UNIVERZA V NOVI GORICI
FAKULTETA ZA PODIPLOMSKI ŠTUDIJ

POVIJEST DINARSKOG KRŠA
NA PRIMJERU POPOVA POLJA

ZGODOVINA POZNAVANJA DINARSKEGA KRASA
NA PRIMERU POPOVEGA POLJA

DISERTACIJA

Ivo Lučić

Mentorja: prof. dr. Andrej Kranjc
prof. dr. Petar Milanović

Nova Gorica, 2009

Izjavljujem da je ova disertacija u cijelosti moje autorsko djelo.

Hereby I declare this thesis is entirely my author work.

I

Izvadak

Povijest poznavanja Dinarskog krša na primjeru Popova polja
(Pokušaj holističke interpretacije krša uz pomoć karstologije, povijesti okoliša i kulturnog
krajolika)
Tekst predstavlja rezultat analize poznavanja, upotrebe i obilježavanja jednog istaknutog
krškog krajolika, temeljeći se isključivo na uvidu u dostupnu literaturu i pisane izvore. Te tri
vrste odnosa u značajnoj mjeri su povezane sa znanstvenim područjima: poznavanje s
prirodnim znanostima, upotreba s tehničkim znanostima i obilježavanje s društveno-
humanističkim znanostima. Prirodoslovlje je naglašeno zastupljeno s fizičkim geoznanostima
koje prodiru u Popovo polje krajem 19. stoljeća, zajedno s karstologijom. Upotreba se gotovo
isključivo odvijala tradicionalnim sredstvima do sredine 20. stoljeća, prevladavajuće
djelatnosti ostale su tradicionalne do početka zadnje trećine toga stoljeća, a modernizacija je
rezultirala snažnom deagrarizacijom, pustošnom depopulacijom i dalekosežnim ekološkim
štetama. Obilježavanje krajolika još duže je zadržalo tradicionalni pečat dubinski temeljen na
mitološkim kulturnim strukturama. One su, premda uglavnom jedinstvene, kroz političku
modernizaciju rezultirale još snažnijom podjelom prostora. Kulturna povijest primala je ovaj
prirodno jedinstven prostor – promatran na bazičnoj razini kao Popovo polje i u najširem
smislu kao Dinarski krš – kao dijelove različitih društvenih cjelina, što mu je dalo različite
povijesne uloge i različite identitete. Do kraja 20. stoljeća dominantna upotreba i
obilježavanje ovih prostora gotovo uopće nisu primile poruke izuzetnosti koje im je slala
karstologija. Karstologija je na kraju toga razdoblja definicijski formirana kao kompleksna
holistička znanost (Panoš 1995), ali se znanstvena praksa holizma zadržala u okvirima
interdisciplinarnosti geoznanstvenog prirodoslovlja, a etička praksa povremeno snažno
određena etničkim granicama. Važan dio rješenja vidi se u pokretanju kompleksnih studija
krajolika u kojima bi holistički shvaćena karstologija, s obzirom na prirodu reljefa, mogla
imati nosivu ulogu, te diseminaciju tih znanja kroz obrazovne sustave i javne medije.
Ključne riječi: Popovo polje, Dinarski krš, krš, karstologija, hotspot biodiverziteta podzemne
faune, holizam, povijest okoliša, tradicionalna privreda, modernizacija, deagrarizacija,
kulturni krajolik, kamena pustinja, zemlja grobova.

II

Abstract
History of Studies on Dinaric Karst, Using the Example of Popovo Polje
(Towards a holistic interpretation of karst, using karstology, history of the environment and
cultural landscapes)
This text is the result of analyses of knowledge, use and markings of a prominent karst area,
based primarily on the available references and other written sources. These three types of
approach are substantively connected with three scientific areas: knowledge with natural
sciences, use with technical disciplines, and markings with social studies and humanities.
Natural sciences are emphasized in the physical geo-studies, which first appear in Popovo
Polje in late 19th century, along with karstology. Until mid-20th century, the use was mainly
through traditional means, and the dominant activities remained traditional until the last third
of the century. Modernisation resulted in de-farming, vast de-population and far-reaching
ecological damage. Marking maintained its traditional elements even longer, deeply rooted
on mythological cultural structures. However unique, they resulted in an even stronger
division of space, caused by political modernisation. Cultural history treated this naturally
unique space – observed as Popovo Polje on the basic level, and as Dinaric Karst in the
widest sense – as parts of different societal units, giving it different historical roles and
different identities. Until the very end of the 20th century, the dominant use and marking of
this space absorbed no messages of excellence emitted by karstology. At the end of the
period, karstology was defined as a complex holistic science (Panoš 1995), but the scientific
practice of holism was kept within the boundaries of inter-disciplinary geo-scientific natural
science, and ethical practices were periodically defined by ethnic boundaries. An important
element of the solution lies in the launching of complex studies of the area, with holistic
karstology in the lead, in light of the nature of the landscape, accompanied by dissemination
of such knowledge through education systems and the media.
Key words: Popovo Polje, Dinaric Karst, karstology, subterranean flora biodiversity hotspot,
holism, environmental history, traditional farming, modernisation, de-farming, cultural
landscape, stone desert, land of the graves.
III

Izvleček
Zgodovina poznavanja Dinarskega krasa na primeru Popovega polja
(Poizkus holistične interpretacije krasa s pomočjo krasoslovja, zgodovine okolja in kulturne
krajine)

Besedilo je rezultat analize poznavanja, uporabe in opisovanja te izredne kraške pokrajine,
temelječe izključno na dosegljivi literaturi in pisnih virih. Ti trije odnosi do pokrajine so
tesno povezani z znanstvenimi področji: poznavanje z naravoslovjem, uporaba s tehničnimi
vedami in opisovanje z družbenimi in humanističnimi vedami. Naravoslovje je zastopano
predvsem s fizičnimi geoznanostimi, ki so se pričele, skupaj s krasoslovjem, zanimati za
Popovo polje konec 19. stoletja. Uporaba je bila do srede 20. stol. vezana izključno na
tradicionalno tehniko, tudi prevladujoče dejavnosti so ostale tradicionalne do zadnje četrtine
istega stoletja. Odraz modernizacije je bila močna deagrarizacija, praznjenje zaradi
depopulacije in dalekosežne ekološke posledice. Opisovanje pokrajine je še dlje obdržalo
tradicionalni pečat, globoko zasidran v mitoloških kulturnih strukturah. Zaradi teh struktur,
čeprav enkratnih, je bil prostor potom politične modernizacije še močneje razdvojen.
Kulturna zgodovina je ta naravno enotni prostor – če gledamo nanj z vidika Popovega polja
oziroma najširše z Dinarskega krasa – upoštevala kot različne dele družbene enote, kar mu je
dalo različne vloge v zgodovini in tudi različno identiteto. Do konca 20. stol. prevladujoči
uporaba in opisovanje sploh nista spoznali sporočila o izrednosti, ki ga je nakazovalo
krasoslovje. Krasoslovje je konec tega obdobja po definiciji šteto za kompleksno, celostno
znanost (Panoš 1995). Vendar se je znanstvena praksa celostnega gledanja zadržala v okviru
interdisciplinarnega geoznanstvenega naravoslovja, medtem ko je bila etična vsakdanjost
občasno močno podrejena etničnim mejam. Pomemben del izboljšanja bi bila kompleksna
preučevanja pokrajine, pri katerih bi imelo glavno vlogo, glede na naravo pokrajine, prav
celostno razumljeno krasoslovje, ter širjenje dobljenega znanja preko sistema izobraževanja
in javnih medijev.
Ključne besede: Popovo polje, Dinarski kras, kras, krasoslovje, vroča točka biodiverzitete
podzemeljske favne, celostni pristop, zgodovina okolja, tradicionalno gospodarstvo,
modernizacija, deagrarizacija, kulturna krajina, kamnita puščava, dežela grobov.

IV

V

Sadržaj

Izvadak, Abstract, Izvleček
I-III
Sadržaj
V-VI
Popis ilustracija
VII-X

Uvod
1

I. Dio: materijal
11
A: DO SREDINE 20. STOLJEĆA
13
1.1. Pojava, afirmacija karstologije i karstološka afirmacija Popova polja
22
1.2. Tradicionalna upotreba Popova polja
39
1.3. Kulturna slika: čudni ljudi iz čudne zemlje
77

B: DRUGA POLOVICA 20. STOLJEĆA
115
1.4. Karstologija kao pitanje vododrživosti krša
115
1.5. Upotreba krajolika: milost i nemilost nepostojeće industrijalizacije
150
1.6. Kulturno jedinstvo i politička disolucija prostora
193

II. Dio: Rasprava
261
2.1. Fizikalno prirodoslovlje krša ili holistička krška znanost
263
2.2. Modernizacija kao ekstremna deagrarizacija i depopulacija
284
2.3. Kulturni krajolik: kamena pustinja i zemlja grobova
324

III. Dio: Sinteza i zaključak
383
3. K smislu cjeline
385
Zaključak: svi, sve i svuda
403
Making Sense of the Whole (English)
407

Bibliografija
431
Zahvale
479
Sažetak, Summary, Povzetek
481

Table ilustracija
491
VI

Table of contents

Izvadak, Abstract, Izvleček
I-III
Contents
V-VI
List of illustrations
VII-X

Introduction
1

Part I: Material
11
A:   UNTIL MID-20th CENTURY
13
1.1. Appearance and promotion of karstology and karstological promotion
of Popovo Polje
22
1.2. Traditional use of Popovo Polje
49
1.3. Cultural image: strange people from a strange land
77

B: SECOND HALF OF THE 20th CENTURY
115
1.4. Karstology as an issue of water sustainability of karst
115
1.5. Using the landscape: mercy and mercilessness of non-existent
industrialisation
150
1.6. Cultural unity and political dissolution of a space
193

Part II: Discussion
261
2.1. Physical natural history of karst or a holistic study of karst
263
2.2. Modernisation as extreme de-farming and depopulation
284
2.3. Cultural landscape: stony desert and land of the graves
334

Part III: Synthesis and conclusion
383
3. Making sense of the whole
385
Conclusion: everyone, everywhere, everything
403
Making Sense of the Whole (English text)
407

Bibliography
431
Acknowledgements
479
Sažetak, Summary, Povzetek
481

Table of illustrations
491

VII

Popis ilustracija

Popis slika

1. Iluminirana stranica Historia naturalis Plinija Starijeg (23-79) iz 77. godine nove ere,
Venice R. de Novimagio, 1483. (www.sciweb.nybg.org)
2. Prva slika gaovice, koju je dao uraditi U. Aldrovandi 1574. godine (Grmek i Balabanić
2000)
3. Sopra le Metheore d' Aristotile (1584.) Nikole Gučetića (1549-1610)
4. Joanikije Pamučina (1810-1870) (Čokorilo 1976)
5. Vid Vuletić Vukasović (1853-1933) (Vr, 2001/V:41)
6. Prvi crtež inventara Vjetrenice (Mihajović 1890a)
7. Glasnik Zemaljskog muzeja u Sarajevu
8. Skica hidrološkog funkcioniranja Popova polja (Katzer 1903b)
9. Karel Absolon (1877-1960) (www.mixxx.cz/files/karel%20absolon.jpg)
10. Cvijićeva skica jugoistočnog dijela popovopoljske udoline s Humom (1926)
11. Jovan Cvijić (1865-1927) (www.sr.wikipedia.org)
12. Naslovna stranica monografije M. Radovanovića (1929) i autoportret autora fotografija
Čedomilja Kuševića
13. Gaovica (Delminichtys ghetaldii), crtež Slavka Polaka (Lučić 2003c)
14. Rakušac Niphargus balcanicus, (Absolon 1916a)
15. Kukac Hadesia vasicekii (Absolon 1916a)
16. Manastir Zavala, crtež E. Arndta (Mihajlović 1890a)
17. Uskotračna željeznica Gabela – Gruž – Zelenika – Bileća (www.zeljeznice.net/forum)
18. Blato u Popovu polju (Ćurčić 1915a)
19. Čamci kojima su se služili Popovci za savladavanje blata (Ćurčić 1915a)
20. Hadži-begov grad kod Hutova s kraja 19. stoljeća (Hörmann 1890a)
21. Načini ribanja u Popovu polju (Ćurčić 1915a)
22. Jama obzidana za potrebe ribanja (Ćurčić 1915a)
23. Boris Sket (Snimio Darko Bakšić)
24. Niphargus balcanicus (snimio Boris Sket)
25. Izgradnja brane u Grančarevu (Energoinvest  4/1974)
26. Reportaža o punjenju akumulacije Grančarevo: „Ne vjeruju zelenim talasima“ (Glas
Trebinja, 1967)
27. Prometna situacija u Popovu polju sedamdesetih godina 20. stoljeća: s konja na fiću
(DNJN 1973/16,14)
28. Lokve su mjesta čestih stradanja, Glumina (Snimio Ivo Lučić)
29. Za pet velikih pomora ribe nije bio objavljen uzrok (Glas Trebinja 1985)
30. Gomile, ponajstariji spomenici kulture, nerijetko su bile izložene uništavanju (DNJN
1973/17, 51)
31. Trebišnjica je postala kanal koji skuplja otpad, završni dio umjetnog toka (Snimio Ivo
Lučić)
32. Popovske crkve: ploča iz ruševine crkve sv. Petra u Zavali (Palameta 1997)
33. Manastir u Zavali (snimio Vlado Božić)
VIII

34. Crkva sv. Roka na Trebimlji (Snimio Ivo Lučić)
35. Ostaci džamije u Kotezima (Snimio Ivo Lučić)
36. Stećak s rodoslovnim napisom u Veličanima (Snimio Ivo Lučić)
37. Fotografija stećka ispred Vjetrenice (Foto Solvej)
38. Stećak na Međugorju kod Glumine (Snimio Ivo Lučić)
39. Stariji nadgrobni križevi iz Popova polja (Mićević 1952)
40. Završni dio Popova polja između inudustrijske i zanosne slike (Snimio Ivo Lučić)
41. Poput magle, aktualne kulturne slike zakrivaju prirodne vrijednosti Popova polja (Snimio
Ivo Lučić)
42. Popovo polje, krška zaravan Šume i Hum (Snimio Ivo Lučić)
43. Popovo polje i ulaz u Valu u Zavali (Snimio Ivo Lučić)

Popis karata:

Karta 1. Prva karta Vjetrenice (Mihajlović 1890), ujedno i prva karta te vrste u BiH.
Karta 2. Jedno od ranijih kartografskih prikaza Popova (Papava)
Karta 3. Granice Popova polja s etnokonfesijskim podacima o domaćinstvima prema stanju iz
1938. (Mićević i Filipović 1959)
Karta 4. Geološka karta Zapadne Bosne i Turske Hrvatske E. Mojsisovicza (Mojsisovicz et
al. (eds.) 1880), tj. „dinarskog sistema“
Karta 5. Kartografi Popovo polje najčešće „rastežu“ na još Mokro polje i kršku zaravan Šume
(Autokarta Hrvatske i Bosne i Heregovine, Jutarnji list)
Karta 6.... ali na krajnje shamatiziranoj karti, vidi se da su to odvojene morfološke cjeline
(Lučić 2003)
Karta 7. Jedno od mogućih tumačenja granica Popova polja: orografska karta (Vlahinić 2004)
Karta 8. Karta Dinarskog krša (Lučić 2005)
Karta 9. Karta arela tradicijske kulture Jugoistočne Europe, u kojem jedno od jedanaest ili
dvanaest područja čini dinarski kulturni areal (VII). Usporedbom s geotektonskom kartom
Dinarskog krša (karta 8) vidljivo je da njegovo područje obuhvaća još sredozemni areal (XI) i
dijelom podunavski areal (IX), te da jedan manji dio ostaje izvan područja koje je označeno
na karti (Gavazzi 1978)

Popis tablica, shema i grafikona

1. Grafikon dubine karstrifikacije u slivu Trebišnjice (Milanović 1979a)
2. Shema kretanja podzemnih voda u slivu Trebišnjice od Gatačkog polja do Omble
(Milanović 1979a)
3. Shema odnosa površinskih i podzemnih voda Popova polja (Milanović 1979a)
4. Omjer trajanja poplavnih i vegetacijskih razdoblja u Popovu polju 1890-1940. (Vlahinić
2004)
IX

Illustrations

Images

1. Illuminated text page from Historia naturalis, Pliny the Elder (23-79), 77 A.D.
Venice R. de Novimagio, 1483. (www.sciweb.nybg.org)
2. The very first picture of spotted minnow, commissioned by U. Aldrovandi, 1574 (Grmek
and Balabanić 2000)
3. Sopra le Metheore d' Aristotile (1584) by Nikola Gučetić (1549-1610)
4. Joanikije Pamučina (1810-1870) (Čokorilo 1976)
5. Vid Vuletić Vukasović (1853-1933) (Vr, 2001/V:41)
6. The very first drawing of inventory in Vjetrenica, (Mihajlović 1890a)
7. Gazette of the National Museum in Sarajevo
8. A chart of hydrology lines in Popovo Polje (Katzer 1903b)
9. Karel Absolon (1877-1960) (www.mixxx.cz/files/karel%20absolon.jpg)
10. A sketch by Cvijić, of southeastern parts of the Popovo depression and Hum (1926)
11. Jovan Cvijić (1865-1927) (www.sr.wikipedia.org)
12. Cover page of a monograph by M. Radovanović (1929) and a self-portrait of Čedomilj
Kušević, author of the photographs
13. Popovo minnow (Delminichtys ghetaldii), a sketch by Slavko Polak (Lučić 2003c)
14. Niphargus balcanicus shrimp, (Absolon 1916a)
15. Hadesia vasiceki insect (Absolon 1916a)
16. Zavala Monastery, drawing by E. Arndt (Mihajlović 1890a)
17. Gabela – Gruž – Zelenika – Bileća narrow-gauge railway (www.zeljeznice.net/forum).
18. Popovo Polje flooded (Ćurčić 1915a)
19. Boats used by residents of Popovo to combat flood (Ćurčić 1915a)
20. Hajji-bey's town near Hutovo, late in 19th century (Hörmann 1890a)
21. Fishing methods in Popovo Polje (Ćurčić 1915a)
22. Pit, walled to accommodate fishing (Ćurčić 1915a)
23. Boris Sket (photo by Darko Bakšić)
24. Niphargus balcanicus (photo by Boris Sket)
25. Construction of the Grančarevo dam (Energoinvest  4/1974)
26. Report on accumulation at the Grančarevo reservoir: "Do not believe the green waves"
(Glas Trebinja, 1967)
27. Transport situation in Popovo Polje, early 1970's: swapping a horse for a Fiat 750 (DNJN
1973/16,14)
28. Lokve often suffer, Glumina (photo by Ivo Lučić)
29. No cause was given for five major fishkills (Glas Trebinja)
30. Mounds, the oldest cultural monuments often suffer destruction (DNJN 1973/17, 51)
31. Trebišnjica has become a junk canal; final part of the artificial bed (photo by Ivo Lučić)
32. Churches in Popovo: plaque from the debri of St. Peter's Church in Zavala (Palameta
1997)
33. Zavala Monastery (photo by Vlado Božić)
34. St. Roch's Churc at Trebimlja (photo by Ivo Lučić)
X

35. Remains of the Kotezi mosque (photo by Ivo Lučić)
36. Stećak tombstone with genealogies in Veličani (photo by Ivo Lučić)
37. Photo of a stećak tombstone in front of the Vjetrenica cave (Photo Solvej)
38. Stećak tombstone at Međugorje near Glumin (photo by Ivo Lučić)
39. Ancient cross-shaped tombstones in Popovo Polje (Mićević 1952)
40. Far end of Popovo Polje, between an idyllic and an industrial image (photo by Ivo Lučić)
41. Current cultural images envelope the natural values of Popovo Polje and cloud their
appearance (photo by Ivo Lučić)
42. Popovo Polje, karst planes Šuma and Hum (photo by Ivo Lučić)
43. Popovo Polje and entrance to Vala in Zavala (photo by Ivo Lučić)

Maps:

Map 1. The first map of Vjetrenica (Mihajlović 1890) and also the first map of its kind in
BiH
Map 2. An earlier cartographic presentation of Popovo (Papava)
Map 3. Boundaries of Popovo Polje with ethno-religious data on households as in 1938
(Mićević i Filipović 1959)
Map 4. Geological map of Western Bosnia and Turkish Croatia, by E. Mojsisovicz (1880),
i.e. "the Dinaric system"
Map 5. Cartographers usually "stretch" Popovo Polje to include Morko Polje and the Šuma
karst plane (Autokarta Hrvatske i Bosne i Heregovine, Jutarnji list)
Map 6. ... but a highly schematic map shows separate morphological units (Lučić 2003)
Map 7. A possible interpretation of the boundaries of Popovo Polje: an orographic map
(Vlahinić 2004)
Map 8. A map of Dinaric karst (Lučić 2005)
Map 9. A map of areals of traditional cultures of South-eastern Europe, with one of eleven or
twelve areas make up the Dinaric cultural areal (VII). Comparison with a geo-tectonic map of
the Dinaric karst (Map 8) shows that it also includes the Mediterranean areal (XI) and part of
the Danube areal (IX), and that a very small part remains outside the area indicated in the
map (Gavazzi 1978)

Tables, charts and graphs

1. A graph presenting karstification depths in the Trebišnjica basin (Milanović 1979a)
2. Subterranean flow charts in the Trebišnjica basin, from Gatačko Polje to Ombla
(Milanović 1979a)
3. A chart depicting the surface vs. subterranean water ratio in Popovo Polje (Milanović
1979a)
4. Flooding vs. vegetation seasons ratio in Popovo Polje, 1890-1940 (Vlahinić 2004)

Uvod

Još od klasičnog razdoblja karstologije, Popovo polje je vrednovano kao
prvorazredna krška cjelina i izuzetna tema. O tome u literaturi postoje brojni dokazi.
Friedrich Katzer kaže za Popovo polje da je «karakteristično obilježje bosansko-
hercegovačkog krškog krajolika» i da «spada po mnogo čemu u najzanimljivije
dijelove Hercegovine» (1903a). U svom nedovršenom radu Edmund Richter ga
opisuje riječima: «Sve je najdivljiji krš s mnogo vrtača.» (1905, 399), a za
Trebišnjicu kaže kako nema znamenitije krške rijeke koja «završuje u ponorima» od
nje (1905, 401). Za Karela Absolona, Popovo polje je tipično polje udubljeno u
čistom kršu, iz kojega mnoge podzemne rijeke otječu prema Jadranu, a najveća od
njih je Ombla, ujedno i «najveća podzemna rijeka na svijetu» (1916b). Cvijić je
ocijenio da ja to «najčistiji tip slepe doline» (1950, 3) u području kojeg je opisao
riječima: «Nema dubljeg i celcatijeg karsta nego što je ovaj hercegovačko-crnogorski
između donje Neretve, Skadarskog Blata i Jadranskog Mora» (Cvijić  1926b, 434).
Pored samog polja, pridavali su veliki značaj pojedinim njegovim dijelovima, kao
Vjetrenici, humovima koji u zaravni Trebinjske šume imaju svoj locus typicus, suhim
valama u kojima su tražili ključeve za zagonetku nastanka polja, i drugima.
Ništa manje, ako ne i veće zanimanje za Popovim poljem pokazali su biolozi,
preciznije, biospeleolozi: Absolon, čija se ozbiljnost istraživanja ogleda u 150 tisuća
sakupljenih uzoraka organizama, među kojima je oko tisuću oblika stalnih
stanovnika pećina iz 40 najheterogenijih porodica, koje je obrađivalo 25 specijalista,
nalazi da su mnoge od njih «žive okamine», a da je Hercegovina «u kutu Neretve»
najveće njezino žarište (1916b). Jovan Hadži organizira ekspediciju za koja kaže da
je „prva u većem stilu“ „domaćih naučnika“ (Hadži 1932, 103), te i sam iz toga
materijala opisuje dvije nove vrste, jednu od «naročitog znanstvenog interesa».
«Nijedna pećina kod nas, možda čak na svijetu, nema tako bogatu troglobiontsku
faunu kao pećina Vjetrenica» ustvrdio je Pretner (1963), a Sket za Popovo polje kaže
da je jedno od speleobioloških najzanimljivijih i najbogatijih područja u Dinarskom
kršu (1983a).
Tijekom novijeg razdoblja, kad je karstologija iz vizionarske prerasla u egzaktniju
kvantitativnu znanost, riječi su postale suzdržanije, a istraživanja na terenu se
razbuktala i dobila neviđenu društvenu potporu. Kroz ta istraživanja primijenjene su
brojne metode, među kojima i potpuno nove, koje su bile uvjet za «prodor u suštinu
fenomena karsta» (Milanović 1979a, 143).

Unatoč svemu, spoznaje koje su se nagomilale u dotadašnjim istraživanjima, nisu
imale većeg praktičnog utjecaja na lokalnu javnost i općenito na upotrebu krajolika.
Popovci su s vremenom usvajali sliku svoga polja kako ju je kreirala industrijsko-
ekonomska era, kao pasivnog i beskorisnog krša. Ona je ostajala izbljeđivanjem
tradicionalnih sakralnih, mitoloških i drugih specifičnih pejsažnih obilježja koja u
kulturnoj geografiji označavaju «duh mjesta» i definiraju «područje brižnosti».
2

Pored općenito lošeg dojma koji ostavljaju nepromišljen razvoj i demografsko
pustošenje ovoga kraja, sliku bitno dizajniraju napetosti po geopolitičkim šavovima
što presijecaju Popovo polje, a koje ovdje ostavljaju teške posljedice. Zapaženo je da
se u toj percepciji ne radi samo o manjku prikladnih obavijesti o vrijednostima
krškog krajolika, nego da se voljno potenciraju negativne slike. Analizirajući radove
o jamama Popova polja, domu najbogatije podzemne faune na svijetu, utvrđeno je da
najviše utjecaja na javnost imaju jame masovne grobnice, tj. da se znatno više ističu
»jame smrti od jama života« (Lučić 2007b).

Pored navedenih, važnu sliku Popova polja u drugoj polovici 20. stoljeća daje
njegova upotrebna vrijednost. Ona je konzumirana izgradnjom hidroenergetskog
sustava uz kojeg se, kao komparativna prednost, navodila i poljoprivreda.
Poljoprivreda je tisućama godina bila smatrana najvećom vrijednošću polja, ali je baš
u zamahu industrijskog razvitka ostala bez društvene podrške. O ostalim aspektima
krajolika Popova polja nije se vodilo dovoljno računa, iako je bilo ozbiljnih
upozorenja biologa (Sket 1971, 1980, 1983a, 1983b; Pretner 1963, Čučković 1978,
1983) da će takva upotreba nepovratno umanjiti njegove izuzetne prirodne
vrijednosti.

Sve to nalagalo je da se ozbiljnije razmotri pozadina neodgovarajućeg položaja tako
vrijednog krajolika. Činjenica da ovo područje čini istaknuti dio Dinarskog krša,
prvog zapaženog i opisanog krškog reljefa u svijetu, i danas jedne od morfološki
najrazvijenijih i najpoznatijih krških cjelina, sama po sebi nameće potrebu ozbiljnijeg
vrednovanja ne samo toga dijela nego cijelog dinarskog prostora.

Stoga smo nastojali istražiti osnovne prirodne elemente Popova polja i osnovne
oblike njegova korištenja, te okolnosti koje su kreirale kulturni krajolik Popova polja.
Unutar toga, nametnulo se niz tema poput razvoja karstologije i njezina odnosa
prema interdisciplinarnosti i prema održivosti, modernizacije tradicionalnog krškog
područja, dijaloga između tradicionalne i karstološke slike krša Popova polja, razne
varijable kulturnog krajolika, osobito one koje teže zadobijanju glavnih identitarnih
obilježja, itd. Također, nastojali smo pratiti neke pojave i procese koje imaju općenit
značaj za prirodnu cjelinu Dinarskog krša i uspoređivati ih sa zbivanjima u Popovu
polju.

Rad se temelji na informacijama iz sve dostupne literature – izuzevši sadržaje
autorske umjetnosti o krajoliku i neposredna zbivanja na terenu – od najranijih
vremena do potkraj 20. stoljeća, preciznije, do osamostaljenja Bosne i Hercegovine,
odnosno do raspada Jugoslavije. Središnje mjesto ima građa 20. stoljeća, što je
opravdano iz najmanje tri razloga: a) čitanje tragova u krajoliku samo po sebi
osigurava dovoljno poniranje u povijest prostora, b) promjene koje su ranije
zahvaćale ovdašnji krški krajolik razvijale su se dugo i sporo i premda su neke od
3

njih bile korjenite (npr. ogolijevanje krša), najintenzivnija zbivanja u krajoliku
nastaju tijekom 20. stoljeća, i c) usporedo s dolaskom karstologije izvori o Popovu
polju postaju izdašniji i kvalitetniji, a karstološki instrumenti stječu mogućnost za
kompleksnije zahvaćanje bitnih pitanja krša.

Na samom početku rada bilo je jasno, što se u daljnem postupku još više potvrdilo,
da se odgovor o sudbini krškog krajolika može vjerodostojno tražitit samo kroz
interdisciplinarnu analizu. To je karstologiji, matičnom obzoru unutar kojeg se
odvijao postupak, potvrdilo obavezu široke otvorenosti i to ne samo kroz geoznanosti
ili prirodoslovne pristupe, nego i kroz sve ostale – tehničke, društvene i humanističke
znanosti – težeći zadobijanju što cjelovitije slike.

Tako, najprije su kroz prirodoslovlje „pročešljane“ i izložene informacije o Popovu
polju i koncepcije krša kojima pripadaju; potom su, služeći se poviješću okoliša (i/ili
ekohistorije) i agrarnom geografijom predstavljeni oblici korištenja krša i odnos
čovjeka i okoliša u dva smjera: utjecaj prirodnog okružja na društvena zbivanja i
utjecaj čovjeka na prirodni okoliš, uključujući njihov negativni apsket; a potom su
kroz kulturni krajolik analizirani i izloženi načini simboličkog obilježavanja prostora,
dakle onakvi kakvima obično javnost smatra da krajolik stvarno jest. Posebna novost
za autora rada jest susret s kulturnim krajolikom, koji je promatran kroz raščlanjenje
nekih prirodnih i kulturnih (materijalnih i nematerijalnih) elemenata krajolika i uz
pomoć njih sintetiziranje prevladavajućih tipova kulturnog krajolika. Iznenađeni smo
rezultatima koji pokazuju da u percpeciji krajolika prirodne osnove imaju tek polazni
impuls, koji brzo biva prekriven simboličkim značenjima.

Konačan oblik rad duguje raznim okolnostima, ne samo znanstvene nego i
biografske naravi: politološkom obrazovanju autora, pohađanju postdiplomskog
studija Povijest i filozofija znanosti u Dubrovniku, novinarskom radu, višegodišnjem
iskustvu istraživanja i zaštite Vjetrenice i rodnog Popova polja; ekohistorijsku
formulaciju dao mu je pokušaj prijave rada na studiju povijesti Filozofskog fakulteta
u Zagrebu; a njegov karstološki okvir i instrumentarij odredio je postiplomski Studij
karstologije Sveučilišta Nova Gorica koji se izvodi u Postojni.

Ambijent na Institutu za istraživanje krša u Postojni (IZRK) bio je višestruko
poticajan za pisanje rada već od prvog dodira. Nakon našeg zanimanja za prijavu
doktorata na IZRK-u, pozitivna reakcija stigla za jedan dan, što je djelovalo
zbunjujuće nakon bezuspješnog čekanja odgovora gotovo cijelu studijsku godinu na
Sveučilištu u Zagrebu. To se nastavilo cijelo vrijeme s uvijek najpovoljnijim
rješenjima. Tako, brzo je prihvaćen naslov i skica teme, prihvaćane su sve studentske
ideje – uključujuću i molbu da se da se teza radi na materinskom jeziku – te poticana
autorska sloboda i samostalnost. Osoblje Instituta pogodovalo je na svestran način od
pomoći najpraktičnijim savjetima, preko ustupanja literature do organizacije
financijskih aranžmana, uključujući i stjecanje stipendije. Sve to još je više autora
4

motiviralo za rad, a tezu činilo metodološki vjerodostojnijom, na podnošljiv način
ispravljajući raniju, možda naivnu zamisao, da su priroda i krš mjesta u koja se može
pobjeći od politike i od povijesti.

