936163
Pristupljeno: 12.01.2021.

Primjer 3
24 sata: Na pomolu je raspad sistema: Austrija ne želi više migranata. 05.03.2016.
https://www.24sata.hr/news/austrija-ne-zeli-nikakve-kvote-za-izbjeglice-ucinili-smo-dosta-
463988
Pristupljeno: 12.01.2021.

Primjer 4
24 sata: Europi prijeti novi izbjeglički val: Je li Hrvatska spremna? 02.09.2016.
https://www.24sata.hr/news/europi-prijeti-novi-izbjeglicki-val-je-li-hrvatska-spremna-489442
Pristupljeno: 12.01.2021.

Primjer 5
24 sata: 'Mađarska odavno ima žicu, Hrvatska treba odlučniji stav'  20.06.2018.
https://www.24sata.hr/news/ma-arska-odavno-ima-zicu-a-hrvatska-treba-odlucniji-stav-578948
Pristupljeno: 12.01.2021.

Primjer 6
Večernji list: Lov na migrante: Žena, djeca i ja nadziremo granicu jer policija ne radi svoj posao.
25.08.2019.
https://www.vecernji.hr/vijesti/lov-na-migrante-zena-djeca-i-ja-nadziremo-granicu-jer-policija-
ne-radi-svoj-posao-1340704
Pristupljeno: 12.01.2019.

59
Primjer 7
Jutarnji list: PREDSJEDNICA U SLUNJU I S GRANIČNIM POLICAJCIMA 'Ono što me kao
ženu i majku posebno pogađa je pitanje gdje su migrantima djeca, žene, majke?'  04.07.2019.
https://www.jutarnji.hr/vijesti/hrvatska/predsjednica-u-slunju-i-s-granicnim-policajcima-ono-sto-
me-kao-zenu-i-majku-posebno-pogada-je-pitanje-gdje-su-migrantima-djeca-zene-majke-
9079928
Pristupljeno: 12.01.2021.

Primjer 8
24 sata: Policajac u šumi lovio divljač pa 'ulovio' trideset migranata. 06.10.2019.
https://www.24sata.hr/news/policajac-u-sumi-lovio-divljac-pa-ulovio-trideset-migranata-652214
Pristupljeno: 12.01.2021.

Primjer 9
Jutarnji list: Široka Drina: Velika reportaža o migrantima koji su zaglavili na putu za Hrvatsku.
26.09.2020.
https://www.jutarnji.hr/vijesti/svijet/siroka-drina-velika-reportaza-o-migrantima-koji-su-
zaglavili-na-putu-za-hrvatsku-15021385
Pristupljeno: 12.01.2021.

60
POVZETEK
S fenomenom nacije in nacionalizma so se v zadnjih dvesto letih ukvarjali številni teoretiki. Pojav
nacionalizma je zgodovinsko in empirično tako raznolik, da ga je nemogoče pojasniti z eno teorijo.
Razviti so bili številni pristopi iz različnih paradigem, a še do danes nimamo nedvoumne definicije,
ki bi zajela vso širino koncepta nacionalizma. Özkirimli pojasnjuje, da je nacionalizem izmuzljiv
in prilagodljiv pojav, ki je sposoben prevzemati več oblik – zgodovinsko, družbeno in politično –
in to je kontekst znotraj katerega kraljuje (Özkirimli, 2010, v Mandelc, 2011: 92). Po Croninu
(1999: 33) je nacionalizem ideologija, ki se nenehno spreminja, deluje v različnih fazah in ne pozna
samo ene oblike. Danes je najbolj razširjena paradigma klasičnega modernizma, po kateri so narodi
in nacionalizem temeljno povezani s sodobnim svetom. Gre za pojmovanje, v skladu s katerim so
narodi in nacionalizem v osnovi povezani z obdobjem moderne (Smith, 1998: 3). Modernisti torej
narod in nacionalizem dojemajo kot logične konstrukcije, ki se pojavijo s propadom fevdalne
družbe in rojstvom kapitalizma, industrijske proizvodnje in pojavom tiskarskega kapitalizma. Za
moderniste so narodi kulturni artefakti, ki so nastali v določenem zgodovinskem obdobju.
Gellner opredeljuje nacionalizem kot teorijo politične legitimnosti, ki zahteva, da se etnične meje
ujemajo s političnimi (Gellner, 1998: 21). Trdi, da je nacionalizem posebna vrsta domoljubja, ki
postane prevladujoča le v določenih družbenih okoliščinah, ki jih najdemo izključno v sodobnem
svetu in nikjer drugje (Ibid: 157). Po Hobsbawmu je nacija enotna in nedeljiva skupnost
državljanov, združenih pod suvereno državo, ki je izraz politične volje (Hobsbawm, 2007: 27).
Izvora nacije in nacionalizma potemtakem ne bi smeli iskati v daljni preteklosti, ker gre za
moderne konstrukcije, ustvarjene na podlagi družbeno izmišljenih tradicij, ki se vzpostavijo in
legitimirajo s ponavljanjem (Hobsbawm, 2001: 6). Za Andersona je nacija “zamišljena politična
skupnost, ki je bila zasnovana kot sama po sebi omejena in suverena” (Anderson, 1990: 17).
Zamišljena je zato, ker posamezni član določenega naroda nikoli ne bo spoznal večine drugih
članov svojega naroda, čeprav si lahko predstavlja občestvo z drugimi člani. Ta nova zamišljena
kulturna in politična skupnost je zamenjala versko skupnost.
Tisk je ustvaril možnost širjenja nacionalizma in zamišljanja skupnosti. Nacionalna zavest se je
širila z razvojem tiska in pospešeno izdelavo rokopisov s strani velikih tiskarn in razvojem
državnih jezikov (Anderson, 1990: 42). S prihodom časopisov in knjig se je področje komunikacije