Također, u osobnom iskustvu potvrdilo se shvaćanje da je znanstveno djelo, unatoč
zaokretima i raskidima koje spominje povijest znanosti, rezultat kumulativnog rada
generacija znanstvenika. Razumljivo je da ono posebno dolazi do izražaja u slučaju
poput našeg, jer isključivo na temelju literature – nečijeg znanstvenog rada, a ne
istraživanjima terena – teži holističkoj interpretaciji krša. Nelagode koje smo
ponekad imali stojeći na raskršćima s puno metodoloških nepoznanica, i dilema kako
korektno odraziti sva znanstvena razdoblja i područja, prevladavali smo naslanjajući
se opetovano na brojne značajne radove iz povijesti znanosti ili na izravnu pomoć
mentora, članova komisije i niza drugih znanstvenika, koja nije nikada bila
uskraćena.

5

Osnovni pojmovi

Prije nego prijeđemo na sadržaj rada, dali bismo naputke u kojem smo smislu
koristili osnovne sadržajne pojmove, kao što su priroda, karstologija, povijest okoliša
(i/ili ekohistorija), kulturni krajolik i Dinarski krš. Iako će se neki podaci tijekom
čitanja ponavljati, smatrali smo da će ove terminološke napomene olakšati
razumijevanje rada.

Priroda: Pojam prirode vjerojatno je sadržajno jedan od najbogatijih pojmova u
većini svjetskih kultura. U velikom broju enciklopedija i referentne literature, ističu
se tri grupe značenja. Ta tri značenja zatičemo i u monografiji Povijesti europskog
okoliša (Delort i Walter 2002). Prvo je prirodoslovno gledište, po kojem je priroda
sav materijalni svijet koji nas okružuje i svi zakoni po kojima se ravna taj svijet. To
gledište se uvelike koristi u našem radu, ali ne iscrpljuje sva značenja pojma.
Drugo, filozofsko-teološko shvaćanje prirode kao onoga iz čega sve nastaje i u čemu
sve nestaje. U povijesti znanosti, ovo je shvaćanje prethodilo prirodoznanstvenom, i
postupno se od vremena novovjekovnih učenja razdvajalo na ova dva pojma.
Prirodna znanost nastala je iz potrebe da se svijet vrednuje empirijskim,
provjerljivim metodama. Iako su se znanosti jasno razlučile na prirodne i društveno-
humanističke, one su na našim fakultetima ostale pod istim krovovima sve do sredine
u 20. stoljeću. Zbog iskustvenih metoda koje su joj u temelju, u anglosaksonskim
zemljama pojam znanost se odnosi samo na prirodnu znanost, dok se humanističke
znanosti nazivaju humanities. U Europi se, pak, svaki sustav razmišljanja o svijetu i
čovjeku smatra znanošću, unutar kojeg se razlikuju prirodne i društvene odnosno
duhovne znanosti. Dvojstvo prirodnih i društvenih znanosti bitno je obilježilo
zapadnu civilizaciju. Za ovaj rad važno je istaknuti da će se težiti holističkom
shvaćanju prirode, dakle, da se u konačnom izrazu odražava smisao cjeline.
Treće, priroda kao skup svojstava koji čini karakter nekog predmeta: čovjeka,
životinje,  stvari ili pojave. Prostori i pojave koje su djelo ljudskih ruku također se
danas smatraju prirodnim, poput zelenih površina, jezera, biljaka, pasmina, itd.
(Delort i Walter 2002). Ovo je više terminološka napomena, nego što pogađa bitan
aspekt našeg promatranja.

Karstologija: Općenito se kratko definira kao znanstveno bavljenje kršem. Izraz je
novijeg datuma i više se koristi u svijetu (Gams 2004, 28). O njezinim znanstvenim
aspektima, najčešće se govori u literaturi čiji su dijelovi jednostavno naslovljeni s krš
(karst) ili krška topografija. Ponekad se koristi izraz znanost o kršu (karst science), a
prema našim zapažanjima rjeđe izraz karstologija.

Naziv joj dolazi od karsta, što je izvorno geografski pojam za slovensku pokrajinu
Kras, u kojoj je krš prvo znanstveno zapažen i izučen. Od geografskog naziva prešla
je put do međunarodnog naziva za struku (krasoslovje - karstologija), jedinog
6

slovenskog u svijetu (Gams 2004, 28). Usvojeno je i nekoliko izraza koje potječu iz
«dinarskih» kultura kao što su dolina, hum, kamenica, polje, ponor i sl.

Karstološka tradicija bilježi pristupe koji joj omogućuju izgradnju cjelovita
znanstvenog sustava, poput holističkog određenja krša kod Daoxiana (1988). Vrlo su
rijetki tekstovi u kojima se određuje sistematski položaj karstologije. Nije nam pošlo
za rukom zapaziti opće preglede znanosti u kojima karstologija nalazi svoje mjesto.
Panoš (1995) je određuje kao nezavisni, integrirani znanstveni sustav individualnih
grana koje poduzimaju kompleksna proučavanja područja prekrivena stijenama
različita stupnja topljivosti. Znanstveni pandani za druge oblika reljefa su
vulkanologija, oceanologija i slični.

Karstologija odražava temeljni sastav krajolika kojeg Panoš dijeli na troje: a)
prirodni sastav i elementi koje kreiraju prirodni procesi i kojima upravljaju zakoni
prirode, b) društvene sastavnice koje su proizvod aktivnosti čovjeka i s kojima
upravljaju društveni zakoni, i c) prirodno-tehničke sastavnice koje su podvgnute
zakonima oba spomenuta tipa. Među sastavnicama sva tri tipa postoje brojni i
komplicirani odnosi koji traže razvoj novih specijaliziranih grana karstologije. Do
sada ne postoji ni suglasnost o cjelovitosti sadržaja «sustava karstoloških znanosti»
niti granicama njihovih grana (Panoš 1995, 45).

Kranjc (2007a) utemeljiteljima karstologije i speleologije smatra A. Martela, A.
Grunda, A. Pencka i F. Katzera, te F. Krausa i J. Cvijića. Milanović (1979a)
najvećim klasicima smatra trojku Grund, Katzer i Cvijić, a Ford i Williams (1989) u
monografiji koju smatraju biblijom krša, nedvojbeno ocem karstologije proglašava J.
Cvijića. Prema Kranjcu, istaknute karstološke «škole» su američka (J. H. Bretz, W.
M. Davis, A. Palmer, W. B. White), engleska (M. M. Sweeting, D. Drew,  D. C.
Ford, P. Smart, P. Williams), francuska (J. Corbel, P. Fénélon, B. Gèze, J. Nicod, Ph.
Renault) i njemačke (W. Dreybrodt, S. Kempe, K. H. Pfeffer). Tome svakako treba
pridodati «krašku», koja se organizirano ostvaruje kroz SAZU-ov Institut za
istraživanje krša (Institut za raziskovanje krasa) u Postojni, u kojoj povijesno
najistaknutiju osobu predstavlja I. Gams. Gamsove pionirske aktivnosti značajno su
doprinijele nastanku i razvoju novih važnih grana proučavanja krša i konstituiranju
karstologije kao integriranog interdisciplinarnog sustava znanosti (Panoš 1995, 43).
Karstologija se, dakle, najprije pojavila u okviru geografije i geomorfologije, potom
je značajne doprinose njezinu razvoju dala geologija, nakon čega se širila i na druge
prirodoslovne grane. U novije smjerove unutar karstoloških istraživanja izdvajaju se
nastanak i razvoj krša, speleogeneza, uloga mikrobiologije, luminiscencija, klastični
sedimenti, minerali, nastanak i razvoj siga, mjerenje njihova rasta, kemizam siga,
absolutna datacija sedimenata i drugi (Kranjc 1998). Danas se karstološki radovi,
prema bazama znanstvenih časopisa, publiciraju uglavnom u raznim geoznanstvenim
disciplinama. Svaku od njih pokriva tridesetak (a neke i više) svjetski priznatih
časopisa. Prema Science Citation Index Expanded bazi za 2007, među 8700 časopisa
7

poznata su samo dva koja u nazivu nose krš ili špiljarstvo (Acta carsologica i Journal
of Cave and Karst Studies). Karstološki portal Speleogenesis predstavlja osam
časopisa od kojih dva nose naziv samo karst ili karstologija, tri cave/speleo and karst,
a tri samo speleološki naziv. Leksikoni i važnije enciklopedije područje koje pripada
karstologiji pokrivaju disciplinama kao što su geomorfologija, geokemija,
hidrologija, hidrogeologija, speleologija, teorije o speleogenezi, itd.  No, sasvim je
očigledno da za što cjelovitije upoznavanje krša treba uključiti i druga znanstvena
područja, koja kroz karstologiju razvijaju svoje posebne specijalnosti. U tom
kontekstu mi ćemo se nastojati osloniti na mogućnosti koje pruža literatura nagnuta
izgradnji holističke karstologije.

Povijest okoliša (i/ili ekohistorija): Rad se dotiče dva aspekta povijest krša. Jedan
se odnosi na izučavanje prirodnog nastanka krškog krajolika i ima značaj teorijske
analize pojedinih geoznanstvenih sadržaja poput geološkog nastanka stjenskih
kompleksa i njihova geomorfološkog razvoja. Najstariji krš prekriven je mlađim
naslagama i proučava se kao paleoreljef poput, primjerice, onoga u zapadnoj Istri
(Lim i Muča), koji pripada naslagama gornje jure (oxford i cimeridge) (Vlahović at
al. 2003), starosti između 150 i 160 milijuna godina. Razvojem «geološke prošlosti»
isplivao je na današnju površinu tla.
Posljednjih godina razvijene su brojne moderne metode čijoj se analizi podvrgavaju
razni krški oblici, koji pomažu utvrđivanju povijesti krškog reljefa. Pored njih,
znanstvenike zanimaju sedimenti  očuvani u pukotinama stijena, špiljskim kanalima
ili potonulim džepovima tragova ranijih naslaga. Na skupu Vrijeme u kršu / Time in
karst 2007. u Postojni, predočeno je niz takvih metoda i brojni primjeri razvoja
krajolika. Tako, rekonstrukcija krajolika seže u Alpama unatrag 20 milijuna godina
(Audra et al. 2007), a u Australiji do jedva zamislivih 300 milijuna godina (Osborne
2007). Geomorfološka istraživanja u Dinarskom kršu posljednjih desetak godina
također su uvelike pridonijela boljem poznavanju razvoja krajolika. Ističemo
istraživanja krša za gradnje auto-ceste (Knez et al. 2004) i istraživanje bestropnih
pećina (Mihevc et al. 1998), koje zajedno s paleontološkim metodama (Mihevc 2000,
2007) i analizama sedimenata (Zupan Hajna et al. 2007) rekonstruiraju krajolik
unatrag više od 3,5 milijuna godina.

Drugi aspekt povijesti krša ima mnogo više društvene dimenzije i izučava se u
povijesti okoliša. Ona se najopćenitije definira kao proučavanje razvoja odnosa
između čovjeka i prirode. Iako se ponajprije gradi na historiografskoj metodologiji,
brojne prinose razvoju ekohistorije dali su prirodnjaci baveći se razvojem različitih
pitanja unutar svojih disciplina. U tom pogledu unutar ovih pristupa postoji podjela
koja povijest okoliša više povezuje s istraživanjima prirodoslovlja, a ekohistoriju s
tradicionalnom poviješću (Tyrrell 2005). U hrvatskoj literaturi izrazi se koriste kao
sinonimi (Roksandić 2002). Tri su glavne sastavnice povijesti okoliša: materijalna,
koja je usmjerena na biološke i fizikalne promjene okoliša, kulturna ili intelektualna,
8

okrenuta predstavljanju okoliša i onoga što ono kaže o društvu, te politička, koju
najviše zanimaju djelovanje vlasti i zakona (Oosthoek 1999, 2005).

Iako su se povjesničari i prije doticali okolišnih tema, bavljenje nije bilo osviješteno
kao posebna znanstvena disciplina do sedamdesetih godina 20. stoljeća. Više je
geografski istraživan utjecaj prirode na čovjeka, a manje čovjeka na prirodu. Razvoj
francuske škole Annala u dvadesetim godinama 20. stoljeća okretanjem pažnje s
političke i intelektualne povijesti na poljoprivredu, demografiju i geografiju, utjecao
je na povećano istraživanje okoliša. Na pojavu ekohistorije kao discipline presudno
je utjecao razvoj ekološkog pokreta iz poznih šezdesetih i ranih sedamdesetih godina
20. stoljeća. Povjesničari su pokušali naći izvore problema koji su izazivali sve veću
zabrinutost zbog zagađenja voda, zraka, posljedica upotrebe pesticida, oštećenje
ozonskog omotača, pojave stakleničkih učinaka plinova i sl.

Kovanicu povijest okoliša (history of environment) prvi je upotrijebio američki
znanstvenik Roderick Nesh (Oosthoek 2005), ali neki to spore (Sörlin & Warde
2007). Prvo društvo, Američko društvo za povijest okoliša, stvoreno je 1976. na
skupu Udruge američkih povjesničara. Počelo je izdavati bilten a potom, 1994, i
časopis, danas spoznat pod imenom Environmental History.

Povijest okoliša u Americi počela se predavati na sveučilištima od početka
sedamdesetih. U Europi se mreža razvila najviše na fakultetima u Velikoj Britaniji i
nordijskim zemljama, većinom u okviru drugih predmeta ili studija slučaja, različita
po pristupu, temama kao i stupnju institucionalnog povezivanja i uključenosti u
obrazovne kurikulume (Winiwarter 2004). U Hrvatskoj od 2005. izlazi znanstveni
časopis Ekonomska i ekohistorija i do 2009. su izišla četiri broja. Na 20.
Međunarodnom kongresu povijesnih znanosti u Sydneyu, 2005., glavna tema bila je
ekohistorija (Ekohistorija: nove teme i pristupi). O njezinoj važnosti postoji vrlo
razvijena svijest. U intervjuu časopisu Environmental History, Roderick Nash je
ocijenio da su promjene o shvaćanju čovjekova mjesta u prirodi, koja je potaknula
povijest okoliša, prevratničke poput onih koje su pokrenuli Galilej, Kopernik i
Darwin (Nash 2007). Kritike ističu kako se povijest okoliša bavi grandioznim
opisima prirodnih pojava i mnoštvom studija slučaja koje uvijek ostavljaju
mogućnost za neku novu povijesnu priču, te joj zamjeraju nedostatak socijalnih
aspekata istraživanja.

Ova grana ima idealnu situaciju povezati prirodne i društvene znanosti u jednu
nedeterminističku povijest. Ona može biti križište humanističkih i prirodnih znanosti
(Oosthoek 1999) ili može imati prevodilačku ulogu među disciplinama: objasniti brzi
napredak okolišnih znanosti drugim poljima i osigurati temeljnu dokumentaciju o
slijedu promjena envirmentalistima (Sörlin & Warde 2007). Sve u svemu, smatra se,
povijest okoliša se nije dovoljno okoristila društvenim i političkim teorijama, a kad
9

to učini, naći će se mnogo bliže središnjoj struji u društvenim i humanističkim
znanostima nego što očekuje (Sörlin & Warde 2007).

Kulturni krajolik: U najširem smislu predstavlja svaku vrstu krajolika kod kojeg su
se prirodne vrijednosti našle u odnosu s ljudskom djelatnošću, no u užem smislu je to
proučavanje kako ljudi svakodnevno koriste svoj prostor da bi izgradili identitet,
artikulirali svoje društvene odnose i izvlačili iz njega kulturna značenja (Campbell
2002). Kulturni krajolik se kao predmet razvijao prošlo stoljeće unutar različitih
smjerova kulturne geografije, pri čemu su konceptualne osnove kulture baštinjenje
uglavnom iz antropologije (Šakaja 1998). Njegova značenje tijesno povezuju fizičku
geografiju s poviješću (Landscape Assessment Guidance 1993). Krajolik je sve više
postajao tema različitih socioloških, politoloških i antropoloških pristupa u kojima su
se geografska obilježja sve više promatrala kao tekst i analizirala metodama iz
semiotike, hermeneutike i sličnih disciplina. U tom pogledu pojam kulturnog
krajolika sve više se zamjenjuje jednostavnim izrazom krajolik, koji poprima
društvena i kulturna značenja (npr. Mitchell 2005).

Mi se nećemo osvrtati na prostorno-tehnička bavljenja kulturnim krajolikom, u
kojima se pod tim pojmom podrazumijevaju topografski definirana područja u
kojima je prepoznatljiv kvalitetan suživot prirodnih struktura i graditeljske baštine, a
u njima zasebni čimbenici povezani fizičkim, funkcionalnim i duhovnim vezama
(Dumbović Bilušić 1999). U ovom smislu, ističu se tri glavne skupine čimbenika
kulturnog krajolika: prirodni, antropogeni i čimbenici percepcije (Furlan -
Zimmermann 1999).
Nas će posebno zanimanti ruralni krajolici. Izuzmu li se urbani krajolici, agrarni
krajolici zauzimaju najveći dio kulturnih krajolika i obuhvaćaju najviše tipoloških
oblika, što je posljedica raznovrsnosti djelatnosti koje se odvijaju u krajoliku (Ogrin
1999). Upotreba prostora na selu mijenjala se ovisno o sredstvima za obradu, kulturi,
prirodoslovnim znanjima i tehnološkoj znanosti, vrsti tla, reljefu, prisutnosti voda,
klimi, nadmorskoj visini, socijalnim prilikama, a s njima i fizički izgled i doživljaj
krajolika.

Dinarski krš: Čini ga reljef zapadnog dijela Dinarskog gorja, razvijen na prostranoj
karbonatnoj platformi mezozojske starosti. Zapravo, to je najveća neprekinuta krška
površina u Europi (Kranjc 2003). S njim je povezana slika kamene pustinje, posebno
u primorskom dijelu. Ogolijevanje krajolika povezano je dijelom s prirodnim
uvjetima (mediteranska klima suhih i vrućih ljeta), dijelom s pretjeranim pasenjem i
krčenjem šuma. Pored vrlo razvijenih krških oblika, Dinarski krš je važan jer su u
njemu prvi put zapažen i opisan krški reljef, te opisane broje krške forme, od kojih su
neke dobila dinarska narodna imena, poput već spomenutih – polja, doline,
kamenice, ponora i uvale. Istodobno, Dinarski krš je važan za razvoj karstologije i
speleologije (Kranjc 2003). Površinskih tokova je malo. Izvori jako variraju u
količini protoka. Neki imaju više od 300 m3/s (bivši izvor Trebišnjice). Postoje i
10

brojna vrulja, kao potopljeni nekadašnji izvori. Više od 20 tisuća pećina i jama
zabilježeno je do sada u Dinarskom kršu, od kojih je najveći Sustav Postojna –
Planina (oko 21 tisuću metara), a najdublji Sustav Lukina jama – Trojama (1.392 m).
Poseban značaj i pokazatelj razvitka Dinarskog krša imaju polja. Najveća su u
zapadnoj Bosni i Hercegovini: Livanjsko, Duvanjsko, Glamočko i Kupreško polje.
Jedno od izuzetnih polja je i Popovo polje.
11

I. Dio
Materijal: pregled literature
12

13

A: RAZDOBLJE DO SREDINE 20. STOLJEĆA

1. Karstološka slika Popova polja do sredine 20. stoljeća

Povijest poznavanja Dinarskog krša do pojave karstologije

Dugo prije dolaska karstologije u Popovo polje, zametke vrednovanja njegova
krajolika nalazimo u opisima različite provenijencije: putopisima, znanstvenim
istraživanjima, izvještajima i sl. Prema do sada poznatim podacima, javljaju se
uglavnom u tri vremenska razdoblja: rimskom, renesansi i tokom 19. stoljeća.
Najčešći predmeti opisa bila su razna krška obilježja: polje, pećine i jame, posebno
ponori, a nadasve Vjetrenica. Mimo svih istaknutih krških vrijednosti, ona je
privlačila pojavom snažnog «vjetra» na ulazu. Zvukovima koje je proizvodio,
«vjetar» je osiguravao dodatno zanimanje u svijetu znanosti, mitologije, religije,
privrede i naravno, svakodnevnog života.

Prvo poznato vrednovanje se i odnosi na Vjetrenicu. Zatičemo ga u djelu Historia
naturalis Plinija Starijeg (23-79), 77. godine nove ere (slika 1), koje se često smatra
prvom (europskom) enciklopedijom1. U poglavlju o izvorima vjetra pisac (Plinije
Stariji  1814) upućuje na špilju na obali Dalmacije, koja stvara «snažan vihor»
(prijevod T. Ladana u: Lučić, 2003, 251). Ne spominje ime špilje, ali na njega ćemo
ionako u javnim izdanjima čekati sve do 19. stoljeća, iako je prilično sigurno da ga je
nosila stoljećima. Tako, u službenim dokumentima Vijeća umoljenih Dubrovačke
Republike, špilja se naziva Vjetrenicom već 1461. (Korać 1966, 213)2. Predaja i
literatura tokom svih stoljeća ne daju argumente da u rimskoj Dalmaciji postoji druga
špilja na koju bi se Plinijev opis mogao odnositi. Dapače, dubrovačka renesansna
tradicija bavi se tom špiljom, smatrajući je onom iz Plinijeva djela.

Prije nego dođemo na taj podatak, kronološki se prva bilješka o Vjetrenici i njezinu
okružju, Popovu polju, nalazi u priručniku De navigatione / O Plovidbi,
Dubrovčanina Benedikta Kotruljevića (oko 1400–1468). To djelo datiraju u 1464.,
ali je ostalo nepoznato do 2006. Otac dvojnog računa i prvog pravog djela o
uspješnom trgovcu, Kotruljević, kaže da se u blizini Dubrovnika, u Popovu polju,

1 WHALLEY, JOYCE IRENE: "The Historia Naturalis of Pliny the Elder is the first encyclopedia.
Written by a compulsive reader and note-taker, Pliny's only surviving work is a compilation covering
every aspect of the world as known to an intelligent Roman of the first century AD. Using the term
'natural history' in its older dictionary sense, Pliny included the study of lands, seas, and rivers,
animals, birds, trees, insects and flowers, herbs, medicine, precious stones, painting, sculpture-
everything that he had come across by reading, hearsay, or practical experience. It is therefor a
remarkable
study
of
the
way
the
Romans
thought
and
worked."
(http://www.antiqbook.com/boox/pas/015368.shtml, 2008).
2 Korać prenosi iz djela V. Ćorović «Historija Bosne I», str. 539: Krajem aprila 1461. poručio je senat
Nikoli Gunduliću da ode u Slano i da odatle pređe u Zavalu (u tekstu se kaže «Veternizam») i stupi u
vezu  Vladislavom, koji je došao u sukob s ocem, te upućuje na M. Vego «Novi i revidirani natpisi iz
Hercegovine, GZM, 1964, 185. Fotokopija napisa i prijepis objavljeni u: Lučić 2003, 208.
14

nalazi podzemna spilja iz koje i ljeti dolazi hladan zrak, “hladniji nego za zime u
Italiji” (Kotruljević 2006).

Znatno izdašnije djelo, koje nam donosi za sada po više osnova prvenstvene opise
Popova polja, nalazimo u pismima stonskog kneza Jakova Sorkočevića (1534-1604)
talijanskom zoologu Uliesu Aldrovandiju, koja su nastajala od 1570. do 1574.
godine. U arhivi tih pisama, nalazi se nekoliko uradaka bez datuma. U jednom od
njih Sorkočević daje slikovit opis Popova i Vjetrenice. Sorkočević Aldrovandiju kaže
da je čuo od onih koji su čitali Plinija da on u svojim djelima spominje tu špilju. Na
margini pisma učeni talijanski prirodoslovac dodao je referencu Plinijeva djela
(Grmek i Balabanić 2000, 125).

Raspravljajući o uvjetima koji omogućuju bogat život školjki u Malostonskom
zaljevu, Sorkočević kaže da kamenice svoju «krupnoću i izvrsnost» dobivaju od
živih voda koje izviru na dnu, a dolaze iz prelijepe, ne odviše široke, ali više od 25
milja duge doline Popovo, koja se nalazi podno golemih i naizgled nepristupnih brda.
Vode svake godine zimi poplave tu dolinu cijelom dužinom, zbog kišnih voda koje
se slijevaju s brda ili voda koje donese rječina zvana Trebinje. Nastane jezero na
nekim mjestima duboko i 20 lakata, koje se zbog uskih i zatrpanih ponora, k tome
nekako zadržava silnim udarima juga, «ne uspijeva vratiti u more».

Sorkočevićev opis reljefa i poplava ima cilj približiti sliku podneblja u kojem žive
«neke najplemenitije ribe». One uglavnom izlaze iz dubokih ponora provalija. Ima tu
i drugih plemenitih riba koje zovemo gobice, koje na slatkim i masnim površinama
imaju obilnu pašu. Donosi sliku jedne takve gaovice (slika 2), koje se love
mrežicama i čuvaju se tako da se nadime.

Daje i poljoprivrednu sliku Popova kad «voda s njega sredinom travnja opadne i
otkrije se tlo: poljodjelci brzo počnu rezanje loze prije nego što počnu izbijati
mladice, orati i sijati već prema kakvoći zemlje – negdje sitno zrno koje mi zovemo
jarica, od kojeg nastaje izvrstan kruh, a negdje ječam, sijerak, proso, raznovrsno
povrće poput graška, slanutka, leće, boba i slično» (Grmek i Balabanić 2000, 125).

U pismima Aldrovandiju Sorkočević donosi slojevit i svestran opis Vjetrenice. Kaže
da je to rupa u toj dolini, u podnožju jednog brda, koja je znana po više važnih stvari,
a prva među njima je da je ta špilja gotovo beskrajno dugačka, da u njoj puše takav
vjetar da bi mogao veliki mlinski kamen okretati, da ga tamo stave. Ulaz u tu špilju
daleko je od morske luke oko 8 do 10 milja na jugu, gdje je luka Slano.

Sorkočević opisuje vjetar, kazavši da on dolazi iznutra, neprestance i u sva godišnja
doba, danju i noću, i da stvara veliku buku. I što je čudno, odmah, odmah čim se uđe
unutra ne osjeća se više nikakvog vjetra. Štoviše, ako netko želi naložiti oganj da vidi
koliko je dugačka može užgati svijeću i može zapaliti trijeskom bilo kakvu voštanicu
15

a da je nikakav vjetar ne ugasi, jer se unutra, kako je rečeno, ne osjeća nikakav, ni
sitan ni velik ćuh vjetra.

Počevši od ulaza daje i morfologiju pećine. Kaže da je otvor okrugao za širinu
krupna čovjeka srednje visine i srednje debljine, što je znatno uže od današnjeg, a
unutra je prostrana, visoka i dugačka. Hodajući špiljom od zapada prema istoku dođe
se do kraja gdje se pokaže više drugih otvora kroz koje bi se moglo poći i desno i
lijevo, ali nitko se ne usudi poći tako daleko. Špilja ima dijelova koji su prašnjavi i
koji su kameniti. Na nekim pak mjestima kroz pećinu ima vode, no ne opaža se «niti
neko istjecanje niti vrelo».

Autor obraća pažnju i na zvukove pa daje auditivan opis Vjetrenice: točno na pola
puta do mjesta odakle se dalje obično ne ide, čuje se šum poput mlinskog kamena,
potom vrlo snažno kapanje vode, pa još malo naprijed zvuk bubnja. Vidio je ispred
ulaza u Vjetrenicu  ostatke drevne kuće negdašnjeg gospodara cijeloga tog Popovog
polja. Doista, fragmenti zida od tesana kamena slagana u krečni malter nalaze se i
danas lijevo uz ulaz u Vjetrenicu.

U istom tonu pišu u Rim dvojica biskupa podrijetlom iz Popova, biskup Lješa
Benedikt Medvjedović i biskup Skadra Dominik Andrijašević. U Izviješću
Kongregaciji o «Stjepanskoj» biskupiji u kojoj bi kao dio bila i trebinjska biskupija,
iz 1622. godine, autori zemlju označavaju kao Iliriju, sada zvana Hercegovinu  u
kojoj je Popovo, domovina potpisanih, koje je „u pravom smislu pokrajina i glasovita
je po jednoj čudnoj prirodnoj pojavi.U njoj je jedna ravnica duga 40 milja u kojoj
ljeti rastu žitarice svake vrste, povrće i vino. A zimi je pokrije jezero tako duboko da
bi po njemu mogle ploviti najveće morske lađe. U to vrijeme obiluje jednom vrstom
ribe, koja je veoma ukusna i tako masna a ne samo što se može pržiti u vlastitoj masti
i ulju, nego ga ostavlja toliko, da tamošnji stanovnici isto upotrebljavaju za sve
začine za vrijeme posta, a također i kao gorivo za rasvjetu“. (DNJN, 1979/26:9)

Često navođenje pojave vjetra na ulazu u Vjetrenicu, kojeg nitko ne objašnjava,
navelo je Nikolu Gučetića (1549-1610) u djelu Sopra le Metheore d' Aristotile
(1584) da sam razjasni  tu pojavu (slika 3). On uspoređuje Vjetrenicu iz koje puše
vjetar, sa špiljom Šipun u Cavtatu iz koje ne puše vjetar. Objašnjenje daje u okviru
Aristotelove prirodne filozofija, s pomoću četiri elementa – zemlje, vode, zraka i
vatre – i četiri svojstva – toplo, hladno, suho, vlažno (Dadić 1976).

Sunce stvara u unutrašnjosti zemlje ishlapljivanje elemenata zemlje, koje je toplo,
suho i gusto. Kad ono dospije na hladnu unutrašnju površinu spilje zaustavlja se i
ovdje pronalazeći izlaz kroz otvor spilje upravo tu stvara veliki vjetar (Dadić 1984,
744) . U Šipunu, međutim, ne dolazi do ishlapljivanja je jer je u toj špilji vlažno, pa
zato nema ni pojave vjetra, smatra Gučetić. Dadić ovo smatra prvim znanstvenim
tumačenjem prirodnih pojava u špiljama (1984, 745). Roglić (1972a) za najstarije
16

navodi Valvazora (1689), Grubera (1781) i Hacqueta (1778); Kranjc ističe
istraživanja koja je poduzeo Xu-Xiake (1587-1641.) i naravno, Valvazor, ali prvom
modernom monografijom o speleološkim objektima smatra onu A. Schmidla iz 1854.
(Kranjc 2006); Shaw (2007, 255) samo u 16. stoljeću za vrijeme prije Gučetića
navodi niz događaja važnih za povijest istraživanja pećina poput istraživanja
pozdemnog jezera čamcem u Grotte de la Balme (1516), Buchnerovo istraživanje
jedne pećine u Bavarskoj (1535), najstariji crtež jedne pećine, nastao u Italiji (1546) i
istraživanje pećina na Yucatanau (1556).

Prvi rad koji dolazi izvan ove tradicije u Popovu polju jesu zapisi turskog putopisca
po imenu Evlijā Čelebī (1611-1682), koji putujući za Dubrovnik 1664. nailazi kroz
Popovo polje. Rad je prvi put djelomično objavljen 1840. U prvi plan stavlja
zapažanje više od hiljadu jama. Kad nastane mjesec jul i vode u cijelom kraju
opadnu, onda se iz ovih jama pojavi i provri voda. A kasnije kad nabujaju pretvore
ovo polje u jezero. Kada nastane ljeto i prestane padati božja milost (tj. kiša) voda se
iz ovog polja povuče, a narod hvata ribe koje ostanu (Čelebī 1996, 465).

Kroz Popovo protječe rijeka «Slana», koja dolazi iz bilećkih planina, teče prema
zapadu 12 sati, pa ponire kao đerdap pod jednim velikim brdom u nahiji Popovo.
Prevoditelj djela nije veliku pozornost posvetio nazivu rijeke Slana, nego je samo
upozorio da se radi o Trebišnjici. Upozorio je, međutim, i na činjenicu da je pisac
krivo ubicirao nekoliko mjesta u okolici te da je npr. planine nazivao po najbližem
gradu kao kad je rekao da rijeka dolazi iz bilećkih planina (Čelebī 1996, 423)

Čelebī je još u dolini Trebišnjice posjetio kulu Slano, današnje Staro Slano nedaleko
Trebinja. Smješta ga na jednom tijesnom i nepristupačnom mjestu «na obali rijeke
Slane». Iz kule je Čelebī išao jugoistočnim pravcem prolazeći, kako kaže, kroz
paklene i strmovite doline i kamenite uvale do Dubrovnika (Čelebī 1996, 423).

A u Dubrovniku bilježimo i druge primjere navođenja Vjetrenice; međutim, za
precizniji uvid u njih trebalo bi poduzeti posebno istraživanje. U Palmotićevu
Pavlimiru, na primjer, Vjetrenica spada u kulise zla, što oslikava činjenicu da je
tadašnja javnosti imala stalni odnos prema Vjetrenici.

Proći će još gotovo dva stoljeća dok ne naiđemo na zapis o Popovu polju i Vjetrenici.
Iz 19. stoljeća postoje dva-tri detaljnija opisa života ljudi u Popovu polju. Dva su iz
pera kaluđerâ manastira u Zavali, Joankija Pamučine i i Hristifora Mihajlovića. U
skupinu osoba čiji izvještaji nisu tako cjeloviti ali su etnološki vrlo vrijedni ubrajaju
se katolički svećenici: Vicko Palunko, kratko vrijeme župnik iz Ravnoga (1869-
1871) te misionari isusovci Antonio Ayala i Vinko Basile. Vrijedan materijal dobili
smo od korčulanskog učitelja i pisca iz obližnjih Brsečina na obali Jadrana, koji je
isticao svoje hercegovačko podrijetlo, Vida Vuletića Vukasovića.

17

U djelu Joanikija Pamučine (1810-1870) Popovo polje i Vjetrenica prikazani su s
više geografskih podataka, detalja o načinu života i povijesnih poveznica. Popovo je
prikazano kao duga dolina od istoka ka sjeverozapadu; s obje njezine strane se dižu
planine koje su bez šume, gole i sasvim kamenite. Među njima se nalazi zmijasto
iskrivljeno polje dužine osam časova i najviše širine više od pola časa putovanja. Po
njemu vijugavo promiče rijeka Trebišnjica; na obje njezine obale ima dosta dubokih
zaliva (ponora). Popovo polje se zimi pretvori u ogromno jezero, koje se vrlo često
zadržava od oktobra do maja, a ponekad do juna. Pri kraju Popova polja ima
mnoštvo dubokih jama, iz kojih izlaze neke sitne ribe, gaovice. One se hrane u jezeru
i jako nadebljaju (1976, 81). Ljeti u cijelom Popovu polju nema nigdje tekuće vode,
osim četiri studena vrela u kraju polja ispod manastira. Pamučina ističe da je jedino
planina Žablje u prvoj trećini 19. st. bila šumovita.

Kod Pamučine se jasno vidi da su poplave prirodna datost koja presudno uvjetuje
život u Popovu polju. «Ako se jezero dugo zadrži, polje ostaje nezasijano, i tada je za
Popovce teško vrijeme; oni se razilaze po drugim stranama da bi zaradili za zimu».
Ritam povlačenja poplava otkriva cijeli niz bitnih posljedica: «Najpovoljnije je ako
jezero počne opadati u februaru, tada mogu zasijati pola polja jarom pšenicom, koja
im daje prekrasna bijeli hljeb, u aprilu mogu zasijati kukuruz i sijerak, proso i crni
bob; ali pri dobroj ljetini, od toga usjeva, osim domaćina, ostane još i za susjedne
stanovnike». (Pamučina 1976, 81)
Žito žanju, vežu u snopove, nose na gumna i vrhu konjima i volovima, zatim
razvijavaju, suše, nose u žitnice i tamo sasipaju. Svaka kuća gaji svilenu bubu od
koje dobiva dobru svilu i od nje pravi svilene mreže, do 100 lakata dužine i do
jednog lakta širine. Popovci u svojim čamcima dovlače svoje dugačke svilene mreže,
bacaju ih u jezero i love tu masnu ribu. (Pamučina 1976, 82) Gaovice se tako
nadebljaju u jezeru da se mogu pržiti na vlastitom salu.

Što se tiče podjele poslova muškarci i žene podjednako rade oru, siju, kopaju zemlju
i po vrtovima sade, žanju i nose na gumna. «Zimi, kad se ne može napolje mnogi
Popovci češljaju i pucaju vunu, od koje tkaju odijela i platna». Zbog nedostatka
šume, Popovke ustaju rano, u ponoć, odlaze daleko i jedva u podne donesu drva za
ogrjev.

Hrane se proizvodima od stoke, ali nje imaju malo «pošto su brda gola i kamenita»,
no koriste ribu i uhrane po jednu svibnju i to jedu s hljebom, i ljeti i zimi. (Pamučina
1976, 82)

Kod Pamučine nalazimo prvih podataka o čestim ulascima u Vjetrenicu. On ju je
posjetio više od 30 puta. Opisuje jedan obilazak koji bi mogao imati karakter ranih
turističkih iskustava podzemlja ovdašnjeg krša. Trajao je šest sati, tokom kojih je
vodio turskog kapetana Hadži-bega Rizvanbegovića s njegovim pratiteljima: išli su
tri sata u jednom smjeru desnom stranom i nisu stigli do kraja, Pamučina se pobojao
18

se da neće dovoljno imati svjetla pa predložio da se vrate. «Put po pomrčini, po
vlažnom tlu, tako nas je izmučio da smo jedva koračali», zapisao je. Unutrašnjost
Vjetrenice je prestrašila Hadži-bega, kojeg većina kršćanskih izvora smatra silnikom.
Opominjao je svoje vojnike da ništa ne uzimaju i šapatom ponavljao Allah, il-allah.
Sav prihod koji je dobio od manastira podijelio je manastirskoj djeci (Pamučina
1976).

Pamučina (slika 4) daje opis Vjetrenice iz 1830. koji je u dijelu javnosti poslovično
bio pripisivan ruskom etnologu i konzulu Hiljferfdingu, a ovaj ga je objavio u svom
radu iz 1859. Opis se poklapa s prethodno iznesenim točkama – uskim ulazom i
prostranom unutrašnjosti te zvukovima koje se javljaju u unutrašnjosti – ali je
precizniji opis unutrašnjosti te mjesta s vjetrom i zvukovima. Kaže da postoji ugaoni
dio, gdje se sastaje gornji i donji dio pećine, da je i odozgo i odozdo kameni svod. Na
ulazu možeš jedva unijeti plamen, a unutra možeš hodati sa svijećom kao po sobi.
Unosi bitnu razliku u poznavanje vjetra: za razliku od ljeta, kad vjetar puše vani,
Pamučina ističe drukčiju situaciju zimi, kad «isto takav (vjetar) u nju zimi vraća».
Posebno opisuje mjesto 50-60 koraka od ulaza gdje se čuje šum kao od velike
vodenice, 20 ili 30 koraka naprijed, mjesto u stropu gdje se jasno čuje zvuk turskog
doboša, a 20-30 koraka ulijevo, jasno se razliježe šum mlinskih žrvnjeva.

U pećini se ponegdje zapaža sasvim malo vode i jedno prilično veliko jezero, toliko
da bi se preko njega moglo jedva prebaciti kamenom. «Sa svijećom u rukama
pažljivo sam ga razgledao i vidio da nije duboko, a postalo je od tople vode koja
kaplje i sliva se u udubljenje», kaže. Dodaje da tamo naišli na (kamene) različite
oblike, sige. Oponirajući Hadži-begu da sige nastaju od duhova, Pamučina
objašnjava da “različiti oblici” “nastaju od okamenjenih kapljica” (1976, 88).
Također, objašnjavajući neobične zvukove u Vjetrenici, on tvrdi da se “pridržava
objašnjenja koja daje fizika”, i misli “da sva ta čudesa čini vjetar, koji s naporom
prolazi kroz neki tjesnac” (Pamučina 1976, 84). U nastavku opisuje taj vjetar, ali
upozorava da će bolje od njega “o tome prosuditi prirodnjaci”. Iako je u samom
opisu upotrijebljeno ime vjetrena pećina, u istom članku se na drugom mjestu
izrijekom kaže Vjetrenica.

U isto vrijeme kad je u Popovu polju živio Pamučina, domaći sin, u Hercegovinu su
stigli misionari iz Italije. Oni su došli kao ispomoć vjerski zapuštenim katolicima, jer
zbog teškog položaja Katoličke crkve pod turskom upravom (Puljić 1994a), redovite
službe se nisu mogle obavljati. Među misionarima je bio i isusovac Antonio Ayala
(1818-1887), koji donosi zapis o Popovu polju. Kaže da između gorskih lanaca
postoje mnoge ravnice, te da je jedna od njih Popovo. U njemu je rijeka koja je
nekada tako proširena da se vidi čak 40 lakata vode. Ali duboki ponori, tu i tamo
upiju je svu na početku proljeća i dno joj ostane suho i tako plodno da izorano i
zasijano kukuruzom, prosom, melicom i povrćem daje obilne prinose (Ayala 1989,
114).
19

Potom se osvrće na Vjetrenicu i kaže da se radi o posebnoj spilji koja se zbog
žestokog vjetra koji iz nje izlazi zove Vjetrenica. Položena je na obronke visokog
brda, ulaz (rupa) joj je jako mali, a vjetar snažan da se od njega može slediti.
Pričaju da su neki smioni muškarci tu ušli s bakljama u ruci i da su otkrili
hodnike, zaljeve, splet (putova i kanala) i jedno jezerce, kaže Ayala.

Izdašan opis života u Popovu polju prikazuje Vid Vuletić Vukasović (1853-1933)
koji je zapazio na putu po Hercegovini početkom rujna 1879. (1881). Autor (slika 5)
je skloniji zapažanju kulturnih i povijesnih činjenica, ali je donio i nekoliko vrijednih
prirodnih opisa, uglavnom vezanih za postojanje odnosno odsustvo vode.
Impresioniralo ga je mnoštvo ribe gaovice, koje po vrh vode ključaju u bunaru
Čvaošnik. «Kad vrutci počnu vreti, najprvo iz Čvaošnika, otole se silesija ribe prospe
po polju». Putem do Ravnoga vidimo više tankije grla crknutih po putu, za koje
piščev domaćin, ravanjski župnik don Ante reče: «To je se životinje plaho napojilo,
pa pocrkalo». Petog rujna bilo je još gdje vode po polju, tudan vidjelo se na više
mjesta osušenih gaovicâ, koje su zaostale u lokvanjima kad se voda povlačila. Uz put
zapaža «božjak pticu» (danas pupavac božjak Upupa epops?) na nekoj košćeli (Celtis
australis).

Potom Vuletić Vukasović opisuje Vjetrenicu. Pred  njom se lipnja, kolovoza i rujna,
samo životinje skupljaju na plandovanje. Ispred špilje čuje se nekakva tutnjavu u
brdu i osjeti «mrazan zrak», silovit kao najžešća bura; vrata su joj tako niska i uska
da se čovjek jedva može uvući, a unutra je taka tišina da more slobodno gorjeti
sviećica.  Na sred Vjetrenice nalazi se «naravska kamenica vazda puna hladne vode,
okolo na okolo sve su stubovi iz stalatita (siga) i stalamita (ciedionika)» (Vuletić
Vukasović 1881, 35).

Desetak godina kasnije pojavljuje se serijom članaka iguman zavalskog manastira
Hristifor Mihajlović (1854-1920), rodnom iz Zavale. Najplodniji je dotadašnji pisac
Popova. Članci su izlazili najprije u Bosanskoj vili, a potom šest članaka u prvim
izdanjima Glasnika Zemaljskog muzeja u Sarajevu (slika 6); tri epizode 1889., i to na
prednjim stranicama, dvije godinu kasnije i jedna 1892. U jednom od članaka donosi
prve crteže polja, manastira, ulaza u Vjetrenicu i nešto njezina inventara (slika 7), što
je bio rad slikara Ewalada Arndta (1865-?), te nacrt Vjetrenice koji je uradio
Mihajlović, prvi takav nacrt u BiH (Mulaomerović 1992) (karta 1).

Mihajlović prvi spominje izraz krš te objavljuje njegov opis koji oblikuje sirovu
sliku, ali koja u proljeće zadobije nježnu i romantičnu stranu: «I krš, ova divja
kamenita užasna pustinja, što se je kao kakova okosnica daleko u zemlju pružila duž
žalova Jadranskog Mora, dok je ne zamijene šumovite planine bosanske, nije bez
posebnog svog čara. Ta i na ovom besplodnom tlu pomoli se u proljeće ovdje travica,
ondje ljubičasta sasa; iz ponikava i pećina provale vrela i potoci, a u njihov žubor i
žamor miješa se pjevanje drozda, tiho crvkutanje gorske sjenice i glasni klikot orla,
20

koji veličanstveno pliva u skoro nedoglednim visinama.» (Mihajlović 1890a, 131).
Napominje da je, međutim, vrijeme procvata jako kratko i dok u srednjoj Europi
proljeće buja, ovdje je «svu planinu pretvorila u pustinju bez života». «Pustinja» traje
do jeseni i tada za sate hoda «tim kršem» ništa ne možeš uočiti «nego samo golu
sivkastu liticu, koja ne podnosi ni živinski ni biljevni život, osim možda zmiju
otrovnicu…». U tom takvom kršu, Popovo polje ima poseban značaj: Kad izgleda da
nema ničega za vidjeti, staza ti omogući: «Evo ti taka bujna oaza, obrasla zelenim
kukuruzom, a protiče je rječica: ta je prostrana oaza Popovo polje.»

Popovo je dugo i malo savijeno. Ima lijep položaj, okružuju ga visoka, kamenita i
sasvim gola brda, koja su možda najoskudnija šumom u cijeloj Hercegovini. Klimu
Popova vrednuje vrlo visoko. Kaže, Popovac uživa kao i Primorac zimi divni, dosta
topli, a ljeti hladni morski vazduh. Ravnica (polje) između Tulja i Hutova, duga je
oko 30 km a širine od pola do 3 km. To je ravnica bez ikakvih bregova, provalija ili
šume. Cijelu je svake godine od jeseni do proljeća pokrije voda koja izgleda kao
more, i koja može biti na vrhu polja duboka 15, a u dnu 40 metara. Svak za nj kaže
blato. Svu ovu vodenu silu proždere nekoliko ponora koji su većinom po dnu
Popovskoga polja i oteče nešto u Jadransko more, a nešto u Gabelu. «Za tijem polje
ostane bez kapi vode, jer i rijeka Trebišnjica, koja svu ovu vodenu silu u Popovsko
polje nalije, ljeti presuši.» (Mihajlović  1889b,14). U blatu je malo ribe i to samo
jedne vrste, gaovica. Sitna je ne viša od sardele. «Gaovica ne dolazi niz rijeku
Trebišnjicu u Popovo, nego se u blatu leže. Kad blato spane onda ostane i preljeti u
jamam».

Za Popovo kaže da uz Gabeosko (danas Hutovo blato) i Nevesinjsko spada u dva
najveća polja u Hercegovini, ali mu daje prednost jer je «najzdravije». Naime, po
Mihajloviću, Gabeosko polje je nezdravo, najnezdravije u cijeloj Hercegovini, a
«Nevesinjsko zagorča ljutom zimom i velikijem mrazovima i snijegom» (Mihajlović
1889b, 14).

Na Popovo polje se osvrće i hrvatski povjesničar koji se bavio geografijom,
Vjekoslav Klaić (1849 –1928). U svojoj monografiji o Bosni, izdanoj prve godine
dolaska austro-ugarske uprave, on ga promatra kao dio toka Trebišnjice.
Popovo polje zajedno s Trebinjskim poljem tvori dolina rijeke Trebinjšćice. Izvire u
podnožju visoke ravnice Bilećke. Izvor joj je u nekoj guduri, pustoj i kamenoj, a
sastoji se od tri vrelašca, nalična zdencem. Već na izvoru obiluje vodom. Tekući na
jug prima na desnoj strani Čepelicu, a na lijevoj kod Grančareva Sušicu. Tuj zakreće
prema jugozapadu i teče do Trebinja gdje se cijepa u tri rukava. Kasnije teče
pravcem sjeverozapadnim, nakvašuje Trebinjsko polje i Popovo polje, ter se gubi u
ponorih. Glavnog rukava nestaje ispod niskog humlja kod Utova blata. Najprije je
široka 20, a niže Trebinja i 50-60 koraka, a srednja joj je dubina 0,6 do 1,3 m/. Dolina
joj je do Grančareva stisnuta medju pećinami, a onda se širi u Trebinjsko polje i
Popovo polje, koja su obrubljena pustimi brežuljcimi i gorami, a sama polja dobro
21

obrađena i gusto naseljena. Osobito je znameniti duhan koji raste na Trebinjskom
polju (Klaić 1989, 20). Ovaj opis Popova polja nije karstološki opremljen, ali ima
deskriptivne vrijednosti i uvažava niz krških obilježja, te je idealan za prijelaz iz
jednog prema drugome.
22

1.1. Pojava, afirmacija karstologije i karstološka afirmacija Popova polja

1.1.1. Geoznanosti

1.1.1.1. Razdoblje Austro-Ugarske – počeci karstologije u Popovu polju

Pojava karstologije u Popovu polju, kao i njezin nastanak uopće, pod utjecajem su
bečke geografske škole. Dolazak Austro-Ugarske u Bosnu i Hercegovinu, otvorio je,
pored opće modernizacije, i mogućnost razvoja karstologije. Racionalna zapadna
uprava crno-žute carevine, uz to na glasu kao besprijekorno funkcionalna, smijenila
je zaostalu tursku upravu, feudalnu po ustroju i teokratsku po utemeljenju. Turska
uprava bila je zatvorena i malo je primjera da je netko dolazio istraživati Bosnu i
Herceogovinu. Jedan je bio Ami Boue (1794-1881), a drugi Erich Brandis (1834-
1921). Brandis je boravio u Travniku nekoliko ljetnih mjeseci 1847. godine. Nakon
jedne neugodnosti u Travniku, tijekom koje je ranjen, napisao je „kako učeni svijet
ne dolazi u ove krajeve, jer na ovim prostorima lako se gubi glava“. Po mišljenju Č.
Šilića, to je bio razlog da sve do dolaska Austro-Ugarske, nije pojavio ni jedna
istraživač. (Šilić 2006, 97). Nova je uprava zbog potrebe upravljanja prostorom
pokrenula silna geološka, geodetska i slična istraživanja i mjerenja, čije su posljedice
vidljive i danas, poput državnog katastra i zemljišnih knjiga. Među prvima, ljeti
1879. rađena su geološka istraživanja (karta 4). Područje Hercegovine pripalo je
Alexanderu Bittneru, koji je Popovo polje dodijelio kredi, osim malo eocenskih
vijenaca, te istaknuo pravilnu lančanu strukturu reljefa (Richter 1905, 396).
Međutim, nova znanstvena disciplina, karstologija, ozbiljnije će vrednovati Popovo
polje kroz radove Jovana Cvijića i Alfreda Grunda, dva bivša studenta bečkog
profesora geografije A. Penka, i Friedricha Katzera koji je preuzeo službu državnog
geologa u BiH. Oni će, s drugima, oblikovati prvu, zamamnu karstološku sliku
Popova polja, kao znanstvenu poputbinu koja će ga pratiti cijelo 20. stoljeće.

Prvo sagledavanje Popova polja koje se razlikuje od prethodnih gledišta nalazimo u
tekstu austrijskog građevinskog inženjera, majora Maxa Grollera, koji, kaže, u
pisanje ulazi s osmogodišnjim iskustvom u promatranju krša (Groller 1889).
Podnaslovljen kao prilog poznavanju krškog terena, u uvodu ukazuje na interese koji
godinama zaokupljaju krš južnih austrijskih provincija. Interesi se ne očituju samo
unutar znanosti nego i unutar državne uprave, koja nudi poticaje za njegovo
iskorištavanje i razvoj. Ocjenjuje da je krš slabo poznat u odnosu na druge vrste
reljefa i da o njemu još vladaju «luda vjerovanja».

U deskriptivnom stilu Groller je ukazao na važnija krška obilježja Popova polja:
krški izgled, dinarsko pružanje u pravcu sjeverozapad – jugoistok, slojevitost
vapnenaca, njihovu petrografiju, hidrološki režim, eroziju tla, okršavanje ponornih
kanala i taloženje kalcita u špiljama.

23

Popovo polje određuje kao široku dolinu Trebinjčice, dugu 17, a široku četvrt do
jednog sata hoda. U gornjem dijelu dolina je umjereno krševita, a od Đedića do
Poljica prekrivena liticama uslojenim kao okolna brda, što po Grolleru čini njezino
najosobitije obilježje. Stijene ondje utonu i  cijeli nastavak doline ostanu pod debelim
slojem zemlje. Okolne padine su strme i do 700 m visoke, u potpunosti krševite.
Izgrađene su od golih laminiranih stijena, koje su izvučene u pravcu sjeverozapad –
jugoistok i nagnute otprilike za 500, te na padinama izgledaju kao stube između kojih
ponire voda. Stijene određuje kao fini sitnozrnati vapnenac s kristalinskim
proslojcima i pojedinim nakupinama kremena, te ističe da su dosta prisutni numuliti
različitih vrsta. Po numulitima, Groller povezuje ovo područje u jedinstvenu cjelinu s
predalpskim odnosno istarsko-dalmatinskim kršem, kojeg danas nazivamo Dinarski
krš.

Okolna površ je prava zbrka vrhova i vrtača. Kraj ima mnogobrojne špilje od kojih
ističe Vjetrenicu, u koju je ulazio daleko tri sata hoda kanalima širine i visine od 3 do
50 metara, ali prenosi mišljenje igumana manastira koji tvrdi da je pećina dvostruko
veća. Groller u Vjetrenici nije vidio «čudnovatih stalaktita», ali ističe dvije tipične
vrste siga od kojih jednu čine bazeni koji se nižu jedan za drugim «dijeleći jednu
izduženu lokvu». Sasvim suprotno od ove površi, jest polje s njegovim doduše tek
četiri mjeseca dugim razdobljem za uzgoj kultura, najviše kukuruza, te po rubovima
vinograda i s nešto livada.

Pored obaveznog morfološkog opisa, Groller pažnju usmjerava na poplave polja,
koje stvara Trebinjčica od jeseni do proljeća, čije povlačenje traje 7-8 tjedana.
Izračunao je da je u polju 1883. bilo 350 milijuna kubičnih metara vode koja je
otekla za 55 dana, dakle 72 m3 u sekundi. Akumulirana voda Trebinjčice otječući
kroz brda mehaničkim djelovanjem širi kanale i snižava ih bliže moru. To ima dobre
i loše posljedice: smanjuje poplave, ali povećava eroziju tla, za koju Groller kaže da
je najveći zločin u krškom kraju. Eksperimentalno je mjerio količinu otopljenog
nanosa u vodi (17. svibnja 1883.) te našao da se radi o 0,132 g po litri vode, što je u
takvoj poplavi ukupno 46,200,000 kg.
Vodu uglavnom proguta jedan od dva veća ponora. Njegov podzemni kanal opisuje u
dužini od 120 metara i završava niskim stropom koji bi za daljnji prolaz trebalo
minirati. Prema mišljenju seljaka, voda bi mogla otjecati u dolinu Neretve, ali
stanovništvo oko Omble smatra da i njima dolazi voda iz Trebinjčice. Groller smatra
da to nije vjerojatno zbog položaja slojeva koji sprečavaju podzemni protok vode.

Grollerov članak citiran je mnogo puta te je na izvjestan način utjecao na formiranje
slike o kršu Popova polja. Možda je imenovanjem Ponikve glavnim ponorom unijelo
malu zabunu u povijest karstologije u Popovu polju. Groller kaže za nju da je glavni
ponor i da mora svladati najveću količinu nagomilane vode, ali jasno pokazuje da je
nakon 120 metara kapacitet kanala sužen. Kasnije je u literaturu upao podatak da je
Ponikva do prije 24 godine bila glavni ponor (Cvijić 1926a, 8), što nam se doima
24

nestvarnim, premda se u lokalnim kronikama Hercegovine može naći podataka o
nedavnim začepljanjima ponora.

Do početka 20. stoljeća javilo se više autora koji su dali priloge poznavanju Popova
polja. Potaknut s nekoliko pogrešnih podataka iz teksta Huga Jedlicke3, Jeseph
Riedel se usmjerava na Vjetrenicu te donosi opis pećine i prve vjerodostojne podatke
o njezinoj temperaturi zraka, odnosno o temperaturi neke od popovskih pećina, i
pojavi vjetra na ulazu. Dana 27. srpnja 1887. u 10 sati u hladu termometar je
pokazivao 31 stupanj, a pet koraka ispred ulaza u špilju 15,8 stupnjeva. Istodobno,
hladni termometar pokazivao je 14 stupnjeva, što znači da je vlaga na tom mjestu
iznosila 81 posto (Jedlicka je izmjerio –3 stupnja). Temperatura zraka, vode i stijena
u unutrašnjosti Vjetrenice iznosili su približno 11 stupnjeva. Zimi nije drukčija od
ljetne i najvjerojatnija je približna srednjoj godišnjoj temperaturi u Zavali, iznosi
Riedel. Strujanje zraka, prema tvrdnjama seljaka, postoji samo ljeti. Riedel
zaključuje kako bi promatranje pokretačke snage vjetra, makar jednogodišnje, imalo
visoku znanstvenu i praktičnu vrijednost (Riedel 2003, 256).

Opis Popova polja donosi potom «Karstphänomen» (1893) Jovana Cvijića, knjiga
koja je prva sistematizirala i na jednom mjestu opisala najvažnije krške pojave:
škrape, vrtače, doline, polja i krš jadranske obale. U njezinom srpskom izdanju, Karst
(1895), koje nam je dostupno, Cvijić Popovo analizira s obzirom na njegova
hidrološka obilježja, u poglavlju o povremeno plavljenim poljima. Međutim, tek će u
kasnijim Cvijićevim radovima Popovo polje i njegove pojave biti šire vrednovane.

Alfred Grund (1875-1914), kome pripisuju autorstvo teorije o krškoj vodi, u svojim
djelima nije se mnogo osvrtao na Popovo polje. Svoju studiju iz 19034. temelji na
promatranjima isključivo iz zapadne Bosne, osobito Livanjskog polja. Novost svoje
teorije ograničava na prirodu temeljnice krške vode, odnosno na doprinose što je
konzekventno razradio teoriju o temljenici bazirajući se na prethodnicima: Pilar je
prihvatio postojanje temeljnice u kršu 1874., još prije njega Komisija za
vodoopskrbu grada Beča 1863., a s njom su se slagali i prvi istraživači vodne veze
Dunava i izvora Aacha 1877.
Grund (1910)5 dijeli podzemnu vodu na procjednu vodu i kršku vodu, a unutar krške
uočava dva sloja: kršku vodu i temeljnicu. One se razlikuju po iznosu kolebanja
razine i veće brzine u strujanju, a najlakše ih je uočiti po temperaturi. Krška voda je
proizišla iz procjedne vode, ali je zbog duljeg zadržavanja ispod površine Zemlje
poprimila višu temepraturu, smatra Grund. Veličina kolebanja krška vode govori

3 Jedlicka, Hugo 1884. Von den Schlünden und Höhlen des Karstes. Mittheilungen der Section für
Höhlenkunde des Österreichischen Toutisten-Club.III, 23.
4 Grund, A. Die Karsthydrographie (Tafel 6. Polje. Das Popovo Polje in der Herzegowina). Pencks
Geograph. Abhnadl. VII 3.
5 Prema neobjavljenom prijevodu Vladimira i Ive Birga K hidrografiji krša (Zagreb 1973), koji je dio
Grundovih Priloga morfologiji Dinarskog gorja (Grund, A. 1910. Beiträge zur Morphologie des
Dinarischen Gebirges, Leipzig –Berlin) koji sam dobio od dr. Dražena Perice iz Zadra.
25

izmeđuostalog o morfološkoji starosti jednog krškog kraja. Kolebanja temeljnice u
Dinarskom kršu iznose 30 – 50 metara.
U ovim radovima sporadično se dotiče Popova polja, uglavnom kad polemizira s
Katzerom. U ventilaciji pećinskih hodnika vidi možda jednu od najboljih dokaza
protiv pretpostavke zatvorenih špiljskih prostora, u kojem kontekstu ističe
Vjetrenicu. Spominje ponore Popova polja i odbacuje Katzerovu mogućnost križanja
podzemnih veza i tečenja u podzemnim kanalima kao u spojnim posudama, izvan
krške vode. Istina, Grund je autor članka o Popovu polju objavljenog u zborniku
Geologische Charakterbilder6, koji nam je nažalost ostao nedostupan zbog jezične
barijere.

Hidrološke osobitosti Popova polja u središtu su zanimanja i kod Friedricha
Katzera (1861-1925). Državni geolog koji je inače bio zadivljen kršem (Ramović
1975), posebno je cijenio Popovo polje. Smatrao je da je ono «karakteristično
obilježje bosansko-hercegovačkog krškog krajolika» te da «spada po mnogo čemu u
najzanimljivije dijelove Hercegovine» (Katzer 1903a). Opis je objavljen u
Geološkom vodiču po BiH (Katzer 1903a) namijenjenom Drugom međunarodnom
kongresu geologa, a nešto skraćeniji u popularnom magazinu Globusu (Katzer
1903b), koji je više puta citiran.

Najanalitičniji pogled na polje do tada opisuje jedno njegovo plavljenje i uzbunu
kojom seljaci nastoje spasiti urod. Nakon jesenjih kiša za četiri sata potone polje do
Ravnog, voda se povuče na proljeće a nekad tako kasno ljeti da ne može biti
zasijano. To se, prema tvrdnjama seljaka, znalo dogoditi i po sedam godina u nizu te
nema mjeseca u godini kad nije bilo plavljeno. Poplave, koje su rezultat nesrazmjera
između dotoka i odvoda iz polja, znaju dosegnuti 40 metara dubine. Ponori su
većinom uz rub polja; od Poljica do Orašja gutaju i rigaju, a od Orašja do Hutova
samo gutaju vodu. Najveća su četiri ponora, od kojih Doljašnica i Provalija imaju
glavnu funkciju. Katzer donosi i jednu hidrološku shemu funkcioniranja Popova
polja (slika 8).

Pedeset kilometara dugu udolinu, koje se morfološki dijeli utroje, povezuje nadzemni
tok Trebinjčice. Krška zaravan na sredini izbušena je brojnim vrtačama, obrasla
šikarom i rijetkom šumom, a polje zaravnjeno aluvijalnom naplavinom od finog
vapnenačkog pijeska siromašnog glinom, koji bi se mogao nazvati vrt Hercegovine i
koji daje dva roda godišnje.

Katzer daje niz geoloških pojedinosti o Popovu polju. Slojevi se pružaju od
jugoistoka prema sjeverozapadu; u južnom dijelu više su okrenuti prema sjeveru, a u
sjevernom dijelu prema zapadu. Uglavnom su pod oštrim kutom odrezani rubovima

6 Grund, A. (1910): Das Karstphaenomenon. U: Geologische Charakterbilder (H. Stille, ed.), svezak 3,
4 stranice (stranice nisu numerirane!), 1 tabla (tabla 6), izdavač: Gebrueder Borntraeger, Berlin. (Na
rad je uputio i dostavio ga J. Mulaomerović).
26

polja. Ima gužvanja i manjih rasjeda i ali nema dokaza da se radi o jačim
spuštanjima. Ide korak dalje pa kaže da je cijela depresija izdubljena u vapnencima
krede, u kojima su nađeni slabo očuvani fosili rudisti, te da oni preciznije određuju
da se radi o vapnencima gornje krede. Različitog su izgleda, s proslojcima dolomita,
ali do sada nije uspjela njihova raščlamba. U sjeverozapadnom dijelu po Katzeru ima
izdanaka eocena, a na jugoistoku trijasa. Za raziliku od drugih, koji su smatrali da je
Popovo polje po nastanku uzdužna dolina, za Katzera je ono poprečna dolina; na
sjeverozapadu se pokazuje kao erozijska, koja je imala površinsku odvodnju. U
Zavali su se sastajale dvije rijeke: jedna veća s jugoistoka i druga manja sa
sjeverozapada. One su tekle prema zapadu, i to dugo, što dokazuje veličina vale
prema Slanom. Erozija je dugo držala korak s uzdizanjem vale, a kad se vala uzdigla,
polje se pretvorilo u jezersku terasu. Tlak vode je djelovao na podzemne šupljine
koje su postupno erodirale i spajale se, čime je ostvarena odvodnja polja. To se u
geološkom smislu dogodilo nedavno, krajem pliocena, kad se formirala i
sjevernojadranska zavala, i kad počinje nastajati veličanstveni fenomen krša,
zaključuje Friedrich Katzer.

Eduard Richter (1847-1905), geograf sa Sveučilišta u Grazu, osvrnuo se na Popovo
polje u radu koji je naslovljen kao Prilozi za zemljopis Bosne i Hercegovine. Studija
je bila zamišljena kao cjelovit zemljopis Bosne, u čemu je Richtera omela smrt, pa su
njegovi suradnici priredili za tisak piščevu zaostavštinu. Richter se u izlaganju građe
naslanja na radove Bittnera, Grollera, Cvijića i Katzera, ali ocjenjuje da od ljetnih
dana 1879., kad je neumorni Alexander Bittner (1850-1902) obišao kamenu pustinju
Hercegovine, nije poduzimano podrobnijih istraživanja zemlje (Richter 1905, 396).