61
poenotilo. Bralci so se povezali s tiskom in tako je nastal zarodek nacionalne zavesti (Anderson,
1990: 65).
Nacionalizem kot tak je sestavni del strukture tudi današnjih evropskih držav. Da bi razumeli
moderni nacionalizem in kako so mu demokratične družbe podvržene (Taylor 1996, v Šabec 2011:
65), je treba vzeti v obzir teorijo banalnega ali ”vsakdanjega” nacionalizma, ki jo je razvil Billig.
Billig (1995: 43-46) v primerjavi s teorijami, ki so nacionalizem preučevale v kontekstu družbenih
trenj in ekstremnih družbenih gibanj, opaža njegovo širšo razsežnost in ugotavlja, da nacionalizem
ni vedno očiten; obstajajo mehanizmi, s katerimi se nacije reproducirajo, vendar so ti mehanizmi
neimenovani in zato neopazni. Bilig razlikuje med dvema vrstama nacionalizma: “vroči” in
“vsakdanji”. Vroči nacionalizem je glasen, skrajen in lahko prepoznaven ter povezan z
ekstremističnimi gibanji, kot sta rasizem ali fašizem, medtem ko je vsakdanji nacionalizem
pogosto neopazen, banalen, ki se reproducira s praksami in rituali ali ideološkimi navadami.
Delovanje banalnega nacionalizma poteka na ravni vsakdanjega življenja in predstavlja način
razmišljanja oziroma ideološko zavest, po kateri se kategorija nacij zdi naravna (Billig, 1995: 10).
To je nevarno, saj je ideologija najučinkovitejša takrat, ko je njeno delovanje najmanj vidno
(Fairclough, 2001: 85).
Ko smo že pri ideologiji, je za nas najpomembnejše omeniti Althusserja, ki je v marksističnem
duhu gradil na svojih predhodnikih in je bil prvi, ki je postavil celovito koncepcijo ideologije, ki
jo je opredelil tako: “Ideologija je namišljen odnos posameznikov do njihovih resničnih razmer
obstoja” (Althusser, 2000: 87). Ideologija torej ne predstavlja sistema resničnih odnosov, ki bi
urejali obstoj posameznikov, temveč namišljen odnos teh posameznikov do resničnih odnosov, v
katerih živijo” (Althusser, 2000: 90). Ta namišljeni odnos ima materialni obstoj (Althusser, 2000:
92). Trenutek, v katerem se v vedenju posameznika pokaže ideologija, je trenutek, ko se začetna
ideja spremeni v prepričanje, ki nato privede do določenega vedenja na materialni ravni, ki se
sčasoma razvije v prakse in rituale, ki se v družbi večkrat ponavljajo in vzpostavljajo (Althusser,
2000). Začetna ideja je zapisana v praksah, iz česar izhaja, da vse prakse vodi ideologija in so
vanjo potopljene. Ideologijo je zato težko prepoznati, ker deluje na nezavedni ravni človeškega
uma, v katerem odraža sistem kulturno oblikovanih in sprejetih predstav (Althusser, 2000).
Althusser poudarja, da je za preživetje in vzdrževanje ideologije potreben dodelan sistem, ki ga