Ponavlja prihvaćenu trodiobu udoline i za središnji dio kaže da je «ravnina koja
predstavlja najsavršeniju plosninu koju sebi možemo zamisliti. Slojevi, što se pružaju
prema sjeveroistoku, horizontalno su presječeni, samo sasvim malo, posve
osamljenih hridastih brežuljaka, ispinje se iz kršne, grmljem obrasle ravni, na kojoj
nije ni najmanji komad tla pokriven mlagjom zemljom. Sve je najdivlji krš s mnogo
vrtača.» (Richter 1905, 399).

Analizirajući oblik Popova polja, ističe njegova dva različita dijela: gornji, do
Zavale, koji je po obličju potpuno sličan drugim poljima, i donji, koji pokazuje
«osebujni zaokret» i podsjeća na riječnu okuku ili serpentinu za koji nema primjera u
drugim poljima. Međutim, Richter upozorava da se ne smije smatrati riječnom
dolinom, jer su «mjere» drukčije od dolina koje se javljaju u kršu. Smatra da treba
ostati kod shvaćanja da je Popovo polje nastalo rasjedom ili tonjenjem, a da ga je
jezerska tvorevina, koja je trajala cijeli «mlagji tercijer i kvartar», na karakterističan
način preoblikovala (Richter 1905, 401).

Posebnu pažnju posvećuje «Trebinjčici», za koju kaže da «nijedna druga krška rijeka
tako znamenita ne završuje u ponorima». Pokušavajući dokučiti što se s njom zbiva u
27

podzemlju, Richter se fokusira na razine njezinih voda, pa uočava da se od Trebinja
do Tulja, gdje ulazi u Popovo polje, spustila za 23 metra, a s udubljenjem korita pred
glavnim ponorom razlika dostiže 70 metara, čemu je malo takvih primjera. Po
praćenju razine ponora Fatničkog i «Dabar-polja» i razine izvora Bileće, te nizvodno
preko Trebinja do krajnjeg ponora, Richter analizira razinu krške vode. Nalazi da je
razlika u razini krške vode između donjeg i gornjeg polja zimi neobično visoka za
krška polja (više od 30 m), a ljeti nije poznata. No nema nikakve dileme da se radi o
jedinstvenoj podzemnoj vodi koja je zajednička Popovu polju, Rijeci (Ombli), svim
priobalnim vrelima, izvorima u Deranskom jezeru i drugim močvarama. Ne daje
Trebinjčica kršku vodu, nego obrnuto, ona je samo «površinski vodoskok» velike
mase krške vode (Richter 1905, 401). Iz toga Richter izvlači zaključak da racionalno
presušenje Popova polja nije sasvim moguće, čak bi i širenje i regulacija ponora
malo pomoglo. «Gdje ponori ne upijaju samo, nego i izbacuju, tu nema pomoći»,
zaključuje Richter koji se ovim tumačenjem predstavio kao eklatantni zagovornik
teorije o krškoj vodi, koju je obrazložio A. Grund. Ta je teorija imala središnje mjesto
u karstologiji koja se postupno dizala na noge. Imala je i žestoke protivnike, na koju
ćemo se polemiku osvrnuti nakon iznošenja nekoliko važnijih viđenja krša Popova
polja.

U jeku te polemike, pred Prvi svjetski rat, Popovo polje istražuje češki karstolog
Karel Absolon (1877-1960) (slika 9). Svestranih interesa – geograf, biolog i
arheolog – došao je s iskustvom rješenja problema ponora Macoha u Moravskoj.
Svoje istraživačko težište objasnio je odlukom da monografski obradi hidrografiju
Popova polja, a tko želi shvatiti njezinu bit nije dovoljno upoznati površinu polja, već
«mora godinama ponor za ponorom istražiti i što je najvažnije, mora u tančine
upoznati» prostor između polja i Jadrana, osobito između crte Cavtat – Trebinje i
Zavala – Slano (Absolon 1916b).

Prije istraživanja, Absolon konzultira tradicionalna poznavanja poplava, jer je «posve
normalno da su se već u davna vremena ljudi zanimali gdje voda odlazi u
podzemlju». Međutim, nalazi da sve što se do tada o tome priča, jesu legende i
nagađanja, splet bajki i mašte. Sve što govore Hercegovci izmišljeno je, kao i
drugdje u svijetu, te daleko više govori pogled na kartu, smatra Absolon.

Kao i prethodnici, Absolon Popovo polje definira kao morfološki tročlanu udolinu
između Trebinja i Hrasna. Smatra ga tipičnim poljem koje je udubljeno u čistom
kršu, u kojem voda izdubi grebene u stijenama oštre kao noževe. U toj udolini
izdvaja pojam «pravo Popovo polje», koji se odnosi na njezin zapadni dio. Popovo se
razlikuje od drugih polja jer «zavija mnogobrojnim okukama», kao dolina «svake
druge obične rijeke», kaže Absolon i poziva se na Cvijićevo shvaćanje da je Popovo
polje »čisti plod riječnog toka». Široko citira Katzerov opis poplava koji zaključuje
vapajem za njihovim uklanjanjem (kakva bi to bila sreća!). To se, međutim, može
jedino ljudskom rukom, marljivim radom koji se temelji na praktičnom i teoretskom
28

poznavanju «krških podzemnih pojava», smatra Absolon. Ukratko, za poznavanje
krša treba upoznati podzemlje. Trebišnjica je zatvorena brdima visine do 1.396 m
(iznad Tulja) i jedini prolaz do mora je kroz podzemlje. Iz Popova polja mnoge
podzemne rijeke otječu prema Jadranu, a najveća je Ombla, «najveća podzemna
rijeka na svijetu» (Absolon 1916b).

Absolon se dobro pripremio, organizirao suradnike i nabavio posebnu opremu (npr.
žičane ljestve – iz novog priručnika opreme) te poduzeo višegodišnja istraživanja.
Samo Vjetrenicu posjetio je 27 puta (Pretner 1960, 1976) i napisao da je u njoj
ustanovio kriterije za proučavanje krša na Balkanu. Absolon je unio shvaćanje da je
Vjetrenica prijelazni ponor Trebišnjice, nakon što se uzdigla vala prema Slanom.
Zvao ju je Paleo-Ombla, čiji se recentni oblik pomaknuo uzvodno i danas povezuje
ponore kod Trebinja s Omblom u Rijeci dubrovačkoj. Tako, u dolini Trebišnjice
postoje dvije grupe ponora sukladno dvjema morfološkim cjelinama te udoline. Za
neke ponore, unatoč nedostatku eksperimenata, Absolon daje precizne podzemne
veze. Spominje prvi put estavele (tj. one koje jednom izbacuju a drugi put žedno
gutaju vodu). Ostavio je iz sebe biospeleološki katastar Dinarida s gotovo dvije
tisuće speleoloških objekata (Pretner 1960), što svjedoči ne samo o opsegu istraženih
objekata, nego i različitosti sadržaja istraživanja. Ta studija, a i neke druge, ostala je
neobjavljena, pa je teško odrediti stvarne rezultate Absolonovih istraživanja, ali je
sasvim jasno da su imali istaknuto mjesto u poznavanju sliva Trebišnjice.

Njegovi izvještaji na trenutke su vrvjeli slikovitim metaforama koje su morale
pobuditi i pažnji šire javnosti, poput one o mnogobrojnim vododerinama na površini
krša, koje se kao zvijezde skupljaju na otvorima ponora, slično pustinjskom wadiju.
Također, prizori virova iznad ponora, kojim se seljaci ploveći barkom nisu smjeli
približiti na stotinu metara, unosi dramatsku notu u štivo o Popovu polju.

Međutim, Absolonova istraživanja naprasno su prekinuta izbijanjem Prvog svjetskog
rata. Nekoliko godina nakon odlaska Absolona otišla je i austrijska uprava, čime je
završila jedna karstološka odiseja u Bosni i Hercegovini. BiH je postala dijelom
Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca, kasnije Jugoslavije, u kojoj je glavnu
karstološku riječ imao Jovan Cvijić (slika 10) sa suradnicima, bečki đak i
rodonačelnik karstologije, koji je na Popovu polju utvrdio neke svoje teorijske
postavke.

1.1.1.2. KSHS / Jugoslavija i Cvijićeva Speleološka sekcija: eksperimentalna
provjera teza

Cvijićev opis Popova polja iz srpskog izdanja njegove monografije o kršu, čini se
nastao je posredstvom literature. Prema našim podacima, Jovan Cvijić (1865-1927)
posjećuje Popovo polje tri puta. To je važno kad znamo koliko je Cvijić polagao na
neposredno promatranje krša U svojim radovima Cvijić navodi da je 1892. upoznao
29

Gatačko, Dabarsko, Fatničko, Stolačko, Crničko i Plansko polje u Hercegovini, a od
1898. Kupreško, Glamočko, Ravno, Vukovsko, Livanjsko, Duvanjsko, Posušje,
Kočerinsko, Mostarsko blato i Mostarsko polje – u Bosni i Hercegovini (Cvijić 1902,
60). Ondje Cvijić ne spominje Popovo polje, iako u drugom djelu kaže da ga je
posjetio u rujnu 1898. (Cvijić 1925a, 5). Njegov posjet u lipnju 1908. završio je
izgonom u Slano u nazočnosti vladina službenika7 (Milojević 1957). Takav tretman
je zacijelo posljedica političkih napetosti između Srbije i Austrije oko aneksije BiH.
Naime, obje države su ispostavljale pravo na BiH, a Cvijić se u toj politici vidno
eksponirao8. Treći njegov posjet zbio se tek u ožujku 1921., nakon što je formirana
Kraljevina Jugoslavija, kada se potpuno promijenila mogućnost pristupa Popovu
polju. Od nedostižne zemlje, postala je područje njegova neograničenog utjecaja, na
kojem je mogao organizirati istraživanja po svojoj volji.

Od literature koja nam je dostupna, kronološki gledano, Cvijić se ne osvrće na
Popovo polje u svom djelu posvećenom poljima (Cvijić 1902). U domaćoj literaturi
rubno ga spominje u djelu Balkansko poluostrvo i južnoslovenske zemlje I (1922).
Potom nailazi serija radova na srpskom jeziku u kojoj se Cvijić bavi Popovim poljem
i njegovim dijelovima, navodeći ih kao primjere za dokazivanje svojih teorija, bilo
da se radi o sintetičkim djelima Geomorfologija I (1924) i Geomorfologija II (1926b)
ili časopisnim radovima Karst i čovek (1925a), Cirkulacija vode i erozija u karstu
(1926a), Istorijski pregled o ispitivanju karsta (1925b), i Upustva za ispitivanje
pećina (1925c), a osobito Stare otoke Popova polja i hidrografske zone u karstu
(1950). Posljednje djelo nastalo je 1922-1923. na temelju ispitivanja iz 1921., ali je
ostalo u rukopisu kod Cvijićeva suradnika M. S. Radovanovića (Cvijić 1950). Iz tih
djela se može sastaviti cjelovita slika Popova polja, njegovih dijelova i načina
funkcioniranja, čiji će se rezultati mnogo puta kasnije citirati.

Dojmljiv opći pogled na krš istočne Hercegovine, kao okvir u kojem se nalazi
Popovo polje, nalazimo u Balkanskom poluostrvu. U poglavlju o prirodnim
područjima kao faktoru utjecaja na život čovjeka, Cvijić Hercegovinu prikazuje kroz
dva visinski različita područja Rudine i Humine, a posljednje obuhvaćaju niže
krajeve oko Stoca, Ljubinja i Ljubuškoga. Rudine i Humine u cjelini opisuje kao
zaravan koja stepenasto pada prema Jadranskom moru. Njihova površina se odlikuje
mnogobrojnim kratkim vapnenačkim «rtovima», rijetki su veći grebeni koje bismo
mogli nazvati planinama. Između njih su mnogobrojna mala polja, sa SI na JZ
stepenasto poredana, tako da viša otječu u niža, zatim mnoge uvale, dolovi i

7 «Kada sam stigao u Zavalu, video sam pored Cvijića i Dedijera jednog krupnog kaluđera i uz njih
poručnika Koločka. (…) Iz Zavale, u pratnji poručnika Koločka, stigli smo pešice u Slano na
Jadranskoj obali» (Milojević 1957, 99).
8 Cvijićeva rasprava «Aneksija Bosne i Hercegovine i srpsko pitanje» izišla na srpskom 1908, za
vrijeme aneksijske krize, a odmah za tim na francuskom, ruskom i češkom jeziku, te izvodi na
engleskom. Sva izdanja ove brošure bila su zabranjena u Austriji. (Jovan Cvijić, Sabrana dela, Knjiga
3 (Tom I): Govori i članci. Izdavači: Srpska akademija nauka i umetnosti, Novinsko-izdavačka radna
organizacija „Književne Novine" i Zavod za udžbenike i nastavna sredstva, Beograd, 1987.)

30

razbacane vrtače. Izuzevši dno polja i uvala, te zone flišnih stijena, sva površina
sastavljena je od čistih jedrih vapnenaca, načičkana je zupčastim stijenama,
glavičicama od vapnenaca i iskidanim vapnenačkim slojevima ili pločama. Prave su
škrape rijetke, ali sva površina škrapasto izgleda. Šiljaste stijene neprestano izrastaju
iz zemlje. Tome je uzrok način erozije u krškim područjima. Nema vodotoka, i
silazeći niz pukotine u stijenama, voda rastvara vapnenac. Uslijed toga, Rudine i
Humine su najljući krš i najbezvodnije područje dinarskog sustava, uz to skoro
sasvim ogoljelo. Rijetke rijeke teku poljima (Cvijić 1922, 96-97). Kako se navedeno
Cvijićevo djelo uglavnom bavi antropogeografskim pitanjima, na njega ćemo se
osvrnuti u kad budemo govorili o društvenim i humanističkim aspektima krša.

Cvijić je visoko cijenio krš Popova polja što se vidi po rečenicama da ja to «najčistiji
tip slepe doline» (Cvijić 1950, 3) u području za kojeg je kazao: «Nema dubljeg i
celcatijeg karsta nego što je ovaj hercegovačko-crnogorski između donje Neretve,
Skadarskog Blata i Jadranskog Mora» (Cvijić 1926b, 434).

Južno od Neretve nalazi se prostran krški teren u kojem je Popovo polje središnje
ulegnuće. U tom području zapažaju se pojave i posljedice skorog izdizanja. Uslijed
toga temeljnica je spuštena i nastupio je proces intenzivnog okršavanja. Na njemu
nema ni jedne normalne doline ni normalne rijeke, kaže Cvijić u svom sintetičkom
djelu Geomorfologija I. Područje je sastavljeno od krednog vapnenca s pravilnim
dinarskim pružanjem slojeva. U svakom većem ulegnuću zapažaju se na SI strani
glave, a JZ strani ravni slojeva. Zemljište je golo, vapnenac bjeličaste i sive boje.
Polje ima odlike mladog krša i odvojeno je od Orjena poprečnim zubačkim rasjedom
(Cvijić 1924).

Precizniji opis Popova polja nalazimo u postumnom djelu Stare otoke… u kojem
kaže da je polje veliko 144 km2 i duboko usječeno u površi koja se sastoji od
nabranih slojeva krednog vapnenca. Dno mu je visoko 220 m, a od mora je daleko
samo 10-15 km (Cvijić 1926a). Radi se o slijepoj dolini iz koje na više strana vode
suhe doline. Dolina na JI dijelu proširena je srastanjem krških uvala i preobražena u
krško polje (Cvijić 1950, 3). Dakle, širi pojam Popova polja kao doline, čine cjeline
Šuma, Lug i «pravo Popovo polje».

U jugoistočnom dijelu doline pravi humovi su češći nego i u jednom drugom krškom
polju, posebno u Šumi. Šuma obiluje škrapama, mnogobrojnim malim vrtačama, i
zapravo je dno uvala koje su uslijed krških procesa srasle s dnom Trebišnjice.
Uravnjeno dno načičkano je glavama slojeva koje izgledaju kao niski zidovi i
pružaju se u dinarskom pravcu. Nizvodnije, vapnenac Popova polja prekriven je
žućkastom glinom, koji od oktobra do juna (ali i kraće) «ogrezne» u vodi do 40
metara. Od Trebinja do Dvrsnice ima dinarski pravac, a dalje do Kleka pravac Z-I.
Nakon toga prestaje normalna dolina, ali se vide tragovi stare doline prema Neretvi,
koju Cvijić naziva Hutovskom starom dolinom. Ona je dezorganizirana krškim
31

procesom, odnosno «karstifikacija je uzrok što su umrtvljene i dezorganizovane i one
dve stare doline: Hutovska Dolina i Vala» (Cvijić 1950, 4).

Kao i prethodni istraživači, Cvijić veliku važnost pri opisu Popova polja daje
njezinoj hidrografiji. U Popovu polju se, kaže, skuplja sav atmosferski talog «karsne
Hercegovine» lijevo od Neretve, što je površina od skoro 8000 km2, a taloga 12
milijuna m3 (1926a, 7). Uslijed kiša nadolazi Trebišnjica i javljaju se mnogobrojni
povremeni izvori po stranama Popova polja. Glavni ponori nalaze se nekoliko metara
od dna, ali ne mogu svu vodu da «upute» pa se ona nakuplja i treba joj nekoliko
mjeseci da je mladi kanali apsorbiraju. Otičući, miješa se u podzemlju s vodom iz
vrtača u kršu prema moru.

Potom Cvijić navodi statističke gabarite poplava. Najveća poplava zabilježena bila je
1915., kada je «jezersko ogledalo» dosezalo 259,8 m nad morem, a najmanja 1903,
240 m. Najduža poplava bila je 1899: od 22. 9. do 23.7; dno polja bilo je suho samo
68 dana. Zapremina vode od 15.11. do 24.12. 1903. iznosila je maksimum od 150
milijuna m3. Srednja količina vode u Trebišnjici prema promatranju od 18 godina
iznosila je 2.783,37 milijuna m3; najveća (od 1.8. 1908. do 31. 1909.) 3.936 milijuna
m3, a najmanja u isto vrijeme 1.760,1 milijuna m3.

Pri ljetnom minimumu protoka od 3,3 m3/s cijela Trebišnjica ponire neposredno iza
Trebinja, te odlazi u Rijeku dubrovačku, a pri srednjoj razini ona prelazi ove ponore i
plavi Popovo polje. Rijeka se tada gubi u oko 100 ponora i pukotina (1926a, 7).
Postoje tri glavne grupe ponora koje odvode vodu u četiri pravca: prema a) «Rijeci
kod Dubrovnika», tj. Ombli, b) prema Bistrini, sumarinski u «Stonskom zatonu»,
izvorima kod Slanog i podmorskim izvorima Janske, te c) u dolini Neretve i d) po
obodu Svitavskog Blata. Doljašnica, koja se nalazi 8 metara iznad polja, ima najveći
kapacitet gutanja i usisava do 115 m3/s, kao i Crnulja. Provalija guta 60 m3/s, a
Ponikva, koja je nekada bila glavni ponor (do prije 24 godine, kaže Cvijić), danas je
beznačajna. Gore navedene disperzije i bifurkacije voda na površini, koje objašnjava
u članku, najraznovrsnije su prisutne u Popovu polju. U Geomorfologiji I su
objavljeni rezultati bojanjem utvrđenih podzemnih veza Doljašnice i Hutova blata, a
u Lazićevu radu (1926) Trebišnjice i Omble.

Opisanoj recentnoj hidrologiji, objašnjava Cvijić, prethodilo je stanje u kojem je
Trebišnjica površinski otjecala, kao «normalna rijeka». To se vjerojatno događalo
prvo Hutovskom valom u Neretvu, zbog njezina dinarskog pružanja, gdje i danas
Neretva prima grupu dinarskih rijeka. Potom se Hutovska vala dezorganizirala
izdizanjem tla, a Trebišnjica je preusmjerena Valom prema Slanom. Nakon
dezorganiziranja Vale nastalo je prelazno stanje: na 20 metara iznad Popova polja
ima suhih pećina od kojih je najpoznatija Vjetrenica. Voda se okršavanjem spustila
na današnje ili «poznije» hidrografsko stanje.

32

Analizirajući morfologiju Vale, Cvijić pronalazi zanimljive faze u njezinu razvitku
koji odražavaju ranija hidrološka stanja: grebene koji su dna stare pretkrške doline,
ponore pod njima koji danas ne funkcioniraju, dvije razine udubljivanja koji su
nastali poslije dezorganiziranja doline i krajnje izvore na razini mora, koji pokazuju
kako se nisko spustila razina vode.

Vijugava okršena suha dolina vodi prema Slanom, prosijecajući dinarski greben pod
pravim kutom. Na njezinu početku je zavalski prag (285 mnm) sa škrapama, jamama
i vrtačama, kojeg Cvijić određuje kao dno stare doline. Zatim dolazi uvala Orahov
Do, a nakon nje greben Prisjeka, slične visine kao i zavalski. Nju smjenjuje Duboki
do, pa još jedan greben, zatim uvala Jagomila i Crnô, koju zagrađuje greben Loznica
(356 mnm). Teren se nastavlja strmom starom dolinom do Slanog, čijim dnom do
kuća u Slanom prolazi voda zvana Skok, a završava u zaljevu Slano, koji ima
karakter potopljene doline (1950, 6). Osim pragova postoje dva erozijska nivoa, oba
ispod razine stare doline, predstavljeni «humovima i krševima» koji se iznad dna
uzdižu 20-30 metara, a drugi uložen unutar ovoga, visine 4-5 metara. Ova dva
erozijska nivoa nastala su krškim procesom udubljivanja (1950, 7). U Slanom ima
više izvora, od kojih su neki mnogo jači kad ima vode u Popovu polju (1950, 6).
Vala je dosta izmijenjena radom seljaka, jer je svaka «njiva» u vali, kao uopće u
ljutom kršu, djelo čovjeka. Po nakupinama zemlje poznaju se stari ponori pod
Prisjekom i pod Loznicom. Vala, koja je «najširi otvor» južne Hercegovine prema
moru, vjerojatno je isključena iz normalne hidrologije nakon fleksurnog spuštanja
obale u Slanom, tako da je donji dio Vale spušten, a gornji izdignut (1950, 9).

Ova detaljna analiza današnjeg oblika Vale poslužila je Cvijiću da ilustrira svoju
teoriju o postojanju hidrografskih zona u kršu: normalno, tj. površinsko, prijelazno i
podzemno tečenje. One se manifestiraju skraćivanjem riječnih tokova od ušća prema
izvoru i njihovim pretvaranjem u ponornice. Cvijić je koristio zapažanja iz Popova
polja i za prikazivanje odnosno objašnjavanje drugih pojava u kršu: humova kao
primjera erozije u kršu (slika 11), srastanja brojnih vrtača u uvale a njih u krška polja
i zaravni, disperzije i bifurkacije podzemnih tokova, itd.

Najutjecajnija recentna karstološka monografija, ona Forda i Williamsa, smatra
Cvijića ocem karstologije, a već ranije je utvrđeno da je Cvijić udario temelje
razvoju karstologije i da je njegov rad bio pionirski (Roglić 1982). Pojave koje su
razne struke označavale kao krške, on je krajem 19. stoljeća povezao u cjelinu i
ukazao na kompleksnost krša (Gams 2004, 24). Cvijićev rad prolazio je kroz različite
faze i nakon njegove smrti bio predmet mnogih rasprava9. U prvom radu Cvijić je

9 O tome se može detaljnije naći u radovima  J. Roglića:
J. Roglić 1961. Prilog poznavanju razvoja Cvijićeve misli o kršu. Geografski glasnik 23, Zagreb,
J. Roglić 1966. Odnos riječne erozije i krškog procesa. Cvijićev zbornik, SANU, Beograd, 59-63.
J. Roglić 1982. J. Cvijić i polja u kršu. Naučno djelo Jovana Cvijića, Naučni skupovi SANU 11,
Beograd, 119-128. Također, sva tri rada objavljena u Sabranim djelima J. Roglića, odnosno u I tomu:
J. Roglić 2004. Krš i njegovi značenje. Sabrana djela, I. Split, Zadar, Zagreb, 366
33

nastojao obuhvatiti krš što potpunije i izvršiti klasifikaciju oblika, koja je dijelom
opisna, dijelom genetska (Herak 1976). Tražeći opća načela za sistematizaciju krških
pojava, Cvijić je prihvatio cikličku teoriju o razvoju reljefnih oblika od W. M.
Davisa (1884). Ta je teorija glavno značenje pridavala fluvijalnom modeliranju i pola
stoljeća dominirala u svjetskoj geomorfologiji (Roglić 1982). Obilježja te teorije
vidljiva su i u radovima o Popovu polju, u kojima nastanak doline Trebišnjice, a
zatim i polja, Cvijić pripisuje najprije fluvijalnom radu, a tek potom okršavanju.
Također, i ovdje je vidljiv Cvijićev genetski niz vrtača – uvala – polje, osobito na
području Šume. Cvijić je tokom života modificirao svoja gledišta, povremeno se i
kolebao, te se kretao kroz dileme, sputavan prilično shemtiziranom, gotovo
dogmatskom cikličkom teorijom, koju je nastojao slijediti ponekad nauštrb bogatog
iskustva i izvanrednog zapažanja (Herak 1976).

Pored Cvijića, prve karstološke radove o Popovu polju dali su geograf Alfred Grund
iz Beča (kasnije Praga) i državni geolog Bosne i Hercegovine, Friedrich Katzer. Tu
trojku smatraju najvećim klasicima koji su se bavili ovim dijelom krša (Milanović
1979a) ili dijelom skupine koju smatraju rodonačelnicima karstologije, u koju još
spadaju A. Martel, A. Penck i F. Kraus (Kranjc 2007a).

Grund, nastojeći otkriti zakonitosti krške hidrografije, uočava postojanje povezane
vode temeljnice u kršu, koja se sastoji iz dva sloja: donjeg, «stagnatnog», koji se
samo izuzetno kreće, i gornjeg, «krškog», koji je u cjelini pokretan. On je dao
teorijsko objašnjenje cikličnosti u kršu. Ta je teorija postala dominantna, ali je
izazvala i zastoj karstologije (Roglić 1982). Prvi zapaženiji otpor primjeni cikličke
teorije na krš dao je Katzer (Herak 1976). U temelju Katzerove teorije leži
razlikovanje na plitki i duboki krš. U plitkom kršu nema mnogo prostora za
okršavanje, a u dubokom se kršu nepropusna podloga nalazi u nepoznatim dubinama.
Ondje ne postoji jedinstvena temeljnica, jer dubokim kršem voda prolazi kroz
«podzemne kanale koji su okupljeni u neovisne sustave» (Roglić 1982), odnosno kao
odvojene podzemne rijeke. Polemike Grunda i Katzera trajale su dugo, ali nisu
doprinijele približavanju gledišta. Na Dinarskom kršu i u većini Europe cijelu prvu
polovicu 20. stoljeća prevladavala su mišljenja o odvojenim vodenim žilama, bez
zajedničke razine vode, premda se u stvarnosti pojavljuju oba tipa, a još više njihove
kombinacije (Gams 2004, 48-49).

Da bi u tipskom području krša došli do stvarnih podataka potrebnih za izgradnju
karstologije, članovi Speleološke sekcije Geografskog društva iz Beograda, kojoj je
na čelu bio Jovan Cvijić, četiri godine su organizirali speleološka istraživanja Popova
polja (1925-1928), neki su boravili  znatno duže, a objavljivanje radova nastavilo se i
u tridesetim godinama. Ona su predstavljala «prvo sistematsko proučavanje
speleoloških prilika jedne veće oblasti Dinarskog Karsta», područja koje je izuzev
Absolonova bavljenja Vjetrenicom, bilo speleološki neproučeno (Milojević 1928c).
Vladao je nedostatak iskustva o unutrašnjim pojavama i procesima, čije je
34

poznavanje posljednjih desetljeća postalo ključ za objašnjenje morfološko-
hidrološkog kompleksa krških pojava, ali i rješavanja praktičnih problema krša poput
poljoprivrednih melioracija (Milojević 1951). Zapravo, bavljenja Popovim poljem su
imala cilj proučavanja hidrografske osnove za poljoprivredne melioracije: ispitivani
su ponori i podzemne otoke polja i mogućnost njihova proširivanja, te više pećina i
jama po obodu polja. Financiralo ga je Ministarstvo poljoprivrede i voda. Time se
željelo približiti interese znanosti i interese upravljanja prirodom, što je Milojević
izrazio riječima da je Jovan Cvijić «srušio zid kojim je naša nauka bila ograđena od
života naše društvene sredine» (1951). Najveći broj znanstvenih članaka Speleološke
sekcije Geografskog društva, kojoj je Popovo polje i bio prvi zadatak po osnivanju,
vezan je za ovo krško polje. Prema popisu literature uz članak S. Milojevića u
povodu četvrt stoljeća sekcije, od osnivanja do 1940. objavljeno je 13 članaka o
Popovu polju; od 1926. do 1930. od ukupno 13 radova sekcije, 10 ih se odnosilo na
Popovo polje. Te su aktivnosti pribavile niz novih informacija i pobudile novo
zanimanje za ovo područje, pa su članovi sekcije objavljivali u inozemstvu, poput
članka S. Milojevića na kongresu slavenskih geografa i etnografa u Krakovicama
1929. (Milojević Ž. 1930) ili su inozemni geografi dolazili istraživati Popovo polje i
objavljivali studije u svojim centrima, poput Francuza Cholleya i Chabota u
Geografskim Analima (Milojević 1930).

Istražen je veći broj pećina i jama ukupne dužine oko 12 km: Doljašnica, Meginja,
Striježava, Male jame, Golubinka kod Orašja, oduha kod Doljašnice, Riđica, oduha u
Ljutima kod Pobrđa, Golubinka na Čoklića travi (G. Hrasno) Jama pod Gradinom,
Jama na Klještini, Andrijina voda, Nekrsta, Tučevac (kod Trebinja) (Lazić 1927),
Provalija, Crnulja, Žira, Baba, Orlica, Skočina  jama, Golubinka kod Mareve Ljuti
(Milojević 1927), Ponikva, Boškanova jama (Milojević 1928b), Vjetrenica
(Radovanović 1929), Vicentijeva jama, Mrkonjina jama, Pećina (u selu Nevadi) i
Grabova peć (Lazić 1930) i druge.

Pećine su različito tipologizirane i to ne samo u odnosu na neke škole ili u odnosu na
kasnija poimanja, nego i među dva glavna istraživača na terenu, Lazića i
Milovanovića, što se znalo preliti u polemiku. Za većinu ponora je utvrđeno da su
uglavnom morfološki jednolični i u jednoj razini, te da su relativno mladi (Milojević
1928c), a drugi razgranati poput Doljašnice ili estavele Babe. U svima su zapaženi
jasni trgovi mehaničkog rada vode, a u onima kroz koje voda sporo prolazi, kalcitno-
muljevite obloge kanala, najviše u Crnulji. U ponorima su također zapaženi uski
vertikalni kanali koji povezuju podzemlje horizontalnog kanala s površinom tla, a
ispod njih u pravilu manje ili veće hrpe obrušenog materijala. To su oduhe. Neke od
njih izlaze na površinu koja se nalazi viša od 200 metara iznad razine ponorskog
ulaza, kao što je slučaj s Doljašnicom. U istom ponoru zapažen je laporoviti sloj
35

debeo nekoliko metara, koji je bio uzrok stvaranja sifonske uzine. Pronađeni su fosili
pločastih zuba neke ribe10 (Lazić 1927).

Najbolji i najcjelovitiji pregled rada i rezultata u prve tri godine dao je Sima
Milojević (1894-1969) u geografskoj podlozi Popova polja za njegovu melioraciju
(1928a). Ističemo jasno određivanje krškog karaktera polja: izmodelirano je u
relativno čistim krednim vapnencima, bogate fisuracije, često ispresijecano
vertikalnim i međuslojnim pukotinama, zbog čega su razvijene ne samo površinske
(posebno tipski škrapari), nego i unutrašnje krške pojave: pećine i jame s
kompliciranom podzemnom hidrologijom (1928a, 80). U tom radu speleološke
objekte klasificira u tri grupe: korita podzemnih otoka polja za vrijeme poplava,
korita podzemnih pritoka i estavele. U žižu je stavio pećine prve grupe zbog
mogućnosti povećanja odvodnje. Iznosi kapacitet glavnih ponora Doljašnice 115
m3/s i i Provalije 65 m3/s, ali s obzirom da je kapacitet mjeren u prvim satima,
upozorava da se kasnije smanjuje. Zaokružena slika Popova polja svratila je pažnju i
na sastav tla i klimu, koje su inače rijetko i uzgredno spominjani. Aluvijalni nanosi
sastoje se od nepravilno stratificiranih šljunkova, pijeska i mulja s crvenicom,
mjestimice su tanki slojevi tih nanosa prožeti bigrom. Debljina nanosa kod Poljica i
Tulja je niska i nestalna, a u Donjem polju 10-12 metara, gdje prevladava fini
pjeskoviti i muljeviti materijal.