62
imenuje ideološki aparat države (IAD). Ideološke aparate sestavljajo različne izobraževalne,
pravne, verske, kulturne, komunikacijske in politične institucije. Ideološki aparati države delujejo
“ideološko”. Predpisujejo, oblikujejo in opredeljujejo obrede in prakse, ki se navsezadnje kažejo
v človeškem vsakdanjem življenju. S temi rituali in praksami posameznik sprejme ideologijo
določenega zgodovinskega trenutka. S sprejetjem ideologije posameznik prevzame določeno
vlogo v družbi. Člani nekaterih razredov, ki so sprejeli prevladujočo ideologijo, so šli skozi
postopek interpelacije – postali so subjekti ideologije, zato z interpelacijo posameznik postane
subjekt ideologije. Ideologija posameznike poziva, naj se v njem prepoznajo in sprejmejo sebe kot
tistega, ki je poklican ter sčasoma postanejo subjekti. Kot subjekti delujejo skozi prizmo ideologije
in tako postanejo nosilci ideologije.
Ideologija kot sistem prepričanj skupine ljudi se kaže skozi diskurz. Za Foucaulta (2008: 71) je
diskurz osnovna kategorija za razumevanje resnice, odnosov moči, znanja, itn. Foucault trdi, da
zunaj diskurza ni nič smiselnega, saj je pomen zgrajen znotraj diskurza. Foucault pravzaprav ne
zanika, da bi lahko stvari imele svoj resnični materialni obstoj v svetu, ampak trdi, da je njihov
pomen viden le skozi diskurz (Hall, 2004: 65). Teoretikom kritične analize diskurza, metode, ki
smo jo izbrali za našo analizo, je skupno, da diskurz razumejo kot obliko družbene prakse.
Fairclough in Wodak (1997) trdita, da je diskurz družbeno oblikovan, a hkrati oblikuje družbeno
življenje. Za Althusserja in van Dijka je diskurz družbena praksa, s pomočjo katere se ideologija
obnavlja. Diskurzi dejansko igrajo ključno vlogo pri oblikovanju ideologije in njeni družbeni
reprodukciji: “Ideologija se torej izvaja v diskurzu, ki ima največjo moč, ko se ljudje strinjajo z
njo, jo reproducirajo in utrjujejo ter prek nje utrjujejo in reproducirajo obstoječe odnose v družbi.”
(Erjavec in Poler Kovačič, 2007: 24). Vedno smo del določenega diskurza, ki nam ponuja nabor
jasno opredeljenih vrednot, standardov in meril, po katerih presojamo, ali je nekaj res ali ne,
pravilno ali narobe, dobro ali slabo (Torfing, 2005: 19). Diskurzi so živi odnosi med ljudmi, ki
tvorijo identiteto posameznikov in skupin ter urejajo stvari v pomemben družbeni red. Za
reprodukcijo nacionalizma in za konstituiranje nacionalne identitete so ključnega pomena
diskurzivne prakse, ki igrajo pomembno vlogo pri izražanju, legitimiranju in vključevanju
nacionalizma v družbo (Praprotnik, 1999: 152).
“Ker se identitete gradijo znotraj diskurza in ne zunaj njega, se pojavljajo v določenih
zgodovinskih in institucionalnih okoljih v posebnih diskurzivnih praksah in s posebnimi