Milojević se poziva na pedološki rad Carikova, prvu nama poznatu analizu zemljišta
Popova polja. Rađena je za neke lokalitete u Dalmaciji i Hercegovini, u organizaciji
Agrikulturno-hemijskog instituta Poljoprivrednog fakulteta u Beogradu (Carikov
1927). Aluvijalne naslage Popova polja potječu od spiranja finijih mineralnih i
organskih čestica i deluvijalnih nanosa s nagiba okolnih padina, donošenjem rijeke
Trebišnjice, voda iz ponora i donošenjem vjetrom praha koji nastaje raspadanjem
stijena. Na pojedinim dijelovima pokrivač se jako razlikuje po mehaničkom sastavu i
sadržaju sitnijih čestica, ali po kemijskom sastavu, na temelju analize sa šest
lokaliteta, Carikov zaključuje da nema razlike. On upućuje na iskaze domaće čeljadi
da je prinos u Donjem polju veći pa rezonira da bi to moglo biti od zbog veće
vlažnosti u Donjem polju. Ukupna količina hranjivih sastojaka nije velike. U
gornjem sloju su iste količine kalija, amonijaka i humusa, fosfor varira nešto više, a
količine amonijaka, humusa i C02 opadaju s dubinom. Glavna i najvažnija osobina
svih zemljišta je visoka pristupačnost relativno malog sadržaja hranjivih sastojaka
(Carikov 1927, 51).

Klima je općenito pod utjecajem Jadranskog mora, zbog blizine i povezanosti valama
s morem i Donjom Neretvom. Temperaturne promjene tokom godine nisu velike,
zime su blage, skoro bez snijega, a ljeta nisu tako žarka kao u višim i u unutrašnjost

10 Lazić navodi da je riba pripadala podrazredu Ganoidei, redu Picnodonti, kojoj je najbliža vrsta
Coelodus aff. Muensteri, te da joj je pripadnost odredio prof. V. Laskarev iz Geološkog zavoda
Univerziteta u Beogradu (Lazić 1927).
36

pomaknutijim poljima. Kiše padaju od listopada do travnja, jače od druge polovice
listopada do kraja studenoga i u travnju, dok su ljeta suha – 1927. tri mjeseca nije
padala kiša (Milojević 1928a, 75). Glavni vjetar je «poznata bura», snažan vjetar koji
pravi velike valove i često prekida promet blatom po nekoliko dana.

U speleološkim istražnim radovima tijekom kojih su primijenjene metode za
omogućivanje nastavka istraživanja – miniranja tjesnaca, kanaliziranje visećih jezera,
upotreba trasera, opreme za spuštanje koja je posebno za to nabavljena – utvrđene su
morfološke novosti poput prijelomnih sifona u ponorima, do kojih dolazi zbog
snažnog vodenog tlaka u ponorima. Speleolozi koriste Cvijićev teorijski okvir o
hidrološkim zonama u kršu te u opisu razvitka Popova polja prednosti daju eroziji
nad krškim procesom. Na primjeru Provalije potvrđene su Cvijićeve teorije o
hidrološkim zonama okršavanjem kanala (Milojević 1927), ali je kasnije na primjeru
Lukavca utvrđeno da se ne može govoriti o šematskom spuštanju katova hidroloških
zona (Milojević 1953, 106), što će otvoriti put tumačenju prema kojem se krš razvija
u mnoštvu specifičnih pojava.

Neka istraživanja dovela su do revizije ranijih razmišljanja. Tako uvid u sužene
kanale Crnulje, za koju se mislilo da ima protok kapaciteta 100 m3/s (Cvijić 1926b)
sveo ju je na beznačajan ponor. Obavljena su trasiranja kojima su utvrđene
podzemne veze između Trebišnjice nedaleko Trebinja i Omble (Lazić 1926) i
Doljašnice sa Svitavskim blatom (Lazić 1927). Bili su to prvi uspješni primjeri
utvrđivanja podzemnih veza (Lazić 1926). Inače tadašnja iskustva trasiranja
podzemnih tokova opisao je Lazić 1926:
Prvi pokušaj bojanja Trebišnjice dogodio se 1880. kod pridvoračkih mlinova. Tada je
ubačeno 200 kg crnog uglja, ali se nikada nije pojavilo. Zatim je ubačena nenavedena
količina pljeve, opet bez uspjeha. Treći pokušaj izveo je Gavazzi; 20.6.1902. ubacio
je 3 kg uranina kod Dražina Dola, ali nije ništa zapaženo. Potom je pokušao Absolon,
također bez uspjeha. Tek 12.10.1926. u Fetah-agić jamu i Klikovac kod Mostaća,
nakon što je ubačeno 20 kg Na-fluoresceina, koji se 21. 10. pojavio u Rijeci
dubrovačkoj (Lazić 1926, 137). Već ranije, 5.5.1926. u 18 h u Doljašnicu je ubačeno
19 kg uranina koji se za 42 sata pojavio u Svitavi.
Rezultati istraživanja primijenjeni su, a neki i prvi put publicirani, u Cvijićevim
sintetičkim izlaganjima u Geomorfologiji II. Neki su rezultati signalizirali i moguće
nedostatke istraživanja. Zahvaljujući «kratkim» metodološkim mogućnostima, došlo
je do udaljavanja od rješenja koja su nudile ranije vizionarske teze poput poplava
Gradačkog polja, ali i neka narodna vjerovanja. Naime, Cvijić (1926a, 8) je povezao
plavljenje Gradačkog polja na sjeverozapadu s djelovanjem južnog (jugoistočnog)
vjetra, šiloka, na odvodne kanale Popova polja dok prolaze ispod estavele Gradnice.
Milojević je speleološkim istraživanjem utvrdio da za to nema dokaza11. Tek će
istraživanja koje je proveo Gašparović (1969, 156-161) ispravno protumačiti tu
činjenicu, te uz stanovitu prilagodbu dati za pravo Cvijiću i narodnom zapažanju.

11 Milojević S. 1928. Povremeno vrelo Gradnica, Glasnik Geografskog društva, 14, Beograd.
37

Možda bi slično moglo biti i s Vjetrenicom. Raniji su istraživači pretpostavili da je
ona bila ponor Trebišnjice (Absolon 1916a i b) ili prijelazna otoka Popova polja
(Cvijić 1926b) i to bazirali na svojim geomorfološkim vizijama. Milojević će kasnije
analizom unutrašnjih elemenata doći do zaključka da je Vjetrenica bila pritoka
Popova polja, što je i danas izvor Lukavac u polju ispod nje. Treba naglasiti da
Radovanovićeva golema studija o Vjetrenici tada još nije bila još poznata javnosti.

Istražujući Vjetrenicu, Mihajlo Radovanović (1902-1980) je u njoj boravio u tri
navrata: u rujnu 1924., u travnju 1925. te u kolovozu i listopadu 1926. (Radovanović
1929). Špilju je fotografirao Čedomilj Kušević, nastavnik iz Vinkovaca. Nalaze
interpretira u disertaciji koju brani 1928., te objavljuje kao znanstvenu monografiju
1929. U knjizi je priložen cjelovit i detaljan plan Vjetrenice razmjera Glavnog kanala
1:2.500, dok su razmjeri sporednih kanala različiti. Uz mnoge speleomorfološke
pojedinosti priložene su 62 skice i crteža dijelova kanala i njihovih poprečnih
presjeka u razmjeru od 1:200 do 1:1.000. Radovanovićeve zasluge su nesumnjive:
opisao je Vjetrenicu u cjelovitoj studiji te sustavno izložio morfološku i hidrološku
građu kakvu još, prema našim informacijama, nije imala ni jedna pećina u
Dinaridima (slika 12). Međutim, ostavio je bez objašnjenja ili nije dao dovoljno
čvrstih dokaza u pogledu nastanka i funkcije Vjetrenice. I dok je rad napučen
mnoštvom manjih detalja kojima nedostaje jasan zaključak (Milojević 1930, 163-67)
u novinskom članku odrješita naslova: «Vjetrenica, najveća pećina u našoj državi»
ojačao je Absolonovu sliku koja je ostala važeća do kraja 20. stoljeća. Kaže, «po
prostranstvima iza Vjetrenice izostaje i čuvena Postojnska Pećina» a unutrašnjost joj
krase veliki saljevi, brojni potoci koji nabujaju pa poplave pećinu, puno razgranatih
kanala i mnogobrojnih jezera, među kojima i mala travertinska koje Hercegovci zovu
pjati (Radovanović 1927). Tvrdnja o dužini ili veličini pećine potječe iz hipoteza
istraživača i nije nikada dokazana, ali ju je prihvatila ne samo opća javnost («duga je
20 km», Gujić 1930) nego i stručni krugovi, pa je slovenski speleolozi ponavljaju
prilikom izvještaja o svom posjetu Vjerenici 1931., u povodu 20. obljetnice Društva
za istraživanje jama (Michler 1950, 89). «Društvo raziskuje jamo Vjetrenica v
Hercegovini in izmeri prek 9 km rovov, tako da ta postane najdaljša jama v takratni
Kraljevini Jugoslaviji» (Društvo za raziskovanje jam Ljubljana, 2008).

Kako je već naznačeno, Milojević je iznio niz primjedbi na Radovanovićevu studiju
o Vjetrenici, koju i sam naziva «koliko se danas zna, najveća pećina Dinarskog
Krša». U Glasniku Geografskog društva zamjera mu da mu nedostaje definitivno
shvaćanje, da ima dosta proturječja i da niz pojava nije dokumentirao (Milojević
1930, 163-167). Milojević se ne slaže ni s važećim spoznajama o Vjetrenici koje su
dali K. Absolon i J. Cvijić. Za njega, Vjetrenica je mreža kanala podzemnog toka
koji se izlijevao u Popovo polje. To temelji na zapažanjima da razina poplava u
Popovu ne doseže visinu ulaza u Vjetrenice, a u Popovu polju nema tragova razina
nekih viših poplava; špilja je nagnuta prema izlazu, u njoj nema riječnih nanosa
(Trebišnjice), itd. Pored iznesenih radova, on se u nekoliko članaka pozabavio
38

hidrološkom funkcijom Vjetrenice, odnosno pojavom «prividnog presušivanja»
izvora u kršu na primjeru Lukavca i nekih drugih izvora (Milojević 1934, 1935,
1938). U njima ranije iznijete teze potvrđuje rezultatima promatranja i mjerenja iz
1934. u Vjetrenici, kojima utvrđuje da je površina Velikog jezera (1.250 metara
udaljena od ulaza), za razliku od Radovanovićevih 2 m, čak 6,355 metara iznad
razine ulaza u Vjetrenicu. Iz toga izvlači zaključak da nema «hidromehaničke»
osnove za pećinski tok od polja prema unutrašnjosti Vjetrenice. Naprotiv, postojale
su povoljne prilike za formiranje toka prema Popovu polju, čemu su dokazi i niži
kanali Vjetrenice. Time otpada i hidrološka funkcija koju su raniji teoretičari krša
pripisivali Vjetrenici, smatra Milojević. Također, on objašnjava kako se nije moglo
utvrditi je li taj tok imao nekog znatnijeg utjecaja na hidrografske prilike u Popovu
polju (Milojević 1938). Rezultati istraživanja koji su obuhvatili hidrološke
mogućnosti četiri speleološka objekta u Zavali (pored Vjetrenice izvori Bitomišlje,
Orlica i Lukavac) (Milojević 1938) imali su gospodarsku namjenu: utvrđivanje
mogućnosti opskrbe željeznice vodom (Milojević 1934, 1935). Milojević je isticao
važnost povezivanja gospodarstva i znanosti (Milojević 1927a, 1934,  1938, 1951) i
sudjelovao u više takvih projekata (Milojević 1927a, 1935, 1938), jer je povećavalo
društvenu važnost znanosti i pribavljalo sredstva za istraživanja. No, čini se, još veću
ulogu igrala je znanstvena znatiželja, koja je tog dugogodišnjeg karstologa,
speleologa i hidrologa vukla iz ponora u ponor i iz pećine u pećinu, ciljano
pribavljajući nerijetko prve iskustvene podatke iz podzemlja, koji su trebali dati
oslonce za razvoj karstologije, teorijske discipline koja se tada u značajnoj mjeri
bazirala na vizijama i pretpostavkama istraživača. Rezultate je interpretirao ne
štedeći ni učitelje ni kolege, što se može zapaziti u gotovo svakom radu, a najmanje u
deset njih doprinio je karstološkoj slici Popova polja.

1.1.2. Bioznanosti

Istraživanje živog svijeta Popova polja nailazilo je u znanstvenoj javnosti početkom
20. stoljeća na različite interese i rezultate. O pojedinim njegovim stranama pisano je
sasvim usput ili nikako, pa unatoč činjenici što je podzemna fauna Popova polja
vrhunska znanstvena tema s ništa lošijim rezultatima, opći pregled bioznanosti je
znatno tanja knjiga od one koju o Popovu polju pišu geoznanosti. U nizu razloga
ističe se da su fizička ispitivanja u značajnoj mjeri bila motivirana praktičnom
potrebom melioracija Popova polja, odnosno povećavanja sigurnosti njegove
poljoprivrede; također što je 20. stoljeće bilo vrijeme fizikalnih znanosti, te da su se
ekološka pitanja počela uvažavati tek u njegovim poznijim godinama.

39

1.1.2.1.Razdoblje Austro-Ugarske

1.1.2.2.1.Flora i vegetacija

O biljnom svijetu jedva ima usputnih spominjanja. Uz opis manastira u Zavali, kaže
se da je okolni prostor uređen i da na njemu «raste ponešto od drveća naročito
zimzeleno, kao kleka, česvina, zelenika» i drugo (Pamučina 1976, 83). Češće se
spominje u negativnom kontekstu, u okviru slike krša kao vegetacijske goleti. Iako se
«na ovom besplodnom tlu pomoli u proljeće ovdje travica, ondje ljubičasta sasa»,
brzo nastupi «pustinja» i do jeseni ništa ne možeš uočiti «nego samo golu sivkastu
liticu, koja ne podnosi ni živinski ni biljevni život, osim možda zmiju otrovnicu…»
(Mihajlović 1890,131). U jednom radu navodi se mlječika (Euphorbia) kao biljka
čije se «mlijeko» koristi kao otrov za lov ribe (Ćurčić 1915a).

Slučajno Popovo polje spominje Karlo Malý, pišući o znamenitom drveću BiH - o
bodljikavom bajamu «Prunus Webbii (Spach) Vierhapper (Syn. Amygdalus Webbi
Spach (1843). Pored okrajaka Popova polja (napr. kod Ravnog i Zavale) nalazio ga je
u Hercegovini još kod Košćele, Gabele, Stoca i Fatnice te u Dalmaciji kod Kotora.
To je grmasta ili drvenasta vrsta badema koja se rasprostire istočno mediteranski od
južne Italije (Apulije) preko Balkanskog poluostrva, Krete, Lesbosa i Male Azije do
Perzije. Ranije sam bio mišljenja, da je to obični divlji badem. Narod je također
naziva 'divlji bajam'. Ali je sigurno, da se tu ne radi o jednom običnom podivljalom
bademu, nego o jednoj samostalnoj vrsti. To je neobično jako bodljikav grm, koji se
pri nesmetanom razvitku može razviti i u stablo, čije duge bodlje vodoravno na
granama stoje i čiji su listovi uski sa kratkim drškama. Kod nas cvjeta bijelo, samo su
cvjetni pupoljci i naličje cvjetnih listića ružičasti, dok u Makedoniji naprotiv cvjeta
ružičasto.» (Malý 1930).

Tek na početku druge trećine 20. stoljeća nalazimo kraću specifikaciju drveća koje
rastu u poselju: to su12 hrastovina (Quercus hemisphaerica var. maritima), cerovina
(Quercus
cerris),
jasenovina
(Fraxinus),
grabovina
(Carpinus
betulus),
crnograbovina (Ostrya carpinifolia), kljenovina (Acer campestre) zelenika
(Phillyrea), česmina (Quercus ilex), planika (Arbutus unedo) i smrekovina (Inniperus
communis) (Mićević 1952, 49).

Ovo je u oštroj suprotnosti s rezultatima aktivnosti nekoliko sjajnih znanstvenika
zahvaljujući čijem je radu tih godina flora zajednice kojoj pripada Popovo polje,
Bosne i Hercegovine, postajala sve proučenija i poznatija u znanstvenom svijetu. Za
vrijeme Austrijske uprave, što se u izvjesnoj mjeri nastavilo i kasnije, stekla se
razmjerno cjelovita slika bh. flore, iako se ni početkom 21. stoljeća ne može reći da
je zemlja napravila cjelovitu inventarizaciju bilja. Među njima povjesničari (npr.
Šilić 2006) osobito ističu austrijskog botaničara Günthera Beck- Mannagettu (1856-

12 Neki nazivi usklađeni su sa suvremenim oblicima
40

1931) i Šveđanina Svantea Samuela Murbecka (1859-1946). Beck je objavljivao
radove u Glasniku Zemaljskog muzeja (GZM), među kojima se posebno ističe Flora
Bosne i Hercegovine i novopazarskog Sandžaka,13 koji su izlazili u nastavcima 1903-
1927. godine. Nakon Beckove smrti njegove zbirke se prihvatio Karlo Malý  (1874-
1951), kao 76-godišnjak, i objavio jedno posebno izdanje GZM-a 1950. Potom,
Beckovu zaostavštinu je sredila Željka Bjelčić i objavila u tri toma 1967, 1974. i
1983. U tim radovima nalaze se brojni podaci za jugoistočnu Hercegovinu, ali je
sâmo Popovo polje, izvjesno, ostalo po strani. Uvidom u neke od tih radova, npr. u
Floru IV. 1., od 45 evidentiranih vrsta, 15 ih je navedeno za područje udoline
Trebišnjice od Trebinja s okolicom do kraja površinskoga toka Trebišnjice, od čega
tri za Popovo polje: Vitex agnus castus (a agro Popovo polje), Ejuga chamaepitys
(Zavala – Čvaljina) i Sideritis romana (Čvaljina) (Beck & Malý 1950). Ostali izvori
o flori i vegetaciji Popova polja su krajnje rijetki i usputni, te se može zaključiti da
Popovo polje nije bilo osobit predmet zanimanje botaničara. Planine kao izolirani
ekološki sustavi tada su mamile veće zanimanje botaničara, a uz to, Popovo polje je
naseljeno i kultivirano područje, s velikim i čestim poplavama, što nije jamčilo
osobite florističke rezultate. Istini za volju, općeniti opisi krajolika Hercegovine
važno su mjesto davali bilju, ali u negativnom smislu: «Strahovita kamena pustinja
prostire se danima hoda. Samo u dnu po kojeg škripa, dočića ili uvalice, zeleno bilje
lakomo siše grudu crljenice. Različite trave, kadulja, cmilj, pa grmečci smrike, klena,
i tu i tamo po koji dub, jadni su ostaci biljnog svijeta što je nekada pokrivao ove
kamene strane». (Gušić 1936, 203). Također, isticalo se da je nekada «na tim
stranama bilo šuma» od kojih su ostali fitonimi sela kao Grmljani, Dubljani, Orahovi
Do, Grabovi Do, Orašje, Drijenjani, itd. (Mićević 1952, 2).

1.1.2.2.1.Fauna

I životinjski svijet je, čini se, prolazio slično. Putopisna građa usputno primjećuje
predstavnike krupnije faune: zmiju otrovnicu, koja jedina može opstati na goloj litici,
ili orla, drozda i gorske sjenice (Mihajlović 1890a, 131). Također, incidente situacije
u tisku izvor su vijesti o pojavi vukova kao štetočina (JL, 1924/31:4). Austrijski
geometri, koji su planirajući prugu 1897. nalazili smještaj kod domaćih ljudi,
obogatili su našu spoznaju faune kuća njihovih domaćina «rojevima krvožednih
stjenica», desetinama krupnih škorpiona, sablasnim paucima i stonogama koji su se
lovili na mrežu za komarce, itd. Zmija je bilo masovno, poskoka i riđovki, i mnogo
ih je pobijeno. Najgori su bili veliki stršljenovi (Regel 1988, 22).  U tekstovima
etnografske provenijencije o vrstama lova u Hercegovini, za Popovo polje se
spominju lisice i patke (Ćurčić 1915a). Jedanput je zabilježeno kako je u Zemaljski
muzej dopremljena čovječja ribica ulovljena u Lukavcu podno Vjetrenice (Bolkay
1929) U članku koji donosi pregled gmazova i vodozemaca iz zbirke Zemaljskog
muzeja Bosne i Hercegovine (Bolkay 1924) nalazimo jednu čovječju ribicu iz 1900. i

13 Sandžak je tada bio u sastavu Bosne i Hercegovine, kao i dio današnje Crne Gore oko Zelenike, pa
su stoga ta područja obuhvaćena Florom.
41

to je sve. S okolnih lokaliteta poput Trebinja, Ljubinja ili  Hutova blata zabilježene
su vrste iz skupina: gušteri (Lacertidae), gušteri puzaši (Anguidae), zmije guževi
(Colubridae) i zmije ljutice (Viperidae), itd.

Dvije faunističke pojave Popova polja izdvajaju se iz sudbine ostalih, obje vezane za
njegovo podzemlje. Jedna je riba gaovica, koje je bila predmetom zanimanja biologa
od početka do kraja austrijske vladavine u BiH. Istina, gaovicom se bavio još i Ulisse
Aldrovandi (1522-1605) te je učinio njezinu sliku (Grmek i Balabanić 2004), ali to
više ima povijesno-znanstvenu vrijednost  (slika 2). Druga nije vrsta nego ekološka
kategorija: podzemna fauna. Ona duže vremena pobuđuje veliku pažnju stručnjaka.

Gaovica (Delminichthys ghetaldii Steindachner 1882 – syn. Phoxinellus g. syn.
Paraphoxinus, Pisces, Cyprinidae) je po biomasi jedna od najzastupljenijih divljih
vrsta Popova polja i imala je veliki značaj za svakodnevni život ljudi (slika 13). Ta je
riba, barem u početku, bila povezivana s podzemnom faunom (Heckel 1858, prema:
Ćurčić 1913; Absolon 1916), jer se smatralo da je njezin boravak u podzemlju u
sušnom dijelu godine utjecao na njezin ekološki status. Vlažniji dio godine, kad bi se
Popovo polje pretvorilo i veliko jezero, gaovice su provodile u površinskim vodama.
Početkom 20. stoljeća popovska gaovica je bila jedna od osam vrsta toga roda. Šest
ih je, uključujući popovsku gaovicu, opisao poznati ihtiolog intendant c. i. k.
Dvorskog muzeja u Beču, dvorski savjetnik dr. Franz Steindachner (1834-1919)
(1882), a druge dvije austrijski ihtiolog Jakob Heckel (1790–1857), pri čemu je jednu
greškom stavio u rod Leucos (Ćurčić 1913, 425). Steindachner je opisao gaovicu po
nekoliko dobro očuvanih primjeraka (do 13 cm), koje je dobio iz podzemnih pećina
Popova polja od barona Ghetaldi-Gondole, kome je posvetio vrstu (Ćurčić 1915b,
329). Iako se areal naše gaovice prostire od neumskog zaleđa do Trebinja i
Dabarskog polja, a prema nekim sistematskim podjelama i do Imotskog (Ćurčić
1913, 424) za nju je udomaćen naziv popovska gaovica, jer se u narodu tako naziva
(Ćurčić 1915b, 328).

Steindachner je uočio neznatne morfološke razlike između popovske (P. ghetaldii) i
trebinjske gaovice (P. strossi). Ogledaju se u veličini primjeraka i veličini ljusaka. Te
su razlike više puta ocijenjene nedostatnim za proglašenje posebne vrste (Ćurčić
1913, 425). Ćurčić se poziva na Steindachnera koji je kazao: iako se po formi tijela
podudaraju i pripadaju jednom te istom riječnom području, predlažem da ove dvije
vrste imaju za sada rastaviti (Ćurčić 1913, 425). Razlike Ćurčić smatra posljedicom
života na otvorenom i u podzemlju (veličine primjeraka), odnosno povezuje ih sa
starošću primjerka (pitanja ljusaka).

Pojavljivali su se i netočni podaci o životu gaovica, koje Ćurčić u svojim radovima
odbacuje. Ističe tvrdnje L. Trgovčića iz 1906., da gaovice žive u mulju i da
prespavaju zimski san (Ćurčić 1913, 425) «Nekojima koji opet misle» da gaovica
ima razvijenije organe sluha, a da su joj vidni organi rudimentarni, Ćurčić
42

suprotstavlja iskustvo ribara iz Popova polja, koji smatraju da gaovica ima izvrsan
vid i da je zbog toga moraju hvatati u svilene mreže koje su od najtanjeg konca.
Odbacuje njemački naziv Höhlenfische za rod, jer su prave špiljske ribe Amblyopsis
spelaeus iz Mamutove pećine slijepe i bezbojne, a «naše gaovice kad izlaze iz jama,
ne možeš se nagledati kako se lijepo prelijevaju u raznim bojama» (Ćurčić 1913,
426). Ćurčić je naveo i niz drugih zanimljivosti poput činjenice da su se razlikovale
po boji ovisno iz koje jame su izišle. Za gaovice iz estavela kod Strujića kaže: iz
Ovčinjaka su plave po leđima, iz Raca zelene, u Mneču i Kravari su blijede po
leđima, a iz Pećine - najzelenije (Ćurčić 1915b, 71). Napominje da svaka riba «čuva
svoju jamu, da ne ostane na suhom» i da se svaka vraća isključivo u estavelu iz koje
je izišla.

Ovakvi podaci dolazili su od seljaka iz Popova polja, i za njima ihtiologija nije
pokazivala puno zanimanja. S druge strane, povijest popovske gaovice trajno su
obilježile nedorečenosti kod opisivanja i nedovoljno poznavanje njezine biologije.
To je pak potaknulo polemike oko njezinih morfoloških obilježja i taksonomskog
statusa koje se neće smiriti ni do danas (Freyhof et al. 2006), a istovremeno su joj
biologija i reproduktivni ciklus i danas nepoznati (Zupančič 2008). Ne računamo li
Aldorvandijevu determinaciju da se radi o gobici (Grmek i Balabanić 2000), gaovica
je više puta mijenjala pripadnost rodu: od izvornog Paraphoxinus preko Phoxinellus
do novoutemljenog roda Delminichthys. Godine 2006. postavljen je kao novi među
tri roda na koje je razdijeljena ranija skupina Paraphoxinus poznata u narodu kao
gaovica. Druga dva su Paraphoxinus i Telestes (Freyhof et al. 2006). Prema ovoj
podjeli, popovska gaovica naseljava istočnu Hercegovinu od Dabarskog preko
Fatničkog i Ljubomirskog polja (Bosna i Hercegovina) do Omble u dubrovačkom
primorju (Hrvatska).

Podzemna fauna bila je znatno više istraživana u Popovu polju, no rezultati su u
početku bili rasuti u nizu članaka koji su se prvenstveno orijentirali na opise novih
životinjskih vrsta. Ti su članci često jedini siguran trag i dokaz aktivnosti na tom
području, koje je dodatno bilo obavijeno velom krijumčarenja i crnog tržišta.
Egzotičnost faune naišla je na zanimanje kolekcionara pa su sakupljači oglašavali
svoje obilaske terena i licitirali narudžbe (Nonveiller 1989, 259, 265), a pojedinci
koji su bili upućeni, tvrdili su da se radilo o velikim svotama novaca (Absolon 1916).
Da bi zaštitili nalazišta, sakupljači (npr. Leo Weirather) su ih šifrirali kodnim
imenima, što je stvorilo dodatnu zabunu u praćenje ovog područja (Pretner 1974,
1976). Zemaljska uprava u Bosni i Hercegovini nastojala je osujetiti te aktivnosti, te
je donijela akte o zabrani istraživanja bez odobrenja Zemaljskog muzeja (Lučić
2003, 242). Članci o opisima novih organizama nisu uvijek od interesa za ovakvu
vrstu rada i mi ćemo se radije osloniti na one koji imaju pregledni karakter ili
objašnjavaju značenja tih istraživanja u znanstvenom i društvenom kontekstu.
Jedan od prvih na koji smo naišli bilo je predavanje koje je Anton Heinz održao na
ljubljanskoj Učiteljskoj akademiji, čiji temeljni zaključak pokazuje povezanost
43

podzemne faune s nadzemnim okolišem.  Život u potpunoj tami podzemnog svijeta,
kaže on, nije moguć «ako između organizama podzemlja i onih vanjskog svijeta ne
postoji neka neprekidna komunikacija» (Heinz 1911). Autor dokazuje kako bakterije
u podzemne vode dolaze izvana kao i same vode, da «zelenih raslina» dolje
apsolutno nema i od bilja u podzemlju «može živjeti samo ono bez klorofila ili lisnog
zelenila». Životinjski svijet nema u podzemlju ekskluzivno svojih tipova, nego
gotovo sve životinje tame korespondiraju s vrstama koje žive na svjetlu, ali ima
prijelaznih oblika između ta dva ekstrema, zaključuje Heinz pozivajući se na
Armanda Viréa.

Prvi informativni članak i istodobno ključni rad za razumijevanje ovog pitanja čvrsto
povezan s materijom Popova polje jest feljton češkog karstologa Karela Absolona
(1877-1960) u kulturnom tjedniku Zlatá Praha, 1916. godine. Članak je popularna
varijanta izlaganja o «velebnim ekspedicijama» koje je Absolon objavljivao u
Časopisu Moravskog zemaljskog muzeja. Na važnost tih članaka ponovno su prije
nekoliko godina podsjetili unutar češke speleološke zajednice, uz ocjenu da ti
tekstovi opisuju ono što «pojedini autori smatraju najznačajnijim Absolonovim
istraživačkim razdobljem».14

Unutar uzbudljivo pisana serijala, usmjeravamo se na dio koji u književno
senzibilnom prijevodu15 na hrvatski jezik nosi naziv «zvjerinje tame». Absolon u
samom njegovu početku naznačava da «velezanimljivo zvjerinje» koje obitava u
podzemlju «zaista odgovara svojoj okolici». Na njemu se daju lijepo proučavati
prilagodbe, to znači promjene koje prolaze životinje pod utjecajem sredine u kojoj
obitavaju, u našem slučaju u prvom redu tame; zakržljalost očnih organa i
depigmentacija, a među životinjama tame postoje organizmi upadljivi po svom
položaju u sistematizaciji. Alpski i dinarski krševi svojom širinom predodređeni su
da budu domovinom zvjerinja tame, što je dokazano u austrijskom kršu, dočim je
balkanska fauna zanemarena, tvrdi Absolon.

Priznaje da je «uspio ustanoviti faunu» kakvu se nije «usudio očekivati», ali u tome
relativizira svoju ulogu dajući prednost ozbiljnosti pristupa i pripremama koje je
poduzeo. «Moja je zasluga, međutim,  neznatna, svatko tko bi se te zadaće metodički
prihvatio, morao bi već ranije konstatirati egzistenciju ovih čudnovatih stanovnika
'vječne tame'». Ozbiljnost i učinkovitost istraživanja dokumentira podacima da je
prikupio desetke tisuća uzoraka («mirne savjesti mogu reći čak 150 tisuća») koji su
konzervirani na razne načina i trostruko katalogizirani. Među njima je «sa
sigurnošću» određeno oko tisuću oblika stalnih stanovnika pećina, iz 40
najheterogenijih porodica, čije dokaze temelji na radu niza «domaćih i stranih
specijalista» i na stručnoj bibliografiji koju je godinama osobno sakupljao. U vrijeme
pisanja članka, materijal se nalazio na obradi kod 25 specijalista, i već je bio izišao

14 V Cilek - http://old.speleo.cz/soubory/speleo/sp32/balkanu.htm (2008)
15 Prijevod na hrvatski jezik Mate Pejića iz Daruvara nalazi se za sada u arhivu autora ove teze
44

čitav niz publikacija, a rezultati objavljivani u četiri nastavka Časopisa Moravskog
zemaljskog muzeja.

Glavni zaključak toga metodičkog istraživanja glasi: što dalje idemo prema
jugoistoku dobivamo na raznolikosti i mnogovrsnosti špiljskog zvjerinja, a u
Hercegovini i u prvom susjedstvu (kut Neretve) dostiže svoj vrhunac, da bi opadalo
prema istoku. Izgleda da je Hercegovina sa susjedstvom bila direktnim središtem,
žarištem, u kojem je stvoreno ili u kojem se održalo gro ove faune, dok je drugdje
izumrla.