63
strategijami” (Šabec, 2011: 148). “Nacionalna identiteta je nedokončan proces, ki zahteva stalno
interpelacijo subjektov v nacionalno ideologijo, da bi ohranili ideološki konstrukt, torej nacijo”
(Praprotnik, 1999: 157). Po mnenju Debeljaka (2004: 66) mora biti za ustvarjanje identitete razlika
med posameznikom in okolico, med njegovo družino in neznancem, med njegovo sosesko in tisto
na drugi strani mesta. Razlika je temelj identitete. Nacionalna identiteta, na podlagi katere se
posamezne namišljene skupnosti med seboj razlikujejo, je opredeljena s tem, kar “izključuje”. Je
relacijska in je vedno zgrajena z razliko od “Drugega” (Vezovnik, 2009: 106). Nacionalna
identiteta, ki se vedno naslanja na nasprotje med nami in od nas različnimi drugimi, pa je
diskurzivna konstrukcija.
Mediji, ki jih Danesi (2009: 192) opredeljuje kot: “sredstvo za prenos informacij v različnih
oblikah, na različnih platformah in prek različnih sistemov, ki ustvarjajo popolno množično
komunikacijo, ki vključuje časopise, revije, radio, televizijo in internet”, so tesno povezani z
ideologijo. Dennis McQuail v svoji teoriji množičnega komuniciranja opredeljuje ideologijo kot
“organiziran sistem prepričanj ali skupek vrednot, ki se s komunikacijo širi ali krepi”, pri čemer
ugotavlja, da “v praksi večina medijskih vsebin (vseh vrst) to počne z implicitno selektivnim
poudarkom na določene vrednote in norme” (McQuail, 2010: 466). Zato se na komunikacijske
kanale in medije gleda kot na sredstvo za krepitev in širjenje določene ideologije, pa tudi kot
posrednike ideološkega vpliva na ljudi. Kot je opozoril S. Hall (1982), mediji aktivno izvajajo
izbor in predstavitev, strukturiranje in oblikovanje prevladujočih vrednot in idej. Vendar pa vsi
dogodki ne morejo priti v medije, zato je selekcija novic nujna. Vogrinc (2011) prav v procesu
izbire novic prepozna reprodukcijo vladajoče ideologije skozi reprodukcijo konsenznega okvira.
Reprodukcija vladajoče ideologije je v skladu z Althusserjevim pristopom reprodukcija okvira
tematskih področij, ki se v informativnih medijih sploh lahko pojavijo, in spektra stališč o njih, ki
jih je v tem okviru mogoče javno izreči. Na ta način nekatere teme nikoli ne pridejo v javno sfero.
Okvir konsenza zagotavlja, da so teme, o katerih se v družbi razpravlja, samoumevne, prav tako
pa spekter možnih stališč glede njih. Mediji imajo zato funkcijo ohranjanja konsenza, kadar znotraj
svojega novinarskega diskurza z znanimi orodji ohranjajo hegemonijo znanih vsebin (Vogrinc,
2011). Mediji ustvarjajo prednostne teme in usmerjajo javnost na te teme, temu pa pravimo
“agenda setting” ali “določanje dnevnega reda”. Toda mediji narekujejo tudi načine razmišljanja
o teh temah. Novinarji in uredniki se ne odločajo le, katere informacije vključiti in katere izpustiti
iz novic, temveč tudi, kako jih posredovati. To teorijo imenujemo “framing” ali “teorija

64
kadriranja”. Mediji zagotavljajo okolje, v katerem ideologija in simbolne strukture obstajajo in
delujejo, kjer se “ideologija kaže kot sistem pomenov, ki zagotavljajo razumevanje in
interpretacijo vrednostnih sodb o svetu in družbi” (Tuzykow, 2002: 123-133).
Mediji tudi v današnjih časih igrajo največjo vlogo pri zamišljanju nacije. Billig (1995: 11)
posebno pozornost namenja vlogi medijev pri ustvarjanju in prenašanju banalnega nacionalizma
in ugotavlja, da ne glede na politično usmerjenost vsi mediji svoje bralce nagovarjajo kot člane in
pripadnike nacije ter novice prenašajo tako, da se zdi obstoj nacionalnih držav samoumeven. Po
Van Dijku (1991: 68) so množični mediji tisti, ki največ prispevajo k ustvarjanju rasizma in
nestrpnosti do različnih obrobnih družbenih skupin. Mediji z izbiro teme, virov, žanra, jezika in
stila vsak dan predstavljajo idejo, da smo “MI” pripadniki večinskega naroda in “ONI” pripadniki
manjšin (Erjavec idr. 2000: 7). Interpelirajo nas v določeno skupnost, s katero se identificiramo.
Po drugi strani pa izključujemo tujce, ki so v medijih predstavljeni drugače in jih dojemamo kot
manjvredne, njihova ideologija in prepričanja pa kot napačna, ker so v nasprotju z našimi načeli.
Preko diskurza “MI” proti “NJIM”, v katerih smo “MI” predstavljeni v pozitivni luči in “ONI” v
negativni, mediji sodelujejo v diskurzivni reprodukciji nacionalizma. Medijski diskurz je zelo
pomemben dejavnik pri oblikovanju in legitimiranju identitete. Preko njega oblikujemo ne samo
svojo identiteto, temveč vzpostavljamo tudi podobo Drugega (Luthar, 1998).
Z metodo kritične analize diskurza v diplomski nalogi raziskujemo, koliko nacionalističnega
diskurza se pojavlja v hrvaških medijih. Kritična analiza diskurza kaže na povezavo med
“jezikovno” in “nejezikovno” razsežnostjo. Poudarek KAD je zloraba družbene moči, družbena
neenakost, ki se pojavi kot posledica, ter načini, kako se to kaže skozi javni diskurz. Kritična
diskurzivna analiza je metoda, ki pojasnjuje, da diskurzi delujejo ideološko. Glede na to, da se
ukvarja z resnimi družbeno-političnimi vprašanji, kot sta diskriminacija in manipulacija, je kritična
analiza diskurza nujno politično motivirana in je vedno na strani diskriminiranih. Medijski diskurz
je še posebej zanimiv za kritično analizo diskurza, ker so razmerja moči v njem pogosto zelo
nejasna ravno zato, ker so skrita. Nacionalistična retorika, ki se pojavlja v medijskem diskurzu, se
najpogosteje izraža skozi mehanizme ideološkega diskurza (Van Dijk, 2006: 373). Na primeru
poročanja o migrantski krizi v spletnih izdajah hrvaških medijev smo poskušali opozoriti na
nekatere značilnosti ideološkega diskurza, ki kažejo na prisotnost nacionalistične retorike. Van
Dijk (v Stević in Car, 2017: 25) pravi, da so migranti in begunci nenehno upodobljeni skozi