Absolon priznaje da uzrok tome nije poznat, ali općenito smatra da je posljedica
zbivanja i geoloških promjena na površini zemlje. S tim povezuje onu «znamenitu
pojavu» tj. da je u slatkovodnoj špiljskoj fauni pronašao morske relikte. Absolon
podržava H. Wagnera, koji je obrađujući Absolonovu zbirku kopnenih puževa
zaključio da ona 'ukazuje na drevno porijeklo' i proširuje Wagnerovu ocjenu na svu
balkansku troglofaunu. «Neke forme zaista moram proglasiti za žive okamine», kaže
Absolon.

Ocjenu da je Hercegovina «u kutu Neretve» najveće žarište te faune, Absolon
dokumentira  podacima s terena. Mnoge su forme, kaže on, izolirane na nevjerojatno
malim područjima. U dvije pećine na Grebcima, udaljene samo 100 metara zračne
linije, Kali i Grabovica, dvije srodne forme, nastale od «istih praroditelja», razvile su
se u dva samostalna roda: Antrophilon primitivum Absolon 1913 i Parantrophilon
spelaebatoides Noesske 1914, i na lokalitetima jednog nije moguće pronaći drugoga
i obratno.

Slikovitim jezikom Absolon opisuje uvjete istraživanja koje su činili paklena
vrućina, neprohodnost terena i nesklonost domaće čeljadi u Hercegovini da pokazuju
lokacije pećina. Razloge za posljednje Absolon vidi u mogućnosti da to seljacima
remeti potrebnu tajnovitost lokacija važnih za šverc duhanom. Dok je ovo područje
teško za život površinske faune, spuštanje u ponor zatiče «cijela skladišta stvorova,
male muzeje, mnogobrojno društvo, kao brodolomce na splavi». Absolon iznosi prve
brojčane pokazatelje biodiverziteta kazavši da poznaje «špiljske lokalitete» koji broje
po pola stotine raznih vrsta u jednom društvu. Dodaje kako je sve te vrste nemoguće
navesti u takvim tekstovima, pa ističe najupadljivije predstavnike. Od viših skupina
to su poznati vodozemac, špiljski macarat (čovječja ribica), koji je u Popovu polju
«svugdje kod kuće», i riba gaovica. Gaovica se po aktualnoj ekološkoj podjeli ne
ubraja u podzemnu faunu, jer u vodama ponora provodi samo sušni dio godine. Svi
ostali predstavnici su beskralješnjaci. Opisujući mekušce kaže da su među njima
najveći špiljski puž Aegopis spelaeus (pećina Mrcine) i najmanji špiljski mekušac
Zospeum troglobalcanicum (Benetina peć). Od kukaca kaže da potporodica
Bathyscinae na Balkanu broji 200 prilagođenih vrsta. Ističe posebno Nebria
spelaeophila iz jama ledenica na Orjenu, te unikatnog kukca Absoloniella cylindrica
(pećina Đurkovina), i Hadesiu vasicekii iz Vjetrenice, koji je kopneni način života
45

zamijenio onim u tankom sloju vode (slika 14). Od rakova navodi onoga «kršne
forme» Typhlogammarus sp., koji živi u mnoštvima i velikim primjercima u
podzemnom potoku Vjetrenice, te bizarnu špiljsku kuglašicu Monolistra
hercegovinnensis iz iste pećine. No, osobito se zadržava na ogromnom primjerku
slijepog rakušca Stygodytes balcanicus (također iz Vjetrenice – danas Niphargus
balcanicus)  (slika 15) te opisuje svoj osjećaj kada je po prvi put pronašao: «svladali
su me osjećaji kakve imaju oni kojima se u ruci nađe dobitna srećka lutrije». Kaže da
je podastro Stygodyta raznim stručnjacima (prof Ossian Sars (Christiania), Thomas
R. Stebbing (Ephraim lodge u Engleskoj), A. O. Walker (Maidstone), W. J. Calman
(British Museum), R. Gurney (Stalham), E. W. Sexton (Plymouth), S. Chevreux
(Bone, Alžir)), koji su u pismima «izrazili čuđenje nad postojanjem ovakvog stvora».
Također, Absolon ističe nalazak slijepe pijavice iz roda Dina (koju je već godinama
prije otkrio na svojim putovanjima po Crnoj Gori sveučilišni profesor Dr. A.
Mrazek) u velikom broju na Popovom polju, i taj materijal poslužio je švedskom
specijalistu Dr. L. Johanssonu da opiše i imenuje ovu formu. No, pored nalaza
Stygodyta Absolon sa znanstvenog stajališta smatra najznačajnijim prvi slučaj
neoborivog utvrđivanja notorne prisutnosti Serpulida u slatkoj vodi. U ponoru
Popova polja (Crnulja) milijuni jedinki Marifugie cavatice pokrivaju svojim
cjevčicama stijene pećine. Pokrivač izgleda poput jastuka od mahovine na
površinama od mnogo metara četvornih i slojevima debelim čak dva decimetra.
Najpoznatiji od svih pećinskih prostora Popova polja jest Vjetrenica, koju je ranije
«jedan poznati entomolog» proglasio za «sterilnu», «azoičku», a sada je postala
ciljem premnogih sakupljača, dodaje Absolon. Oni često ostaju bez naročitog
uspjeha i doživljavaju najveće razočaranje, jer njezina ogromnost iznenađuje i
upućene te malo tko ulazi dalje od nekoliko stotina metara.
Sa zoološkog stajališta vidjeti i proučavati životinje «Vjetrenice» u njenim dubinama
– i što više biti u toj sretnoj situaciji, kao što smo bili mi, otkrivati za znanost njihove
predstavnike – to je naslada koja nadoknađuje sve teškoće i opasnosti koje nosi
ekspedicija utrobom toga podzemnoga prostora, zaključuje Absolon.
Absolon je u Vjetrenici, koliko smo mogli vidjeti, opisao sedam novih vrsta, od kojih
sam četiri. No opisao je niz vrsta i iz drugih pećina ne samo Popova polja nego i
znatno šireg područja. Neke od životinja, poput Marifugije cavatice (1930) pratili su
smione tvrdnje da se radi o morskom prebjegu, koji se podzemnim kanalima utekao
u podzemlje krša. Absolon je to dokumentirao skicama podzemnih rijeka koje teku iz
Ljubinjskog polja, ispod Popova polja do Jadranskog mora. Ovdje su do izražaja
došla fascinantna znanja stečena speleološkim istraživanjima problema Omble.
Širina njegova znanja i kompetencije ogledaju se i u činjenici da je opisivao
pripadnike različitih skupina – račiće, mnogočetinaše, kukce… i razne druge. Po
broju opisanih vrsta u Vjetrenici za koju se sređeni i objavljeni podaci (Sket 2003) s
Absolonom je izjednačen Stanko Karaman, potom dolazi Nijemac Karl Wilhelm
Verhoeff (1867–1945) sa šest vrsta i drugi. Na vrlo uspješnog Karamana ćemo se
osvrnuti nakon Drugog svjetskog rata, jer će prikaz njegovih prinosa tada biti
cjelovitiji, a ovdje ćemo samo još podsjetiti na kustosa Zemaljskog muzeja u
46

Sarajevu Viktor Apfelbecka, koji je najsustavnije proučavao specifičnost špiljske
faune šireg područja BiH. On je prve pećinske kukce u BiH pronašao 1887. i tokom
svoje karijere u BiH ustanovio 21 rod sa 70 troglobiontskih vrsta (Ćurčić 1941).
Utvrdio je da unutar zemlje postoje manje regije koje joj daju novu specifičnost. On
se uglavnom bavio bosanskom regijom, Popovo polje i Vjetrenicu, koliko je poznato,
nije istraživao. Međutim, organizirao je mrežu istraživača i pomagao stručnjake koji
su dolazili izvana. Jedan od najaktivnijih njegovih suradnika bio je nastavnik
trgovačke akademije iz Trebinja Lucijan pl. Matulić (…), koji je istražio gotovo 400
speleoloških objekata iz doline Trebišnjice (Gjivoje 1954 i Absolon 1942), te otkrio
prvog kukca u početnom valu istraživanja Vjetrenice, Apfelbekova antroherpona.
Također, Apfelbeck se zauzimao za zaštitu faune i zacijelo pod njegovim utjecajem
donesena je 1914. prva uredba o zaštiti pećina i faune.

1.1.2.2. Razdoblje Jugoslavije

Na temelju literature kojom raspolažemo, pažnju treba svratiti na biologa Jovana
Hadžija (1884-1972), čije je istraživanje i organiziranje istraživanja imalo općeg
značaja za upoznavanje podzemne faune uopće te faune Popova polja kao njezinog
istaknutog dijela. Hadžija su Popovu polju izgleda privukli podaci K. Absolona, ali
sam Hadži, koliko nam je poznato, nije terenski istraživao ovo polje. On je zacijelo
stajao iza organizacije posjeta slovenskih istraživača u kolovozu 1931. Vjetrenici, pa
i prema onom što je javnosti odstupno, znatno bolje dokumentirao te rezultate od
kolega iz speleološkog sektora. Taj posjet Hadži naziva «kombinovanom
ekskurzijom u našu možda najveću krašku pećinu Vjetrenicu», potaknut «sasvim
neobičnom faunom» o kojoj je «najpre dao senzacionalne podatke K. Absolon»
(Hadži 1932, 103). Kaže da se radi o prvim pokušajima da domaći naučnici
organiziraju «u većem stilu naučnu eksploataciju» podzemne faune Dinarskog krša
(Hadži 1932, 103). «Tek smo počeli i taj rad treba da se nastavi». Do tada, slovenski
stručnjaci uglavnom su istraživali sjeverni dio Jugoslavije. Ovaj terenski rad bio je
financiran novcima «državnih nedleštava» i pomognut sredstvima SKANU, u kojoj
je bilo snažno prisutno nasljeđe preminulog predsjednika Cvijića. Od bogatog
faunističkog materijala koji je sakupljen, u ovom članku Hadži je obradio dvije grupe
(pseudoškorpione i opilionide) i opisao dvije nove vrste (Travunia vjetrenicae, danas
važeće ime Dinaria v. i Neobisium vjetrenicae). Smatra da je Dinaria «od naročitog
znanstvenog interesa».

U Popovu su istraživali i brojni drugi, te dali značajne prinose poznavanju njegove
podzemne faune. Francuski biolog Paul Remy (1894-1962) istraživao je pećina
Jugoslavije dva puta – 1933. i  1936 – i objavio članak u kojem opisuje oko 85
pećina, od koji iz  Hercegovine 59, iz Dalmacije 1, (Ombla), iz Crne Gore 1
(Obodska) i iz Sandžaka 23. U kršu šireg područja Popova polja usmjerio se na
ponor Crnulja, estavele Baba (Stujići), Baba (Čvaljina), te pećine Vjetrenica i
Bjelušica; a na Grebcima Kali pećinu, Grabovicu, Đurkovinu, Mrcine, Poganjaču i
47

Reznicu. Donosi opise pećina i sumarno navodi faunistički materijal koji je pronašao
(Remy 1953).

Val istraživanja koji je potaknuo Absolon 1910-1914. odrazio se i na opise faune:
samo iz Vjetrenice 1913. opisane su tri nove vrste, a 1914. četiri. Istraživanja
kulminiraju tridesetih godina 20. stoljeća, kad su samo iz Vjetrenice opisane 23
vrste, od kojih 1932. pet, a 1933. šest novih vrsta (Lučić 2003). Ova kretanja u
Vjetrenici i Popovu polju vjerojatno oslikavaju opće trendove, jer se nakupilo
podataka koji su potaknuli objavljivanje popisa faune među kojima su pećine Popova
polja imale svoje mjesto, npr. Wolf 1934-1937. Na prostoru Posebne karte Ljubinje i
Slano, Wolf  registrira više od 30 jama i pećina te donosi popise faune koja je za njih
utvrđena, s izvorima na kojima se temelje popisi. U nekima, poput Vjetrenice, popis
se temelji na radovima 15 autora i prelazi 30 vrsta, ali stanoviti broj pećina zastupljen
je samo s po 1-2 vrste.

Intenzitet istraživanja postupno se smanjivao da bi zgasnuo za vrijeme Drugog
svjetskog rata. Pedesetih godina 20. stoljeća istraživanje je hvatalo novi uzlet, i
koliko se može iz ove perspektive vidjeti, zadržan je postojeći pristup shvaćanju
podzemnog svijeta.

1.1.3. Značaj istraživanja podzemne faune Popova polja

Istraživanja faune Popova polja ima osobit značaj u razvoju zoologije, jer su
Absolon, Hadži, Kratochvil i drugi svoje rezultate koristili za unaprjeđenje
sistematike. Naime, kad je Hadži opisao lažipauka Dinariu vjetrenicae, ustanovio je
da pripada grupi koja nije bila poznata iz cijelog područja palearktika, a i u nearktiku
je bila zastupljena u recentno vrijeme sa skomnim znanstvenim prilozima. Dakle,
radilo se o pripadniku inače ovdje posve izumrle, potisnute i izmijenjene
starotercijarne faune, koja je našla «utočište u našoj otadžbini», naročito u
Skadarskom jezeru i krškim pećinama (Hadži 1932, 104).

Sličnim pitanjima bavio se i češki biolog Joseph Kratochvil. Opisujući jednog od
novih paučnjaka koje je Absolon sabrao na svojim putovanjima, Travunia
anophthalma, Kratochvil se suočio s nemogućnosti da ga uspješno uvrsti u postojeće
sistematske skupine. Bio je prisiljen opisati novu porodicu, Travuniidae, u koju je
smjestio novu vrstu Abasola troglodytes (koju je prethodno opisao Roewer iz
Abosolonova materijala iz Đurovića pećina, danas ispod dubrovačkog aerodroma), te
nešto kasnije i Hadžijevu Dinariu vjetrenicae. Skorom revizijom podreda Laniatores,
Roewer je iz porodice Phalangodidae u porodicu Travuniidae «prebacio» sedam
rodova i 15 vrsta. Porodicu u cijelosti sačinjavaju vrste koje su tijekom tercijara
živjele površinski. Ispostavilo se da su po svojoj građi slične nedoraslom stadiju vrsta
iz porodice Triaenonyschidae, koje recentno žive u tropskom pojasu (Kratochvil
1936, 59). Tako, Absolon, Hadži, Kratochvil i drugi znanstvenici svoja iznenađujuća
48

otkrića u Popovu polju i drugdje u Dinarskom kršu, koristili su za velike sistematske
zahvate i (re)konstrukciju cijelih taksonomskih skupina i «živim fosilima»
popunjavali praznine u dotadašnjoj sistematici beskralješnjaka.

Ispričane su uzbudljive priče o pronalasku vrsta koje su izgubljene na putu kroz dugu
geološku prošlost, vjerovalo se – zauvijek. Nije im nedostajalo detektivskih zapleta
koji počinju na obali Jadrana, a rasplet pronalaze u sprudovima pećinskih potoka
Vjetrenice kao ona o drevnom pužiću Lanzaia (Kuščer 1933a,b), ili u podzemnim
jezerima Žire poput otkrića školjkaša congerije (Bole 1962), ili u pola godine suhim
kanalima Crnulje, kao kad se radi o otkriću marifugije (Absolon 1930, Kratochvil
1939), itd. Ustanovljeno je da predstavnici «bogate i šarene» pećinske faune
Dinarskog krša, stoje usamljeni u današnjim sistematskim životinjskim grupama.

Slično iskustvo stekao je slatkovodnom jezerskom faunom srpski limnolog Siniša
Stanković. Može se sa sigurnošću kazati da se radi o ostacima ili reliktima
nekadašnje predglacijalne faune, najvjerojatnije tercijarnim reliktima (Stanković
1926). Gotovo identične tvrdnje nalazimo kod češkog zoologa Juliusa Komáreka
(1892 –1955) (Komárek 1953, prema Mučibabić 1987) koji je imao zajedničkih
radova sa Stankovićem i koga u radovima navodi Kratochvil. Povjesničari biologije
u Bosni i Hercegovini također ističu rad britanskog botaničara Turrilla16 koji je u
pregledu bilja Balkana pojedinačno za Bosnu naveo 169 a za Hercegovinu 170
fitoendema (Turrill 1929, prema Mučibabić 1987).

Upadljivo je da su se značajna imena tadašnje biologije, Absolon, Kratochvil, Hadži i
neki drugi, pored opsežnih istraživanja i niza drugih obaveza, rado prihvaćali
popularizacije tih pitanja. Hadžijevi popularni članci o karakteristikama podzemnih
biotopa (1928), o pećinskim izopodnim rakovima (1940), o vezama darvinizma i
podzemne faune (1959), itd., dotiču se i Popova polja. U njima Hadži prenosi
Absolonovo mišljenje da je Vjetrenica najveća pećina u svijetu, a u raščlambi
podzemnih staništa ističe hadeziju kao jednu od najprilagođenijih organizama
(1928). U članku o izopodnim rakovima razmatra materijal iz Vjetrenice kojeg je
Društvo za istraživanje pećina iz Ljubljane sakupilo tijekom svog prvog boravka u
Vjetrenici, te kaže da je s Monolistrom hercegovinsis problem praznog imena
(nomen nudum), jer je Absolon samo objavo fotografiju i ime organizma bez
potrebnog znanstvenog opisa (što nije jedini takav prigovor Absolonu). U istom
tekstu navodi termin ribe jamarice, koji se odnosi na ribe koje sušni dio godine
provode u podzemlju krša. Iz teksta se vidi da ga koristi i Apfelbeck; mi smo
njegovo prvo pojavljivanje u literaturi sreli kod Ćurčića (1913).

16 Turrill W. B. (1929) The plant life of the Balkan Peninsula.
49

1.2  Tradicionalna upotreba Popova polja

U ovom ćemo poglavlju pratiti što raspoloživa literatura kaže o organizaciji života i
privređivanja u Popovu polju od 19. stoljeća, kad o njima susrećemo razmjerno
prihvatljiv broj kvalitetnih informacija. Taj je život rezultat stoljetnih, u ponečemu i
tisućljetnih iskustava koja su se slagala, čuvala i postupno mijenjala do današnjih
dana. Važna obilježja su mu sjedilački način života, sudbinski vezan za zemljoradnju
u polju, pomiješan s ostacima nomadizma koji su se ogledali u sezonskoj migraciji
na planine na sjeveru. Živjeli su u mnogočlanim porodicama, stanovali isključivo u
kamenim kućama, drvenim posuđem jeli jednoliku i posnu hranu, oblačili se
tkaninama vlastite proizvodnje i gotovo sve poslove obavljali uz pjesmu.
1.2.1.Vrijeme Osmanske uprave

U očima stranaca, sredinom 19. stoljeća, Hercegovina je provincija u kojoj nema
skoro nikakve javne uprave ni cesta, ni sudova, u kojoj je pravda na volju muselima i
vezira, civiliziranje i napredak su nepoznate imenice, zločinci nisu rijetki a ni
sigurnost imetka nije baš velika. To je pisao isusovac Antonio Ayala, koji je kao
misionar boravio tada u Popovu polju. Prosti ljudi, opterećeni turskim jarmom, vode
mučno pastirski i poljski život između šumskih i kamenitih brda. Nepovjerljivi su
prema svima; čak će i misionarima sakriti koliko imaju djece i blaga, bojeći se da oni
ne kažu otomanskim vlastima. Svi su bili podložni prema glavaru obitelji (Zorić
1989). Domaći izvori gledali su mekše na te nevolje i neimaštine.

1.2.1.1. Sela i stanovanje

Najveći broj sela nanizao se padinskim okvirom Popova polja, poput razulje
pokazujući najviše poplave, te skrovitijim prisojnim stranama vala, glavica i dolova
izvan okvira polja. Većina ih se spominje u srednjem vijeku; građena su u blizini
tumula i gradina koje potvrđuju da naseljavanje tih mjesta traje tisućljeće i duže.

Prvi pregled sela s više geografskih podataka datira iz sredine 19. stoljeća. Dao ga je
pravoslavni redovnik Joanikije Pamučina (1976): krajevima polja s obje strane
mjestimično zaredice protegla se naselja, Tulje, Mrkonjići, Drijenjani, Dračevo,
Dubljani, Veličani, Galičići, Strujići, Do, Koteze, Orašje i Čavaš, iza kojeg nema
više na desnoj strani sela (1976, 80). Potom s jugoistočne prelazi na jugozapadnu
stranu polja, te ih nabraja s najviše kote prema nižem dijelu polja: Poljice, Zagradina,
Sedlari, Grmljani, Muhareva Ljut, Budim Do i Zavala, Čvaljina, Ravno, Drenica
(Dvrsnica, op.), Velja Međa, Trnčina i Turkovići. Ne osvrće se na sela izvan okvira
polja.

50

1.2.1.2. Povezanost sela i promet

O međusobnoj povezanosti sela nema dovoljno podataka, ali prema tvrdnjama iz
1870., neki putovi bili su još loši i za jahanje (Palunko 1908). Iz Slanog se zadnjih
godina 19. stoljeća išlo magarećom stazom preko brdskog sedla Orahova Dola tri
sata hoda do Popova polja (Regel 1989). Trebinjska šuma je imala jedan jedini kolski
put koji je često zarastao. No, putovi su ponegdje morali biti bolji, jer je dijelom
polja prolazio karavanski put iz Dubrovnika prema Mostaru. Jedan njegov dio ovisio
je o poplavama, što nije mijenjalo samo dionicu puta, nego prometni režim uopće.
Sela sa suprotnu stranu polja povezivana su plovilima, lađama i barkama (slika 19).
Prve su bile robusnije, prevozile su sav potreban teret i težu stoku. Njihov izgled
ostavljao je sumnjiv dojam na putopisce u čijim tradicijama su mornarice i
pomorstvo bili razvijeni na svjetskoj razini.
Izgled barke s debelim daskama, drvenim klinovima i «trgljinama», te «veslima
teškim kao greda», ostavljao je dojam da «nevještaka trnci probijahu» kad se u nju
ukrca, pisao je Vuletić Vukasović kad ju je prvi put zapazio (1881, 33). No, «kad je
veliko blato, a kad vjetrovi uzviju, talasi se krvavi sustiču svejednako, kao sred
sinjeg mora; vele ti se nesretnika ugušilo pečeći (vozeći) s jedne strane na drugu»,
dodaje Vuletić Vukasović. Slično dramatičan opis dali su i domaći ljudi: »…kad
vjetrovi podignu silne talase, koji biju o stijene u gole krajeve polja, tad podjekoja
mala, prosto načinjena lađica, sa nekoliko u njoj čeljadi, po ćeifu talasa se, klanja se
u opasnosti na svaku stranu onima, koji je vide i ne vide, kao da viču: pomagajte!»
(Mihajlović 1889b) Ni jedno selo nije imalo poštu. Svećenik iz Ravnog svoje
pošiljke nosio je u Slano (Vuletić Vukasović 1881).

1.2.1.3. Život u kućama

Kako se živjelo u tim selima? U bilješkama i izvještajima misionara i diplomata,
pismima i člancima svećenika i raznih putopisaca o životu i upotrebi Popova polja za
vrijeme turske uprave, najviše je podataka o kući za stanovanje. Prema njima,
Popovci su stanovali u malim krajnje jednostavnim i oskudnim jednoprostornim
kućama, koje su građene od kamena, usuho, bez žbuke. Najprije su imale krov
pokriven raženom slamom, koju su u ovom kraju i zvali krov, a kasnije tankom
kamenom pločom, bez vezivnih materijala. Glavna stambena kuća, a često i jedina,
bila je mala, nerijetko je jedan jedini otvor imala u vratima, u lošijim varijantama
zatvoren samo gunjem. Bila je bez ikakva osobita namještaja. Na središnjem dijelu
prostorije nasuprot vratima, bilo je malo izdignuto ognjište. Prostor za spavanje
uređen je u obliku dva pižula, uzdužna tesana kamena kreveta pored ognjišta. No,
znao je do kasno biti običan zemljani pod.

Putopisci i misionari koji su dolazili u Popovo polje bili su zatečeni siromaštvom
ovdašnjeg života. «Vojska kukaca napadala je iz pokrivača kojim bi se umotali na
malo slame posute po zemljanom podu», zabilježio je isusovac Vinko Basile (Zorić
51

1989). Neke kolibe ne brane ni od zime ni od kiše, skoro da je gore unutra nego
ostati vani, dodaje on. «Ne može se vjerovati kako se ovdje živi», pisao je misionar
A. Ayala o selu Trnčini u drugoj polovici 19. st.
Talijanski konzul u Sarajevu C. Durando u svom trgovačkom i ekonomskom osvrtu
napisao je da se kućom u Hercegovini zove obično sklonište za čovjeka. Ljudi u
mnogim zabačenim kućama i ne znaju kako se zovu kreveti, stolovi, stolice, ormari,
niti ih koriste, tvrdi diplomata. Vinko Basile se jadao: «O, koliko mi se puta dogodilo
da budemo pod istim krovom ja, moj konj, i svi iz kuće».
Govoreći o stanovanju ovdašnjeg stanovništva s manje čuđenja, ali i pomalo da bi
pokazao njegov suživot s «blagom», Vuletić Vukasović kaže da ukućanin «trpi u
kolibi ovčje i kozje brabonjke, konjsku i govegju krkalu ili balegu» (1896). Pišući o
tome, autor nalazi za shodno napomenuti da seljak «nipošto neće da se sam, pognusi
u kolibi, pa će i bolesnik dokle god može dihati ići na polje». Zimi spavaju tako da
«okrenu legja k vatri», a ljeti na dvoru, na gumnu ili u pojati. U kolibi dimi da je
«teško i gledati, sve ti zaudara dimom», a tek kad pregori maslo ili mlijeko, a posuđe
je garavo i čagjavo», žali se Vuletić Vukasović (1896, 28).
Župni stan J. Jermeza u Veljoj Međi imao je samo komad daske za hranu koju su mu
donosili neizmjerno siromašni ljudi. Slike im nisu bile poznate niti su se imale gdje
staviti. Ne nađoh, koliko god sam ovdje kružio, ni jednu kuću s bijelim zidovima,
izvješćuje Basile i dodaje: jedino sredstvo za osvjetljavanje noću je vatra, ni jedna
kuća nema svjetiljku. (Zorić 1989). Po pisanju Karla Patscha, nešto dalje od Popova
polja, u okolici Čapljine (Zvirići) bilo je muškaraca u obitelji Jurkovića koji ni
jednom u životu nisu prenoćili u kući, nego u sjenicima ili torovima kod stoke
(Bugarski 1997, 157).

Ovakvi stambeni uvjeti bili su manje-više jednaki za šire područje unutrašnjosti, tj.
sva sela iza brda, bez obzira bila dalmatinska ili hercegovačka. Vuletić Vukasović ih
je zvao gornja sela, a stanovnike gornoseljani ili vlasi (1896, 28). Ipak, unutar
područja zapažaju se pojedine razlike. Prije svega, opisano se odnosilo većinom na
kršćane, tursku raju, dok su Turci imali bolje kuće. No, postoje i razlike unutar
kršćanskog mileta. Popovci imaju «vlastite kuće bolje nego u drugim krajevima; one
su podignute na dva ili tri sprata i lijepo složene od svijetlog kamena» (Pamučina
1976). Jedan od mogućih razloga je što, kako je rečeno, popovska sela prate dulji
kontinuitet naseljavanja, u kojim se sjedilački život bolje učvrstio, a s njim razvile i
vještine građenja. «U cijeloj Turskoj Popovci su najbolji kamenoresci i graditelji: oni
podižu gradove, manastire, crkve i klešu najdivnije nadgrobne spomenike». (…)
Gumna su im isto lijepa da zaslužuju pohvalu, kaže Pamučina, a sličnu ocjenu iznosi
i njegov subrat Mihajlović: kuće Popovaca su «bolje nego igdje u selima u
Hercegovini». Prema zapisima putopisaca, među popovskim selima se isticalo
Ravno. Ono je među najljepšim i najboljim selima, a njemu su kuće «prilično»
sazidane i većinom pločom pokrivene, dok su početkom rujna 1879. u Orahovom
Dolu, «selu na vienac», sve kuće slamnate, kao i u Češljarima  (Vuletić Vukasović
1881).
52

Od građevina koje su se po veličini i značaju izdvajale od ostalih po selima,
Pamučina nabraja crkve i posebno naglašava «drevni manastir» sagrađen pod
pećinom u Zavali (slika 16), inače mjesto piščeva službovanja. Također, spominje
Hadži-begove «velike kuće» s visokom kulom, oko kojih je ogradio zid kod Hutova,
te «vodenice koje su sagrađene u dosta dubokim zalivima» (kako naziva ponore) s
obje obale Trebišnjice. Palunko ističe da je veću kuću, čardak, imao na Zavali
izvjesni Abid Mataraġijić iz Ljubinja. Vuletić Vukasović posvećuje izvjesnu pažnju
manastiru u Zavali, a u Kotezima je vidio, na sred sela, raskrivenu džamiju. Malo
dalje od Koteza uočava «starinsko groblje, sve ploča ogromna do ploče, a na njekim
ima nadpisa kao geroglifâ, napr; na jednoj je ploči ukresan u kamenu lav, katoličko i
hrišćansko groblje» (1881).

S vremenom se uočavaju poboljšanja u stanovanju. Iako su još 1870. stanovali u
«prizemljušama», «malo ko, da je i fukara, da nema dvije kuće», pisao je ravanjski
župnik Vice Palunko (1908, 246). No i u jednom svom kasnijem članku Vuletić
Vukasović (1896) kaže da se ploče na krovu «zamažu klakom», a prozori su tako
mali i rijetko imaju srči (stakla). Za svjetlost sada koriste laneno ulje i lojane svijeće.

1.2.1.4. Hrana i odijevanje

Osnovna hrana bio im je kruh koji se pravi od sijerka, prosa i ječma. Basile kaže da
je crna pogača tvrda i puna kamenčića, jer ne postoji običaj pranja i čišćenja žita
prije mljevenja. Nacionalna juha zvana cicvara, sastoji se od brašna, masla te vode s
medom, ako ta nedostaje – sa solju. Jednom se Talijanu, kaže on, već pri pogledu na
nju izvrće stomak. Daje se hladna na kraju jela, obično iza posoljenog kozjeg ili
ovčjeg mesa kuhanog s lukom, repom i kupusom. U korizmi se jede samo kuhano
povrće bez ulja, jer se ono ovdje ne proizvodi. U proljeće i ljeto ima svježeg jarećeg
mesa, mlijeka i sira. Basile je čuo da govore kako jedan od njih nije osam pa čak ni
petnaest dana stavio ni komadić kruha usta. «Jede se samo da se preživi, nema
opasnosti da se poda osjetilima», sažaljivo je zaključio otac Basile (Zorić 1989, 111).

Slično su pisali i o odijevanju. U selu Dobri Do, Ayala je vidio djecu od 10-12
godina pokrivenu samo jednim kaputom do koljenja da idu golih nogu po kući ili na
pašu… a tu je bilo snijega. Detaljno opisuju odjeću pa kažu da žene nose bijelu
bluzu, haljinu, prsluk, crvena kapa i bijeli rubac na glavi, a na nogama komadić kože
učvršćene s nekoliko konaca ili kožnih traka. Muškarci crvenu kapu, fes, oko koje
omotaju jednu crvenu, žutu ili bijelu traku, prsluk, kaput, bijele hlače, i cipele kao
kod žena.

1.2.1.5. Čime su se bavili Popovci

53

Povlačenje blata s oranica Popova polja očekivalo se s nestrpljenjem ne samo zbog
opasnosti i tragičnih plovidbenih iskustava, nego još više zbog poljoprivrede koja je
uz stočarstvo bila glavni oblik privređivanja. Obrada zemlje bila je primitivna i
poplavama skraćena na obično nekoliko mjeseci. Zato su sijali biljke kratkog
vegetacijskog kruga, koje su trpjele sušu: sijerak, proso i ječam, kukuruz te bob, leću
i grah, ali sve to u malim količinama. Imali su dobre vodenice, neke od njih mogu
samljeti za jedan čas oko sto oka brašna (Pamučina 1976). Ayala primjećuje da
«nemaju plodnih drva osim kakva stabla smokve i oraha».

Poljoprivreda i stočarstvo dopunjavale su se u životu Popova, a pojedini izvori znali
su davati prednost jednom od njih. Misionar Basile stječe dojam da su najveće nade
seljaka u stadima: osim malo novca da plate poreze, odatle dobivaju mlijeko, maslac,
sir, s čime se hrane, vunu koju predu i tkaju njihove žene, a služi za pravljenje
njihovih grubih tkanina, kaže on. Ovdje su svi pastiri i njihovo bogatstvo leži u blagu
(Zorić 1989, 106).

1.2.1.6. Šire gospodarske prilike i promjene u Popovu polju

Premda gornje stvara sumornu sliku, gospodarstvo toga doba u Hercegovini domaći
će pisci kasnije vidjeti kao razdoblje vidnog napretka. Alipaša Rizvanbegović (1783
– 1851), koga neki autori (Gujić 1936, Kapidžić 2001) smatraju izvanrednom
figurom i najvećim državnikom Hercegovine17 u 19. vijeku, a drugi opisuju kao
nasilnika i negativca18, poticao je promjene u načinu života, korištenju zemljišta i
uzgoju kultura: duhana, riže, kukuruza, krumpira i loze. Godine 1834. doveo je iz
Carigrada stručnjaka «pirindžliju» koji je u Veljačkom polju posadio rižu.
Odnjegovan je «pirinač – ljubušak» koji je 1868. dao 15 vagona roda. Propagirao je
maslinu u Hercegovini i u Papratima kod Stoca posadio 600 stabala, što su slijedili i
drugi. Obnavljao je vinogradarstvo i pozvao stručnjake iz Dalmacije da pomognu u
tome. Sam je posadio vinograd na Buni. Posadio je oko 6.600 stabala muvre (duda),
koja je dobio iz Dalmacije u zamjenu za 140 hrastova, te je 1845. uveo gajenje
svilene bube u Brotnju, Mostaru i Buni. Zagovarao je sadnju duhana koji onda još
nije bio pod monopolom (Gujić 1936). Rodnost i kakvoća toga industrijskog opijata
desetljećima je davala značajne prihode stanovništva i postala brand Hercegovine,
koje spominje većina autora i putopisaca.
Alipaša je pokrenuo melioracije polja i među prvima 1845. «šikaru i baruštinu»
«Trebižačkog polja» pretvorio u 2000 dunuma zemlje za kojom je «počela jagma»

17Hercegovina je u njegovo vrijeme «imala približno isto teritorijalno prostranstvo kao i u vrijeme
njenog osnivača, hercega Stjepana Vukčića. Ona je za Ali-pašine uprave obuhvatala 15 srezova» od
Duvno, Ljubuški, Konjic, Mostar, Blagaj, Počitelj Stolac, Trebinje s Ljubinjem, Nevesinje, Gacko,
Nikšić, Foča, Čajniče s Goraždom, Pljevlja s Kolašinom i Prijepolje (Kapidžić 2001, 65).
18 Pamučina 1976. Međutim, čak i Pamučinini biografi napominju da u svom djelu „daje maha
subjektivnim pristrasnostima“ i da se „nije mogao osloboditi mržnje prema tadašnjem režimu i
glavnom nosiocu i onda kad je morao biti objektivan.“ Radulović, Jovan Prvi sledbenik Vuka
Karadžića u Hercegovini, Srpski književni glasnik NS, Beograd 1938, knj. LIII, 1 str 44, citirano
prema: Čokorilo et al 1976, 25.
54

(Gujić 1936). Patsch, međutim, navodi kako je regulacija tekla na «balkanski način,
koji vidi napredak u rušenju onoga što postoji». «Posječena stabla nešto su na hrpi
spaljena, nešto u dublju vodu zabačena (…) U masama je drvo uništeno gdje sada
unuci žile kopaju i lože stabljike od kukuruza i duhana», kritizirao je Patsch gotovo
stoljeće kasnije (JL, 1921/25:1). Ali-paša je privlačio strani kapital te iste godine dao
dozvolu za njemačku pilanu u hercegovačkom sandžakatu, za koju su sjekli drvo u
Dubravama kod Domanovića, u Konjičkoj Župi i na Borcima. Istina, ovdje se nigdje
ne spominje Popovo polje, možda i zbog loše komunikacije, pa i smrtne svađe koja
su izgrađivali odnose Alipaše s bratom Hadži-begom, u čijoj se kapetaniji nalazilo
Popovo polje. No, vjerujemo kako uvođenje novih kultura nije trend koji se mogao
zadržati na granicama Hadži-begove kapetanije. Istina, već kod Pamučine nalazimo
podatke da su u njegovo vrijeme Popovci gajili svilenu bubu: ona im je davala svilu
od koje su pravili mreže za ribolov.

Prema literaturi, približno privredno stanje vladalo je posvuda ne samo u Bosni i
Hercegovini, nego i na Balkanu, koji je od prvotno tehnološki razvijenijeg područja
u svijetu postao vidno zaostao. Način obrade zemlje nije se stoljećima mijenjao. Iz
perspektive ratarskog oruđa historija balkanske poljoprivrede od 7000 g. p.n.e. do
1900. g n.e. u velikoj je mjeri povijest motike, lopate, ralice i pluga (Stojanović
1998, 93). Posljednja stoljeća Balkan je bio u sastavu Osmanske carevine, koja se
izolirala od važnih središta novčane privrede i učvrstila kao «komandna privreda» od
16. do 18. stoljeća. Razlog je u činjenici što na gospodarski razvoj nisu imala većeg
utjecaja kretanja na autonomnom tržištu, nego kriteriji u središnjem mjestu najviše
reda (Istanbul). Jačanje tih gradova činilo ih je sve većim nametnicima, dok je selo
neprivrednim sredstvima lišavano velikog dijela svog proizvoda i nije bilo u stanju
potaknuti tržište potražnje. Tako, osmanska privreda je postala periferna i postala
zavisna od vanjskog tržišta, a gradovi nisu bili u stanju uspostaviti «građansko
društvo» (Stojanović 1998, 234).

Podaci za Bosnu i Hercegovinu potvrđuju da je bila zaostalo agrarno područje s
izrazitim težištem na stočarstvu. Više od 90 posto stanovništva bavilo se
poljoprivredom, uključujući i mnoge stanovnike pedesetak gradskih naselja (Juzbašić
2002, 141). U zemlji je vladala naturalna privreda, a pretežna većina seljaka bili su
kmetovi. Tegleća marva bila dominantna i nije joj odgovarala primjena kola i druge
tehnologije. Do sredine 19. stoljeća vozila na kotačima nisu bila poznata u
Hercegovini (Stojanović 1998, 102). Njih će tek 1880. biti oko 40 u cijeloj
Hercegovini. Ukupna dužina putova za kolski promet 1870. bila je 456,7 turskih sati
(između 1.700 i 2.100 km), od čega u hercegovačkom sandžakatu 73,5 (najviše u
Banjalučkom 140, najmanje u travničkom 57 i novopazarskom 16,25), ali su
austrijske vlasti 1878. procijenile da ih je samo 900 km, a zajedno s putovima drugog
i trećeg reda 1880 km. U Hercegovini tada je bilo četrdeset vozila s konjskom
zapregom (Stojanović 1998, 108). Od industrijskih pogona u cijeloj BiH bilo je
55

nekoliko pilana na vodeni pogon i malih tvornica piva. Nije bilo modernih gradskih
naselja, jer su postojeća zadržala zanatlijsko-trgovački i agrarni karakter.

U takvim uvjetima, porodica je imala veliku ulogu u organizaciji društvenog života, i
postojala je težnja za njezinim širenjem, i to ne samo rodbinskim nego i
kvazirodbinskim vezama, kumstvima, muškim društvima kao što su hajduci, itd.
Krajem 18. stoljeća, u graničnim područjima Turske najmanje trećina kršćanskih
mladića, odnosno 10 posto seoskog stanovništva, pripadalo je, makar povremeno,
družini divljih odmetnika (Stojanović 1998, 204).

Tijekom 19. stoljeća poboljšani su higijenski uvjeti i smanjene epidemije i,
najvažnije, uvođenjem i boljim uzgojem žitarica i kukuruza, mijenjaju su
prehrambene navike na štetu mesa. Sve to omogućuje učetvorostručenje gustoće
naseljenosti. To, međutim, bitno smanjuje površine pod šumama, te dovodi do
drastičnog pada tegleće stoke (Stojanović 1998).

Slabo razvijeni gradovi u unutrašnjost nisu mogli apsorbirati populacijske viškove
stanovništva sa sela. Dolazi do demografskog zasićenja, što veliki broj stanovnika
potiče na iseljavanje u prekomorske zemlje. Iseljavanje iz Popova prisutna su
stotinama godina, a najviše u susjedni Dubrovnik. Samo je od velikog potresa u
Dubrovniku, 1667. do pada Dubrovačke Republike, 1808., iz Popova na područje
ove Republike iselilo više od 200 rodova. U sami Grad uselilo se iz Popova 97
rodova (što je 43 posto useljenih rodova iz cijele Hercegovine), na Pile 54, u Gruž
23, na područje od Rijeke dubrovačke do Imotice 30, te na područje Stona i Pelješca
5 rodova (Sivrić 2003). Nedvojbeno, najslavniji među njima su Boškovići. Nikola
Bošković odselio se iz Orahova Dola potkraj 17. stoljeća i u braku s Paolom Bettera
imao devetoro djece, među kojima i slavnog znanstvenika Ruđera, pjesnikinju Anicu
i još dvojicu redovnika, Bartula i Ivana Dominika (Sivrić 2003, 205). Općenito,
iseljavanje je bilo poticano lošim ekonomskim uvjetima života, koje su pojačavala
društvena nasilja i nesigurnosti, bilo da su dolazile od osmanske hijerarhije, bilo od
čestih upada uskoka, hajduka i komita. Propadanjem turske uprave i dolaskom
Austro-Ugarske, 1878., problem prenapučenosti kanio se riješiti uz pomoć modernog
industrijskog razvoja, kojeg će propagirati Austro-Ugarska uprava.

1.2.2.Vrijeme Austro-Ugarske uprave

1.2.2.1. Gradnja željeznice

Vanjska politika Austro-Ugarske težila je podizanju materijalnog napretka te
poboljšanju ekonomskog i socijalnog položaja stanovništva u BiH, čak štoviše, da
ova postane uzor za druge balkanske zemlje (Juzbašić 2002). Izgradnja cestovne, a
posebno željezničke mreže imala je pored vojnog i političkog, veliki privredni
značaj. Odmah je obnovljena jedina ranije izgrađena pruga Dobrljin – Banja Luka, te
56

od rujna 1878. do srpnja 1879. izgrađena uskotračna pruga od Bosanskog Broda do
Zenice (185,8 km), koja je 1881-1882. produžena do Sarajeva (78,3 km), a 1891. do
Metkovića. Posljednja je, zapravo, građena suprotnim smjerom, od juga k sjeveru
(134,7 km). Do kraja 1910. izgrađeno je tisuću kilometara uskotračne pruge koja je
bila pod Direkcijom bosansko-hercegovačkih zemaljskih željeznica. Godine 1883.
Austro-Ugarska je usvojila desetogodišnji plan putova, a od njezina dolaska do 1893.
izgrađeno 1.965 km putova. Glavni kolski putovi izgrađeni su šezdesetih i
sedamdesetih, regionalni osamdesetih i devedesetih godine 19. st., a lokalni tek u 20.
stoljeću (Stojanović 1998, 109).

U politici gradnje željeznica koju je promicao zajednički ministar vanjskih poslova i
upravitelj BiH Benjamin Kallay, odlučujuću ulogu igrala je ocjena ekonomskog
značaja za Bosnu i Hercegovinu. Kako to pruga preko Popova polja prema Boki
Kotorskoj nije obećavala, on nije bio sklon njezinoj izgradnji. Međutim, vojni faktori
dali su prednost ovoj pruzi pred onom od Sarajeva prema Drini i Novopazarskom
sandžaku, zbog potrebe učvršćenja pozicije na južnom Jadranu i prema Crnoj Gori
(Derner 1984, Hauptmann 1987). Ukupna dužina pruge od Gabele do Zelenike bila
je 155,5 km, a odvojaka Hum – Trebinje 16,7 i Uskoplje – Gruž 16,5 km (slika 17).
Austrijska strana financirala je dalmatinske dijelove, a na okupacijskom dijelu, tj. u
BiH, dvije strane donijele su poseban zakon te je pruga financirana zajmom. Zajam
je teretio bh. vladu, a ona je troškove namirivala iz poreza.

Pripreme na terenu počele su u proljeće 1897. geodetskim snimanjima, a sama
gradnja 1898. godine. Prema organizatorima radova, zbog neprohodnog terena,
potrebe zadovoljavanja «najskromnijih uvjeta smještaja» i nepovoljnih klimatskih
prilika, gradnja je u početku nailazila na velike teškoće. Ljeti su ih pratile visoke
temperature, a zimi ledeni vjetrovi.
Geometar Josef Regel zapisao je u svom dnevniku (1988) da je bilo tragično vruće te
da se na nekim mjestima zbog tolikog isijavanja stijena gubio dah, zrak drhtao pred
objektivom da je onemogućavao čitanje letve, ljudi se znojili do besvijesti pa su
morali često mijenjati nosače letve, a u okolnim gradovima od vrućine je kapalo
olovo s krovova džamija.

U konačištu, kući seoskog kneza u Jasenici Lugu, bilo je toliko sparno da se na san
nije moglo ni misliti, pa su ljudi šest tjedana spavali pod otvorenim nebom, «na ploči
za vršenje žita». U kući su iz tisuće pukotina zidova i greda «izmilili rojevi
krvožednih stjenica», a desetine krupnih škorpiona obrušavalo se na mrežu za
komarce., Bilo je sablasnih pauka i stonoga, te mnogo zmija, a najgori su bili veliki
stršljenovi “ (Regel 1988). Na putu im je raslinje bilo toliko isprepleteno i žilavo da
je neke dane samo 6-8 ljudi prosijecalo put, pa se dnevno napredovalo jedva tristo
metara. Zbog potpune nepreglednosti terena geometar se morao peti na stabla da
durbinom odredi pravce rasijecanja šume.

57

Namirnice su kvarile, a voda za piće bivala sve lošija. Za vrijeme gradnje pruge iz
doline Neretve prema Popovu polju harala je malarija koja je zahvatila i radnike pa
se iza grmova moglo naići na sudionike gradnje kako se «previjaju i stenju». Protiv
malarije koristili su kinin i ricinusovo ulje, a tehničko je osoblje zbog preventive
uzimalo konjak u «velikim količinama». Geometar Regel kaže da je stanovništvo uz
prugu živjelo bijedno i nehigijenski, i da je za Sjekose postojala izreka da «još nikada
otac nije doživio ženidbu svoga sina». «Radio sam sedam godina u Hercegovini (na
pruzi Metković – Sarajevo), ali tako očajne prilike nisam ni u snu mogao zamisliti»,
žalio se Regel. Na znatno povećanje cijene pruge utjecala je i radna snaga koju je,
zbog pomanjkanja izučenih i stručnih radnika s ovog područja, trebalo dovesti iz
velike udaljenosti. Ovo je suprotno ocjenama koju su o stručnosti Popovaca dali
Pamučina i Mihajlović.

Tehnički, sama pruga imala je sve značajke brdske željeznice: s jakim usponima,
čestim razvijanjima po padinama i oštrim krivinama (visina: Gabela 6,75 m nad
morem, Hrasno 310 m, Popovo polje 275, Uskoplje 350, Glavska 495, Grude 80,
Nagumanac 185 i Zelenika 1,90), s maksimalnim nagibom 25 promila, a pravci
prolaska pruge bili su «unaprijed diktirani» mimo načela trasiranja (Derner 1985).
Prema Boki se uglavnom očekivao jednosmjerni prijevoz za opremu i opskrbu ratne
luke, a prema Dubrovniku veći promet tereta. Veza Dubrovnika s Konavlima bila je
izrazito nepovoljna, gotovo neuporabiva (Derner 1985). Dok je cesta Dubrovnik –
Cavtat duga svega 17 km, prugom treba prevaliti 48,5 km i visinsku razliku 500 m.

Poseban problem bilo je osiguranje vode za prugu, jer su osim krajnjih stanice sve
bile u kršu bez vode. Da bi se to nadvladalo, u Hrasnu je napravljen bazen za kišnicu
zapremine 7000 kubnih metara, koji je svojevremeno bio najveća građevina od
armiranog betona na Balkanu (Derner 1985). Za Hum je napravljen 13 km dug
cjevovod, koji se napajao u Mrkljini kod Dražin-dola. Pored željezničkih zgrada
izgrađeni su stanovi za osoblje i njihove obitelji, koje su opremljene tako da pružaju
osnovne uvjete života u «pustim, nenastanjenim i po prirodi negostoljubivim
predjelima ljutoga krša»: izgrađene su solidne cisterne i uz kuće vrtovi za povrće.
Humus za vrtove dopremljen je iz velike udaljenosti teretnim vlakovima. Jedna od
posebnosti ove željeznice, naročito na dijelovima koje je vlast ocijenila potencijalno
nepouzdanim i buntovničkim, bila je ratnička oprema stanica i stražara. «Te zgrade
su rađene čvrsto kao male tvrđavice, s puškarnicama, pancirnim vatima i prozorima,
a oko njih povučena zabrana područja zabrane građenja.» (Derner 1985). Sve su to
razlozi da se ova pruga ubrajala u jednu od najtežih koja je građena u Austro-
Ugarskoj monarhiji (Derner 1985). Pruga je svečano otvorena sredinom lipnja 1901.
uz nazočnost mnoštva uglednika iz raznih dijelova monarhije.

I dok je u Popovu polja dočekana kao najveća i najkorisnija investicija u njegovoj
povijesti, u Dubrovniku, kojeg je učinila drugim gradom sa željeznicom na istočnoj
jadranskoj obali (iza Rijeke), čula su se različite ocjene: od zadovoljstva, preko
58

«bolje išta nego ništa», do žaljenja zbog uništenja idilične ljepote Gruškog zaljeva.
«Nema više Gruža, — nema više Nuncijate, — nema Boninova — bacili, iskopali,
prisjekli! — Pak vaguni, tramvaj, dim, smrad...» (Vojnović 1996).

U početku, pruga je prevozila tek neznatan broj putnika i robe, koji s godinama raste;
za četiri godine prugom južno od Gabele prevezeno je 126 tisuća putnika i 28
milijuna bruto tona robe. Luka Gruž po tonaži zauzima drugo mjesto na Jadranu pod
jugoslavenskom upravom (Derner 1986). Osim toga, Popovo polje se našlo na trasi
koja povezuje ne samo lokalna nego i civilizacijska središta, što ga je otvorilo
kulturnim utjecajima. No, još važnije, učinilo je mogućom dopremu hrane i žita, kao
i ostalih potrepština, pa je omča gladi trajno olabavljena.

Iako je izgradnja željeznica u BiH imala prvorazredan utjecaj na privredni i društveni
razvitak zemlje i po svojim posljedicama daleko premašila razdoblje Austro-Ugarske
uprave u BiH (Juzbašić 2002, 149), uskotračne pruge se uskoro pokazale kao
prepreka zamišljenom tempu razvoja (2002, 144). Naime, vlast se odlučila za granju
uskotračnih pruga zbog financijskih razloga, koji su bili izraz zamršenih i teških
gospodarskih okolnosti. Jedini izvor punjenja proračuna bila je bh. poljoprivreda, i
sva dohvatljiva financijska sredstva iz tog izvora ulagana su u izgradnju željezničkog
sustava (Hauptmann 1987, 101). Istodobno, poljoprivreda koje je bila glavni
financijer društva, nije dobila šansu za reformu i toliko potrebnu obnovu.
Kontradikcija se ogledala i u činjenici da je vlast bila nositelj privrednog razvoja,
dok su vodeći krugovi društva na čelu s agama, ali i trgovcima, bili pretežno imobilni
(Hauptmann 1987, 102). Tako, izostali su očekivani rezultati u transformiranju
poljoprivrede u kojoj su se i dalje zadržali kmetovski odnosi, a zbog porasta broja
stanovništva osjećala se potreba za povećanjem proizvodnje hrane. Ostvareni
ekonomski napredak na drugim područjima plaćen je niskim životnim standardom
seoskog stanovništva (Juzbašić 2002, 149). Nastupa apsurdna situacija da se agrarni
sektor, zbog čijeg su napretka uložena velika sredstva u razvoj prometa,
eksploataciju šuma i izgradnju industrije, od toga imao više tereta nego koristi
(Hauptmann 1987, 102).

1.2.2.2. Pokušaji oslobađanja od poplava

U takvim gospodarskim okvirima odvijali su se pokušaji poboljšanja poljoprivrednih
mogućnosti Popova polja. Kao što je poznato, sudbinu Popova polja određivala je
krajnje ambivalentna uloga vode. Obje su bile stigmatizirane kao glavni neprijatelji
života u Popovu – jedna je poplava (slika 18), a druga njegova suprotnost: suša. Čini
se da je vlast imala namjeru većih ulaganja u melioracije krških polja, jer su ona bila
najznačajniji dio plodnih površina u kršu. Prema Baliffu od ukupno 157.250 ha
površina bh. polja, plavilo ih je oko 60 posto (Milojević 1928a). U tu svrhu
napravljena je prva brana na rijeci Mušnici iznad Gatačkog polja. Jezero Klinje
trebalo je omogućiti navodnjavanje Gatačkog polja.
59

Austrijski stručnjak Theodor Schenkel19 predložio je smanjenje plavljenja polja koje
bi bilo povezano s energetskim korištenjem voda Trebišnjice i Popova polja. On je
predvidio povećanje snage toka i stalnosti vode podizanjem početnih rezervoara, na
dva načina: pregrađivanjem klisuraste doline Trebišnjice iznad Trebinja, ali i
ograđivanjem manje plodnih dijelova zemlje između Sedlara i Zavale. Oni bi
sadržavali 50 milijuna kubičnih metara vode, koja bi omogućava ljetni tok od 5 m3/s
(Milojević 1928a). Ideju o gradnji brane uzvodno od Trebinja dao je još Katzer 1903.
Bečka tvrtka Janesch und Schnell 1910. izradila je projektnu dokumentaciju
energetskog korištenja Trebišnjice u pravcu Omble, a 1916. tvrtka R. Ritter von
Meining iz Innsbrucka projekt hidroelektrane Popovo polje – Bistrina (Vlahinić
2004, 53).

No, koliko je poznato, učinjeno je vrlo malo. Najveći ponor Popova polja,
Doljašnica, nalazio se osam metra iznad razina polja (a Žira četiri), pa se vjerovalo se
da će se snižavanjem njezina ulaza bitno povećati mogućnost odvodnje iz polja. To
je i učinjeno 1912. godine, pa je ona od tada funkcionirala kao ponor cijelo vrijeme
(Lazić 1926, 59). Međutim, nije javljeno da se to i na koji način odrazilo na vrijeme
poplava.

Olakšavanje poplava pokušano je izgradnjom kamenog mosta preko Trebišnjice
ispod Ravnog, i makadamskog puta koji preko njega povezuje dvije strane polja. No
izgradnja nije išla lako, jer se pojavila struja koja je željela da se most izgradi između
Mareve Ljuti i Veličana. Uoči njegove gradnje, 1910. zagovornici mosta pod Ravnim
pišu molbu Zemaljskoj vladi u Sarajevu – tzv. Spomenicu – (DNJN, 1972/14:33)
koja odražava lobistički rat oko određenja lokacije «ćuprije». Spomenicu potpisuje
69 vijećnika, glavara, muktara, svećenika i trgovaca na čelu s gradskim načelnikom
Mehmedagom Serdarovićem. Argumentiraju da je Ravno sa 702 stanovnika drugo
mjesto po veličini u kotaru, pa «nije pravo da trpi u komunikacijama», gravitira mu
najveći broj ljudi, a širina nasipa od 900 metara je mnogo manja pod Ravnim nego
pod Veličanima, gdje treba izgraditi 1.740 metara nasipa. O drugoj skupini nema
mnogo podataka ali se kaže da je njezin memorandum podnio iguman iz Zavale o.
Mitrofan Simić (DNJN, 1972/14:34).

1.2.2.3. Poboljšanje uvjeta života, rast stanovništva i isljevanje

Stanovite napretke u pogledu uvjeta života, kao što je već rečeno, prate još veće
potrebe sve brojnijeg stanovništva. Nova vlast nije uspjela zaustaviti iseljavanja u
prekomorske zemlje. Jedina bitna promjena je bila da su do početka 20. stoljeća
Popovci iseljavali najviše u Južnu Ameriku, a od tada u Sjevernu (Mićević i

19 Schenkel, Theodor 1912. Karstgebiete und ihre Wasserkräfte. Eine Studie aus öffentlichen
Vorträgen des Verfassers über die Ausnützung und Verwertung der Wasserkräfte in den Karstländern
der öst.-ungar. Monarchie. Wien u. Lpz., Hartleben 1912. gr.-8°. XII, 91 S. Mit 125 Textabb. OLn.
Einbd. fleckig.
60

Filipović 1959, 85). Važno je, međutim, da se značajan dio njih vraćao nakon
nekoliko decenija sa svojim ušteđevinama (Katzer 1903b), a i oni koji su ostali u
pečalbi novčano su podupirali svoje porodice. Prema izjavi šefa pošte iz Ravnog,
suma godišnjih doznaka dostizala je za vrijeme gradnje pruge vrijednost od oko
20.000 austrijskih forinti (Regel 1989). Ti su se novci ulagali u otkupljivanje zemlje i
s njima su se gradile nove bolje i veće kuće (Mićević 1952).

Naime, katolici i pravoslavni su imali malo zemlje. Uglavnom  su obrađivali zemlju
koja je pripadala agama i begovima. Poljoprivredno gospodarstvo bilo je
organizirano u dvije vrste odnosa: a) čitluk: u kojem je aga kmetu dao zemlju,
sagradio kuću i čatrnju te dao priplod. Kmet je davao agi jednu trećinu prinosa od
zemlje i polovicu od priploda stoke. Kmet je plaćao sve dadžbine, a aga ga je štitio
pred zakonom; b) hak: kmet je agi davao polovicu prinosa sa zemlje, ali je prethodno
odvojio desetinu državi, sjeme i trošak za volove ako su uzajmljeni. Drvarenje i
ispaša na državnoj zemlji plaćali su se državi po haračima, tj. muškim glavama.
Promjene u upravljaju zemljom nastupale su sporo, prema reformama koje su
donošene:
Prva reforma, koja je provedena za vrijeme turske uprave, pred bunu, bila je poznata
u narodu po nazivu prošo sindžir: njome je podijeljen dio državne zemlje, tj. erara za
srezove Trebinje i Stolac, ali područje sreza Ljubinja, u kojem se nalazi Popovo, ta
mjera nije zahvatila. Bilo je uobičajeno korištenje državne zemlje. Ko obziđe erar
(spuči zid), njegovo je. Bilo je čak i uzimanja zemlje od crkve. Seljaci u Veličani
prisvojili su zemlju njihove crkve zvanu Obod, oko 60 dunuma i crkvi nikad ništa
nijesu za nju dali (Mićević 1952, 219).
Drugu reformu donijela je Austro-Ugarska prilikom uvođenja katastra. Njome je
priznato pravo kmetstva, tj. zemlja se više nije mogla oduzeti kmetu a da se ne pita
vlast. Time je kmet stekao pravo naslijeđa.
Treća promjena ogleda se u kupovanju zemlje od aga i begova zaradama koje su u
pečalbi ostvarili iseljenici te se sa zaradama vraćali ili slali svojim obiteljima da one
kupuju zemlju.
Promjene su se ogledale i u gradnji kuća. Kada je krajem 19. stoljeća Ayala ponovo
posjetio Trebinju (Trebimlju), bio je smješten u kući kojoj su nedostajali krov i
prozori. Po tome vidimo da su počeli upotrebljavati crijep i prozorska stakla. Kasnije
nalazimo kod Mićevića podatak su na prijelazu stoljeća Popovci počeli pokrivati
kuće kupom kanalicom (crijepom), koju su dogonili iz Slanog, a oko 1910 sadašnjom
vrstom kupe, od koje se najbolja smatra kaboka, nazvana po proizvođaču iz Kupara
pored  Dubrovnika (1952, 70).

Također, počela je gradnja gospodarskih građevina koje će povećati standard
stanovništva. Rubom polja napravljeno je nekoliko «sela» s isključivo gospodarskom
namjenom, bez ijedne kuće za stanovanje. Bili su to tzv. salašovi, skladno građeni
kukuruzarnici, rađeni neposredno uz gornju razinu blata. Njihov smisao je bio da
61

budu bliže njivama i da sačuvaju i dodatno osuše kukuruz ako je zbog blata ubran
zelen.

Iako je blato kroz skraćivanje vremena za rast i sazrijevanje žitarica vrlo negativno
utjecalo na uvjete života u Popovu, imalo je i pozitivnih strana. Mihajlović (1889b,
15) uočava da dosta pridonosi rodnosti polja. Blato «koji put grdnu štetu napravi kad
potopi usjeve ili se polje na vrijeme ne posije, ali je opet od velike koristi, jer voda
ostavlja talog, pa se zemlja u polju ne đubri, a dobro rađa». On krajem 19. stoljeća
navodi kako je polje zasađeno raznim voćem: vinogradima, ima množina maslina,
jabuka, šljiva, smokava, dunja, trešanja itd., skoro sve kao u Primorju, duhan i razna
žita. To je znatno bogatiji opis poljoprivrednih kultura od onih koje smo susretali
ranije.

Postoji još dobrih strana blata. Jedna od njih je da u njemu obitava sitna riba gaovice,
koja je «pretila i vrlo ukusna» te se mnogo lovi za ishranu. Popovci su imali
razvijene tehnike ribolova. Proizvodili su mreže od svile, koju je prela domaća
čeljad. Svilu su pak dobivali uzgajajući dudov svilac (Mihajlović 1889b, 15).
Također, u ribarsku tehniku su spadali koševi pleteni od pruća. Postavljali su ih uz
estavele, od kojih su mnoge bile prilagođene za ribolov. Grlo jame bi se obzidalo u
krug kamenim blokovima, a od otvora su po površini terena na jednu ili više strana
vodili kanali koji su završavali proširenjima. Otvor jame bio bi poklopljen velikim
kamenom, a u završetke kanala položili bi se koševi opleteni prućem. Zapravo, oni
su služili kao cjediljka na kojoj je znalo zadržavati mnoštvo riba. Pored ovih koševa,
manji koševi bi se spuštali u neke jamske estavele u kojima je razina vode obično
bila niža. Neke su «jame» bile vrlo zahvalne. Tako su na Mnetač jami kod Strujića
jedne godine s jednim košićem od 50 kg uhvatili otprilike 40 kvintala ribe (Ćurčić
1915b, 71). Riba je bila značajna stavka u oskudnom popovskom jelovniku.

1.2.2.4. Kulturne građevine

U opisu krajolika krajem 19. stoljeća pisci sve više pridaju značenja građevinama
koje u najširem smislu imaju kulturna značenja. Mihajlović posebnu pozornost
pridaje crkvama koje postoje u skoro svakom selu, a posebno ističe manastir u
Zavali. S njega je ljeti vrlo lijep pogled po polju, «a zimi pak kao da je gdjegod u
Primorju; jer negda po jugu, i negda po sjeveru ispod manastira razbijaju mu stijene
veliki valovi od popovskog blata». I crkva i manastir su skromnije građe, s tim što je
crkva «do polovine natkrilila hridina, što se ondje nad njom izdigla». Mihajlović u
prvi plan stavlja svojevrsnu fortifikacijsku dimenziju crkvenog kompleksa. Do nje se
dolazi tunelom dugim 20 koraka, pa uza stepenice uziđeš na zaravan koja izgleda ko
kakva tabija (bastion), a okolo manastirske zgrade i sve je «prepleteno i zamršeno, i
tako zgodno udešeno za obranu, da se je manastir u stara vremena zaista mogao
smatrati nepredobitnim.» (1890a, 133). Crkva je mala, 13x6,60x5,50 m, sa samo
jedna vrata i četiri mala prozora. «Ozidana je i šćemerena od tvrdog i prilično lijepo
62

istesanog kamena», sa sjeverne strane iznutra je «po samoj stijeni navučen klak pa
onda slike.» «Po vrh crkve su ploče sve usječene u sami živac». Freske su se prilično
sačuvale iako su na sjeverozapadnoj strani sasvim propale jer je crkva u velikoj vlazi.
(1890a, 137) Otkad je podignuta nije rušena, samo je što je prekrivena i slikana,
dodaje.

Posebnim člankom uvodi u javnost crkvu sv. Petra, koja se nalazi u sedlu u središtu
Zavale. U njezinoj ruševini pronašao je vrijednu kamenu plastiku. Sjeverno od ove
crkve nalazi se ruševina još jedne manje (Mihajlović 1890b). Na mjestu koje se još
zove Miholja-crkva, još ima tragova građevine i groblje u koje se neke porodice
kopaju. Građevina koja je u Mihajlovićevo vrijeme još bila prisutna u svijesti
stanovništva, iako je odavno izvan upotrebe, jest Grad u Klisuri. Radi se o «kuli ili
tvrđavi udaljenoj dobar sahat hoda od Zavale, blizu same međe sela Belenića», za
koju se kaže da je pripadala Hercegu Stjepanu (Mihajlović 1892). Tvrđava je
porušena, a preostali zidovi su joj rađeni lijepo tesanim kamenom, klakom i pržinom
iz polja, kaže Mihajlović misleći na pijesak iz korita Trebišnjice. «Ima lijepih stvari
od starina, bez izuzetka u svakom selu ima grobalja, tj. grčkih grobnica, tj groblja
patarena i bogumila.» Posebno ističe nekropolu u Veličanima. Spominje i
«financijalnu kasarnu» u Zavali, koja se nalazila prema jugu i trebalo je pored nje
proći kad se išlo na Klisuru.