65
etnocentrično, nacionalistično in ksenofobično retoriko, ki jo poganjajo negativni stereotipi in
predsodki. Cilj naše analize je prepoznati značilnosti nacionalizma v pisnem medijskem diskurzu.
Izbran je bil korpus spletnega portala, analiziranih je bilo 60 člankov treh spletnih izdaj najbolj
branih dnevnih časopisov na Hrvaškem (Jutarnji list, Večernji list, 24sata). Izbor člankov je bil
izveden z iskanjem po ključnih besedah “migranti”, “izbjeglice”, “izbjeglička kriza”, “migrantska
kriza”. Vsak članek smo brali na dveh ravneh; mikroravni ali jezikovni, ki je bolj opisne narave in
vključuje jezikovne vidike besedila, ter makroravni, ki je interpretativna in nam omogoča, da
določimo glavno temo besedila. Van Dijk (2008) pravi, da uporaba jezika, diskurz, verbalna
interakcija in komunikacija spadajo v mikroraven. Družbena moč, prevlada in neenakost med
družbenimi skupinami so izrazi, ki so del analize na makroravni.
Rezultati KAD-a so jasno nakazali, da so v analiziranih novinarskih prispevkih migranti
delegitimizirani ter da so prikazani izključno kot brezimna množica v gibanju. V vlogi storilcev
(glavnih akterjev, protagonistov) se pojavljajo le v negativnem kontekstu, naprimer ko gre za
krajo, razbijanje, ogrožanje nacionalne varnosti in varnosti posameznikov. V vseh drugih primerih
so prikazani kot predmet dejanja. Glas migrantov se redkokdaj “sliši” in v medijih ni prostora za
neposreden govor o njihovih izkušnjah in trpljenju. Na ta način jim je odvzeta družbena moč,
medtem ko drugi odločajo o njihovi usodi. Migranti so večinoma prikazani kot problem ali kot
sovražniki; grožnja našemu sistemu, naši varnosti, naši lastnini ali naši kulturi. Pri analizi smo
opazili veliko število jezikovnih strategij, na primer strategijo polarizacije, torej pozitivno
samopredstavitev in negativno predstavitev drugih, strategijo “odrekanja”, ko gre za poskus
prikrivanja “naših” slabosti, “igro s številkami” za namen ustrahovanja, itd. Opazili smo tudi
retorična sredstva, kot so hiperbola, metafora, metonimija, evfemizmi – in ugotovili, da je
nacionalistični diskurz še vedno zelo prisoten.
Pomembno je tudi omeniti, da nobena sociolingvistična analiza ni popolna. Interpretativna narava
kvalitativne analize diskurza je vedno podrejena raziskovalcu, njegovemu znanju in stališčem, na
podlagi katerih nezavedno pripisuje večji ali manjši pomen posameznim sestavinam diskurza. V
prihodnjih raziskavah bi bilo zanimivo empirično preučiti rezultate v kontekstu vpliva in
učinkovitosti medijskega diskurza med bralci dnevnega tiska. Prav tako bi bilo smiselno raziskati
razlike med izbranimi dnevnimi časopisi in narediti primerjalno analizo, da bi ugotovili, v katerem
dnevniku prevladuje retorika nacionalizma.

66
Izjava o avtorstvu
Izjavljam, da je diplomsko delo v celoti moje avtorsko delo ter da so uporabljeni viri in literatura
navedeni v skladu z mednarodnimi standardi in veljavno zakonodajo.
Ljubljana, 14. 9. 2021
Sara Ursić

(lastnoročni podpis)