Gornje opise Mihajlović je objavio u Glasniku Zemaljskog muzeja, u kojem je cijeli
niz članaka imao značaj prvenstvenog rada za Popovo polje i okolicu. Pored
navedenih, ističu se dva članka Koste Hörmanna o Hadži-begovoj kuli u Hutovu
(slika 20) i njegovu životu te četiri članaka Ćire Truhelke o stećcima,
«starobosanskim mramorovima» sa «starim napisima Hercegovine».
Prethodno, već u prvom broju GZM-a objavljen je kratki članak o križu s napisom u
Miljanovićima, na prijevoju prema Ljubinju sa zanimljivim naknadnim napisom iz
1890. o potresu iz 1883., koji je gotovo žurnalističkom ažurnosti prezentiran u GZM
(Bijelić 1891).
Hörmann (1850-1921) u svom članku koristi opis grada koji mu šalje u pismu Vid
Vuletić Vukasović. Vuletić Vukasović ga naziva «gnijezdom teškog haračlije» koji
je «vladao po običajima iz srednjeg vijeka», a za kojeg Hörmann doznaje da je po
«planetima često udešavao svoje poslove» (Hörmann 1890b). Prema opisu, u sredini
«grada» se nalazi velika kula, a oko nje zidine u obliku nepravilna višekutnika s
kulama na ćoškovima. Ispod kula se nalaze «ledene tamnice» u koje «jedva čovjek
može stati», a na vanjskim zidovima ploče s napisima iz kurana. Narodno predanje
govori da je Hadži-beg ovdje dogradio antičku građevinu, što Hörmann podržava. U
vrijeme ovoga opisa, grad je već ruševina koja «ne će dugo potrajati», budući su
«ustaši pod vodstvom Don Ivana Musića» bacile vatru na grad «i tada izgori sve što
je od drveta bilo» (Hörmann 1890b).
Drugi autor, Ćiro Truhelka (1865- 1942), opisuje iznimno velik broj dobro očuvanih
srednjovjekovnih nadgrobnih spomenika nanizanih u ogromne nekropole duž većeg
63

dijela BiH i dijelom izvan nje. U šest južnih kotareva Hercegovine nabrojao je do
300 grobišta s 10.371 grobnicom. Javljaju se u više oblika: kao ploče, sarkofazi i
tumbe iz predturskog vremena, te u obliku nišana i krsta kasnijeg podrijetla. Ukrasi
su razmjerno rijetki, na 30 spomenika bude jedan ukrašen,  a oni su zastupljeni s tri
vrste ukrasa: arhitektonski, ornamentalni i figuralni. Iako su rustikalne izrade, nastaju
u vrijeme kad su se rađale umjetnosti, pa je pitanje u što bi se razvili «kovači
mramorova» da njihov pokušaj nije 1463. padom Bosne pod Turke, zatrt u zametku
(Truhelka 1891, 387). Od obližnjih nekropola posebno se osvrće na Lastvu u Hrasnu,
Hodovo, Žakovo, Svitavu, Rapti, a posebnu važnost pridaje stećcima u Veličanima.
S te nekropole prenosi napis koji okružuje stećak u četiri reda sa sve četiri strane, a u
kojem se govori da se radi o grobu rabe božje Poliharnije. Uz ine, ističe ploču iz
župne crkve u Ravnom, napisanu 1579., koja predstavlja «bosansko pismo u
najsavršenijoj formi» (Truhelka 1892c, 116).
1.2.3. Kraljevina SHS / Jugoslavija

1.2.3.1. Nastavak pokušaja melioracije Popova polja

Nova vlast – Kraljevina SHS – koja će se uskoro prezvati Jugoslavijom, zaplovila je
u razdoblje mira i nastavila napore oko ostvarenja projekata melioracije Popova
polja, koji su bili nužni za poboljšanje kvalitete života. Već 1919. izdana je koncesija
Jugoslovenskom hidroelekričnom sindikatu za izgradnju hidroelektrane u Bistrini na
moru, koja bi dobijala vodu tunelom iz Turkovića u Popovu polju, čime bi se
smanjio problem poplava (Vlahinić 1960). Međutim, projekt je propao zbog
nesuglasnosti oko visine odštete zbog uništenja uzgoja kamenica i dagnji u Bistrini, a
s drugu stranu, bili su mali izgledi za plasman energije (Vlahinić 2004, 53).

Potom, Generalna direkcija voda iz Beograda angažira je geografe i speleologe
kojima je cilj istražiti geografske mogućnosti smanjenja poplava u Popovu polju.
Dana su dva prijedloga: stvaranjem vještačkih kanala velikog kapaciteta i širenjem
prirodnih podzemnih kanala kojima se nastavljaju ponori. Prvi projekt je bio skuplji,
a učinak oba je isti (Milojević 1928a, 87). Prvi se sastojao u kombiniranom
nadzemnom kanalu s tunelom i nudio je dvije trase: prvu Zavala - Slano, ukupne
dužine 10,5 km, a drugu od Desin sela u Šumi, pored Talaže, Oraha i kroz brdo, da bi
izbio iznad Rijeke dubrovačke, ukupne dužine 11,5 km, od čega bi na tunel otpalo
blizu 7 km. Od ove dvije, trasa Zavala Slano je bila povoljnija. Razlika koju je
Milojević ponudio u odnosu na Schenkelovu jest u činjenici što je ranijem projektu
cilj bio energetika, a potonji zagovara poljoprivrednu melioraciju. Milojević je
predvidio branu u Šumi koji bi stvorila vodenu akumulaciju od 10 milijuna kubičnih
metara vode. Drugi projekt predviđao je povećanje kapaciteta ponora, ponajprije
Ponikve, Provalije i Žire. Milojević je odbacio Doljašnicu kao neprikladnu za širenje,
jer ona vodi u Svitavu, koja je također periodski plavljena (Milojević 1928a, 93).
(Ovaj problem, čini se nije dovoljno razmatran sedamdesetih godina, kad je građena
64

HEČ). Njezino prethodno širenje očito nije bilo dovoljno, pa je ujesen 1925.
prokopan kanal dug 732 metra od Trebišnjice do Doljašnice, kojim je prema Laziću
teklo oko 23 m3/s. Velikim zidom debljine dva metra pregrađeno je korito
Trebišnjice da bi se skrenula voda iz rijeke u umjetni kanal, ali ga je nadošla voda
srušila za dva sata. Potom je za ublažavanje poplava pokušano probijanje
«neprohodnog sifona» u Doljašnici. Dana 17. 8. 1926. deset vojnika pionirske čete iz
Boke kotorske miniranjem je namjeravalo proširiti sjevernim sifon koji se nalazi 533
m od ulaza i 116 m ispod razine polja. Najprije su uklonili pola metra naslaga bigra,
pa zatim pet metara slojeva vapnenca koji su padali pod 40 stupnjeva, potom
laporovite vapnence s tankim slojevima uglja koji prelaze u kompaktne i tvrde glince
s granicom od terra rosse i s tankim slojevima uglja – sva skupa devet metra naslaga
(Lazić 1926, 66-67). No, odustalo se.

Jedini praktičan učinak u djelomičnom savladavanje toga problema jest izgradnja
kamenog mosta preko Trebišnjice ispod Ravnog, i makadamskog puta koji preko
njega povezuje dvije strane polja. Nemamo točnih podataka kad je on napravljen;
prema nekim informacijama u prvoj polovici tridesetih godina. Most je trebao
osiguravati komunikaciju u vrijeme niskih poplava, no iskustvo je pokazalo da su
niski vodostaji kratkog trajanja pa most nije ispunio očekivanu namjenu. Naprotiv,
provocirao je nove probleme: put do njega stvorio je prepreku povlačenju poplava
što je izazvalo eroziju uzvodno od nasipa, te otvaranje novih ponora oko mosta
(Vlahinić 2004, 53). U međuvremenu, izgrađen je jedan most u Popovu polju.
Godine 1921. političar iz Poljica Petar Ivanišević (1878-1961) dao je napraviti
kameni most na Trebišnjici ispod Poljica, «od tesana kamena, kao saliven». On kaže
da «od Trebinja do Hutova nije nikada bilo ni mosta ni broda». Kao i za ravanjsku, i
za poljičku ćupriju utvrđeno je da nije riješila probleme: «Istina, kada je leto most je
bez vode, a kada je blato zimi most je pod vodom», zaključuje Ivanišević (2001, 15).
On smatra da se rješenje treba tražiti u «reguliranju» polja. Pri tome, Ivanišević
zastupa jedno umjereno rješenje, koje se poklapa s mišljenjem «meštana», da ljudi
mogu «na vreme posejati i letinu skupiti, a opet da voda ne odnese onaj mulj koji čini
polje plodnim» (2001, 15). U pogledu prometa koji se pak ne tiče vode, on kaže da
su s južne strane polja sela kroz koja prolazi voz, a sa sjeverne strane sela kroz koja
prolazi kolski put.

Tako, blato je i dalje bio središnji regulator života u Popovu polju, i to ne samo u
privrednom smislu. Na to ukazuju i vijesti o tragedijama utapanja, koje su dalje
nastajale ondje. Vijesti o pojedinačnim utapljanjima javljale su se sve dok nije
«ukinuto blato», a za najteže tragedije bilježi se ona od velikog petka (6. travnja)
1917, kad je smrtno stradalo 37 osoba (Crkveni ljetopis 1917).

1.2.3.2.Socijalno-gospodarska slika Hercegovine u svjetlu državne politike

65

U Popovu polju, kao što se vidi, napravljeno je nekoliko manjih, ali nije ostvaren ni
jedan kapitalan projekt. Slično je i u cijeloj regiji. U 18 godina od oslobođenja u
Hercegovini «nije definitivno svršio nijedan oveći i zamašniji posao», već se iz
godine u godinu samo krpario (Roje 1936, 215). Također, iako «nizinski
Hercegovac» zavisi ponajviše od stoke, broj stoke se slabo obnavlja i 17 godina
poslije rata. Razlozi su 1) u slabom ekonomskom stanju naroda i 2) u opadanju
površine pašnjaka, a ona u uzurpaciji, u krajnjoj zapuštenosti pašnjaka i smanjenju
broja stoke na planinama koje nameću šumske vlasti (Roje 1936, 218). Sve to je,
ukratko, posljedica državne politike. Hercegovina daje «nesrazmjerni velik obol
državnim financijama poglavito u duhanu» pa «gladni Hercegovac pošteno plati i
preplati» ono nekoliko desetaka vagona kukuruza koje mu se podijele (Roje 1936,
214). Hercegovina ne bi bila pasivna kad bi stavke od duhana vratili u obliku
financiranja melioracije potopljenih polja i planinskih pašnjaka, ili kroz gradnju
cesta, škola i pošumljavanje. To je jedan od zaključaka tematskog broja časopisa
Nova Evropa (1936), posvećena Hercegovini u povodu 500 godina dolaska na vlast
Hercega Stjepana (1404-1466), 1435. godine.

Zahvaljujući, dakle, državnoj politici, kroz «prizmu ekonomskog naziranja»
Hercegovina je i dalje «pasivna zemlja: njena polja i njene planine ne daju dovoljno
hljeba narodu koji na njima živi» (Gušić 1936, 202). U Hercegovini žetva svakog
ljeta podbacuje, uslijed suše grada ili poplava, i svakog proljeća se gladnoj svjetini
dijeli kukuruz, a da se nitko ne pita za uzroke. Polja bez zamašnih melioracija ne
mogu davati dovoljno hrane (Gušić 1936, 207). Od novih kultura duhan dolazi u prvi
red, ali podbacuje «u današnjem načinu gospodarenja». Iako je oduvijek bio na glasu,
i strane trgovačke kuće kupuje svaku i najmanju rezervu, oborena mu je cijena dva
do četiri puta u odnosu na austrijsko vrijeme, zbog čega je broj sadilaca bio pao s
25.000 na oko 6.000. «Za koji dan domaćin će odnijeti zlatno lišće duhana, a novac
što će ga primiti za jednogodišnji trud sve čeljadi, neće doseći ni da se podmiri dug
za zaostale poreze» (Gušić 1936). «Ali niko tačnije na plaća porez nego sadioci
duhana» (Roje 1936, 216). Također, ubere se godišnje oko 1.000-1.200 vagona
grožđa od čega 80 posto ode u vino; proizvode se poznata vina žilavka i blatina.
Mogao bi se razviti unosan posao prikupljanjem ljekovitog bilja, što se sada radi bez
dovoljno organizacije. Po uzgoju krmnog bilja Hercegovina se nalazi na početku
(Roje 1936).
Ovakvo stanje ima za posljedicu slabu higijenu i ishranu, a one narušavaju zdravlje
ljudi. Niska cijena duhana potiče na šverc kojim se prenose epidemije (pjegavca,
sifilisa, itd). Stanovanje i opskrba vodom su najveći higijenski problemi. Brdska
naselja su zaostalija od onih u poljima i uz ceste, a u nekim siromašnim predjelima
prilike za stanovanje su upravo strašne, poput Podveležja, Rakitne i sl. «Rijetko se
uopće nađe kreveta u kući i kod imućnijih seljaka, a ima kuća gdje sobu uz sobu
stanuju ljudi i marva». Ljeti «nastaje mučna, teška borba za vodu, koja je jedna od
najžalosnijih pojava u našoj zemlji; ljudi i hajvan idu često kilometre i kilometre
daleko da ugase žeđ i pate se da je muka gledati» (Dojmi 1936, 220). Ugibanje
66

životinja od žeđi nešto je najstrašnije, tad utihne planina i zanijeme dvojnice a tihi
grč zavlada krajinom. Gospodar sa strahom dočekuje jutro kada će pobrojati novi niz
uginulih životinja. To je najveća nesreća koja može snaći stočara, veća i od krvne
osvete i veća od pogibije i najmilijeg pobratima (Gušić 1969). Dakle, i dalje je
prisutna slika koju je Vuletić Vukasović zapazio još 1879, nailazeći Popovim poljem
na lešine stoke koja je uginula od žeđi.

«Porod je prilično velik, ali je i pomor ogroman, naročito djece od dvije-tri pa do
sedme godine, kad se djeca odbiju od dojenja. Tada, uslijed krive i nedovoljne
ishrane, lako obole i propadaju.» (Dojmi 1936, 221). Pjegavac, bolest siromašnih,
javlja se u srezovima Prozor i Konjic i prenosi se u druge srezove. U znatno manjim
razmjerima javlja se trbušni tifus. Javlja se i endemski sifilis, ali u pojedinačnim
«ognjištima» s 3-10 % zaraženih osoba, za razliku od dijelova Bosne (npr. Travnik i
Tuzla) gdje zahvaća 60-70% osoba. Malarija je raznim mjerama svedena na manje
pojave. Hercegovci su skloni tuberkulozi, osobito kod gorštaka koji siđu živjeti u
grad. O liječenju nema ni govora, jer nema uvjeta. U Hercegovini nema lječilišta, a
niti su socijalno osigurani, niti dobrog imovnog stanja, pa se TBC «suzbija
naredbama i plakatima» (Dojmi 1936, 223)  Rijetko, ali pojavljuje se i avitaminoza
«pellagra», vjerojatno uslijed jednostrane ishrane (kukuruzom). Kraj je inače
histeropatski raspoložen (bolest maternice), kao i cijela dinarska zona. Na
zdravstveno stanje utječe nadriliječništvo koje cvjeta, a i neki loši narodni običaji i
predrasude, kaže Dojmi20 koji rješenje vidi u «privrednom i prosvjetnom podizanju
naroda».

Unatoč svim nevoljama, prikaz Hercegovine iz 1936.21 uključuje i turistički osvrt,
koji se temelji na skici ljepota krša, planinarenju, povijesnim građevinama i «konforu
ukoliko ga pruža» (Andrijić 1936, 225). «Starodrevni Mostar je centar svih
turističkih pravaca Hercegovine», postoje dva banovinska hotela u Jablanici i
Mostaru, i koji planinarski dom ili sklonište. Također, obraća pažnju na «špilje i
vodopade» u kojima ističe Vjetrenicu i slapove Kravica.
Za Vjetrenicu kaže da je najveća pećina Jugoslavije, da veličinom i veličanstvenosti
nadmašuje i Postojnsku pećinu (Andrijić 1936, 227). U kasnijim radovima, koji su
objavljivani šezdesetih u povodu turističkog uređenja Vjetrenice, vidi se da je špilja
već prije Drugog svjetskog rata bila uređivana za turističke posjete (Ržehak 1965a).
Urađena je staza do Velikog jezera s dva niza stepenica, od kojih su one koje vode u
Donju Vjetrenice zanimljiv i uspio pokušaj tadašnjeg graditeljstva. Jedan članak
spominje da je sredinom tridesetih godina 20. stoljeća „čuvar pećine“ ljeti „skoro
svakog dana dolazio sa posetiocima na [Veliko] Jezero“ (Milojević 1938, 149).

20 Lovro Dojmi - liječnik i pisac (Vis 1. ožujka 1899. - Milano 18. svibnja 1965). Promicao je
socijalno-medicinske ideje A. Štampara i stvorio mrežu preventivnih ustanova u Hercegovini,
organizirao higijensko-tehničke radove na terenu i osposobljavao kadrove na polju zdravstvenog
prosvjećivanja.
Snimao
je
edukativne
filmove
pisao
članke.
-
http://www.croatia.ch
/zanimljivosti/071103.php
21 Nova Evropa, Zagreb, 1936,  XXIX, broj 7. i 8.
67

1.2.3.3. Slika narodne privrede pred Drugi svjetski rat

Spomenuti vodič, vjerojatno Ljubo Mićević (1886-1941), u vrijeme izlaska Nove
Evrope sakupljao je narodnu građu za Popovo polje. Rad na njoj počeo je 1929. a
završen 1938. Građa se pojavila u knjizi dobrano nakon Drugog svjetskog rata.
Mićević je, nažalost, nije dočekao, jer su mu ustaše 1941. oduzele život. To je
najcjelovitija etnografska slika Popova polja koju možemo upoznati; koju u to
vrijeme nije imao ni jedan dio Hercegovine (Mihajlo Filipović u: Mićević 1952).
Mićević u noj govori o privredi, prometu, kućama i zgradama, domaćem životu,
jelima i pićima, nošnji, društvenom životu, običajima, praznovjerju, zabavama,
psihičkim osobinama i narodnim znanjima. Ta će nam knjiga poslužiti da se nakon
šireg prikaza socijalnog stanja u Hercegovini, detaljno fokusiramo na narodnu
svakodnevnicu Popova polja.

Kuće su se, kaže, «uvijek od starine gradile od kamena». Barut za razbijanje kamena
poznavali su odavna, ali je tehnika vremenom uznapredovala. «Minavanjem se čisti
prostor na kom će da se podiže kuća a time se lomi kamen, koji će da posluži kao
građevni materijal.» (Mićević 1952, 69). Zgrada ima ozidanih 'u klak' (u najnovije
vrijeme sve kuće u kojima ljudi stanuju), zatim 's nabojem' (koje su rađene pri brdu
da se ne bi podlijevala voda) i od 'suhozidine' (zgrade u kojima se drži stoka).
Prijelaz između zgrade u klak i suhozidine je gradnja suhozidinom koja se kasnije
'okarta' ili 'omlati' klačinom (1952, 70). Temelj se stavlja na «tvrdinu, na živac
kamen». Kuća za stanovanje obično ima površinu 4x4 – 4,5 metara, s dozidanom
spremom ili sobom može imati do 10 m. Ima male prozore i vrata; visina starinskih
vrata obično je iznosila oko 1,5 m a «danas» oko 1,8 m (1952, 72). Kuće za
stanovanje zovu se stojaća ili stajaća (gdje se ložila vatra i odvijao dnevni i noćni
život), te trijem, potremak, ajvat (u ove tri su se «držale haljine», tj. odjeća, a
ponekad se i spavalo), kula (smještaj za age, begove i njihove čivčije i goste), čardak,
soba, sprem(a) ili baškaluk. Kamen za zidove može biti okresan grezo (kad se samo
omlati čekićem), na facadu (kad se jedna strana kamena lijepo okreše špicom ili
lijetom) i na bunju, (kad se izvuku rubovi jedne strane kamena, a sredina ostane
ispupčena). Na vanjskoj strani zida stojaće kuće postoje visoke niše, burilnice,
bujronice ili vodenice, koje služe za držanje posuda s vodom. Stojaće kuće su
pokrivene na dvije vode, a ostale većinom na jednu vodu. Kuće su ranije bile
prekrivene kamenim pločama, koje su sami iskopavali, osobito u brdskim selima, ili
krovom (ražovom slamom) ili slamom od sijerka.

Suhozida nastamba pravokutnog tlocrta i višestrešnog krova svoj razvoj započinje
kao privremena nastamba a završava kao stalno mjesto stanovanja nešto višeg
razvojnog stadija, koje u obiteljskom naselju ima funkciju glavne stambene zgrade.
Ostanak velikog broja najjednostavnijih do kraja 19. stoljeća tijesno je povezan s
vladajućim feudalnim odnosima, nestabilnošću kmetova na zemlji i njihovim
68

kretanjem od staništa do staništa u potrazi za povoljnijim uvjetima za preživljavanja
(Bugarski 1997, 167) Preorijentacija stanovništva sa stočarstva na zemljoradnju, a
osobito na uzgoj protifabilnih kultura (duhana, vinove loze) omogućila je i
stimulirala gradnju razvijenijih oblika stambene zgrade. Stoljetna sezonska kretanja
pridonosila su njihovu ujednačavanju i tipizaciji. Srodnost istočnohercegovačke i
primorske ogleda se u podu popločenom kamenu, te ognjištu i dva kamena kreveta
na kojima se spavalo (Bugarski 1997, 168).

Mićević također donosi detaljan opis gospodarskih objekata u koje se ubraja tor ili
janjilo, pojata, naslon, staje (izvan sela), krmećak, kokošinjak, paljari, salaši i
kolarnica. U Popovu se čuje riječ megara za zgradu koja nema nikakva drugog
otvora nego vrata (Mićević 1952, 75). Mlinica postoje tri vrste: na jamama
(ponorima), na potočinama i motornih. «Većina tih mlinica građene su od crvenice
pomiješane u meltu od klaka, a ima ih novijih građenih od cementa». «Mlinice nad
jamama su gotovo sve načinjene u zemlji. Ozgo su šćemerene prema površini zemlje.
U njih vode kamene stepenice. Ispred mlinica je kameni 'benat' (ograda). Ima benata
ozidanih u polukrug. Na bentu, u vodi, je 'kotorača' (otvor)» (1952, 78-79) koji
žljebom vodi vodu na mlin, a potom otječe u jamu. Mlin ima gornji i donji kamen.
Gornji kamen je obično 'cijelac' tj. od jednog komada, a donji sastavljen od više
komada. Kamenje za mlinove dobavljaju iz Izgori kod Gacka. «Te mlinice rade samo
dok teče rijeka, a čim dođe voda na polje ili kad rijeka presuši, prestaju mljeti».

Za zidanje kuća kao vezivni materijal koriste klak, koji se dobija paljenje klačine. To
se radi uz pomoć umobe. Iskopa se rupa dva lakta i široka šest do osam lakata, nad
kojom se oziđe kupola (u ćemer) od pločasta kamena i po njoj se doda još kamena i
pokrije zemljom. Prostor ispod kupole je ložište u kojem sagorijeva drvo i tali
kamen. «Klačina se zatvori [završi] osmo čelo» (čelo ja vrijeme od 12 sati, dan ili
noć). Suhi klak se meće u rupe i zagasi vodom. Od jednog kvinatala suhog klaka
mogu biti tri mokrog. Pali se i «ćumur», ali manje.

«Većina sela povezana je među se uskim i vrlo slabim putevima i putanjama»
(Mićević 1952, 64). Istočna strana od Koteza do Tulja povezana je državnim
drumom, a s druge strane, od Hutova do Poljica duž polja je željeznička pruga. Od
Zavale ima drum do Slanoga, na more, gdje izbija na drum Metković – Dubrovnik.
«Nekada je to bio (kaldrmisani) 'solanski' put».

Brda kojima prolaze putovi gotovo su potpuno gola; Popovo je oskudno šumom i
drvima. Samo neka sela imaju ograda u kojima se razvija nešto šume. «Mnoga sela
kupe kuželjine (oguljene klipove kukuruza – op. I.L.) i gule konopljike» za ogrjev ili
krijući donose drva iz sela koja nešto imaju. Drva obično nose ženske koje se gotovo
svako jutro zapute po njih s pjesmom. Kopaju i korijenje, krekove. Po veličini
složenih drva koje je donijela, drvarici, cijeni se vrednoća žena. Iako sela zabrane
69

sječu drva, ženske malo po malo krijući nose drva. Neke ih iz Orahova Dola prodaju
u Slanom, a iz Belenića, Golubinca i Kijeva Dola prodaju trgovcima u Zavalu.

Kad se Popovo polje zimi pretvori u ogromno jezero, po njemu, kao po moru, uzduž
i poprijeko, nazad i naprijed, plove velike lađe i prevoze s jedne na drugu stranu
ljude, konje i kola. «U staro doba prevozili su se preko 'blata' i preko rijeke lađama».
Gradili su ih Popovci od lučeve građe koja se u gredama dopremala splavovima niz
Neretvu od Bijele Gore ili Konjica do Gabele, otuda volovima preko Hrasna u
Hutovo, pa opet splavovima Popovim poljem do kuće odnosno mjesta gradnje. «Nju
[lađu] ne tjeraju veslima, nego drvenim lopatama, a preko rijeke sorom (dugo drvo)»
(Mićević 1952, 65). Na jednu lađu može stati po petnaest volova, a za upravljanje
njom treba do deset osoba. Pored nje ima barka, baćela i bećelica. Barke su
pomorskog tipa, lakše su i počeli su ih upotrebljavati od prije 30-35 godina (1952,
66). Vlasništvo su nekoliko domaćina (do pet), a baćele obično jednog domaćina.

Od 1918. godine nastupila je bitna promjena u vlasništvu nad zemljom: Zakonom o
agrarnoj reformi kmet je oslobođen obaveza prema vlasnicima zemlje (Mićević
1952, 221). Poljoprivreda je u to vrijeme, prema Mićeviću, bila najvažnija privredna
grana u Popovu polju, ali obrada zemlje i dalje je bila primitivna (1952, 4). U
narednih nekoliko stranica predstavit ćemo vrlo opsežan i detaljan opis privrede
Popovo polja, koji je zabilježio Ljubo Mićević tokom tridesetih godina 20. stoljeća.
Najveća obradiva površina je u polju. U Donjem polju je najkvalitetnija zemlja; nju
Popovci nikad ne gnoje, jer se za vrijeme blata talože sastojci koje je čine plodnom.
Najbolja zemlja se smatra na naplavima, gdje je voda nanijela zemlju, i u obarcima,
gdje su njive u nizini. U Gornjem polju je zemlja tanka i slaba; zemlju koja slabo
rađa zovu gladničina. Da bi sačuvali zemlju od odnošenja u ponore, Popovci su
rubove jama obziđivali i sadili žbunje oko otvora.
Zemlje pri brdu i oko kuća zovu bašče, vrtovi, dolovi, rupine (to dvoje su vrtače),
čakljine (mali, zasebno ograđeni prostori slabe zemlje) i škrklje (manji komadi
zemlje između ljûti [stijena] u ogradama).
U polju siju pšenicu, kukuruz, sijerak, proso, grah i leću. U polju nikada ne siju
ozima žita. Ako nije potonulo, u Gornjem polju siju jaru pšenicu u ožujku. Kukuruz,
sijerak i grah siju početkom lipnja, a proso, ako zbog kratkoće vremena ništa drugo
ne može uspjeti, obično u srpnju (1952, 9). Do 1910. sijali su mnogo metlaša kojeg
su koristili za industrijsku proizvodnju i izvozili.
 U Gornjem polju «bace» dvostruko manje sjemena nego u Donjem: u Gornjem po
dunumu (1.000 m2) «bace» 6-8 kg pšenice, 2-3 kg kukuruza i 1-1,5 kg prosa. Prinosi
u Gornjem polju iznose oko 100 kg žita po dunumu, a u Donjem dvostruko.
«Popovci ne vjeruju ni u čije drugo sjeme sa strane osim krtole, nego samo u svoje».
Štoviše, čvrsto vjeruju da u njihovoj zemlji ne može niknuti sjeme iz nekog drugog
kraja, a ako i nikne ne može roditi niti biti kao njihovo (1952, 10).
Polje treba orati odmah kako se povlači blato, što zovu poblatina, jer ako propuste
dva-tri dana zemlja se osuši i otme se, te ostane preležanica. Dok to rade provode
70

cijeli dan na polju, a kako nema hlada nego samo pokoja konopljika, nitko ga i ne
traži ni dok odmara i kratko spava iz ručka.
Na polju vrhu samo sijerak, sva ostala žita na kamenim guvnima, koja su ispred
paljara i salaša ili kod kuće.
Ako zbog ranog blata moraju brati zelen nedozrio kukuruz, suše ga u salašovima.
Vinovu lozu gaje u selima oko polja, ne uspijeva samo u najvišim brdskim selima.
Od prije nekoliko godina, mnoga sela gaje lozu krajem polja, i bude svake godine
pod vodom. Ne smije međutim biti pod vodom kad pupi, to je slabo za lozu i ne
može se oporaviti za 2-3 godine. Prije se najviše sadila plavka, a «sada» plavac
kadarun, zelenac kadarun, zlatarica, bratkovina i pljuskavica.
Lozu su prije štitili smjesom vode, luga (pepela), klaka, i čađe, a sada sumporom. Od
voća se najviše gaje smokve, murve i orah, a manje trešnja, višnja kruška, jabuka,
šljiva i šipak. Duhan se «gaji odavno»; prije su ga uzgajali samo za svoje potrebe, te
ga sadili i krajem polja dok vlasti nisu zabranile. Kad je uveden monopol, najbolje
listove sakrivali su za sebe neobrađene po pećinama ili su ih zakopavali. Taj duhan
se zvao eškija. Danas se najbolje zemlje oko kuće ostavljaju se za njegovo gajenje, a
pored tog dobro se nagnoje (1952, 24). Nekada su se sijali lan i konoplja za izradu
odjeće, a lan se koristio i za spravljanja jela «prge». Još ponetko ga je radio 1935. ali
ga je potisnula upotreba vune za izradu odjeće. Sjećanje je ostalo u čestom toponimu
močila.

Druga «znatna» privredna grana je stočarstvo. Stoku su Popovci vjekovima gonili na
planinu. Gonili su ovce i janjad, a koze ostavljali doma. Sela Orahovi Do, Kijev Do,
Golubinac i Belenići imali su većinom koze. Sela oko Donjeg polja imali su više
stoke jer im je polje bilo dulje pod vodom. Gonili su je u Kladovo polje u Crvanj
planini, na Zelengoru i Treskavicu, te Morine i Busovaču kod Nevesinja. Sela oko
Gornjeg polja su imala manje stoke i 1936. su svoje davala stočarima iz sela oko
Ljubinja i Stoca da ih tjeraju s njihovim ovcama. Samo selo Drapići, koje se nalazi
na velikoj visini, nije gonilo ovce u planinu.
Put do planine trajao je 4-5 dana. U njemu je sudjelovao jedan dio kućne čeljadi – 5-
6 muških i ženskih – koji natovare na konje stvari (sude za mlijeko i zgotovljanje
jela, gunje i himbulje) i gone do planine gdje neki imaju svoje kolibe i torove. Kreće
se krajem svibnja ili početkom lipnja, a vraća u drugoj polovici rujna. Bilo je
slučajeva da se udruže po 2-3 domaćina u izgonu ovaca. Životom na planini upravlja
domaćin, on nabavlja potrebne stvari, domaćica ili stopanica brine o spremanju hrane
i sirenju, a ovce čuvaju čobani (Mićević 1952, 29-30). Neki su sijali žito i kosili
travu, a prije rata počeli kupovati kola i goniti na kolima sijeno kućama (Mićević i
Filipović 1959, 125). Oni koji daju stoku drugima na čuvanje zovu se planištari, a oni
koji je uzimaju pobravičari ili ovčari. Pobravičar na svaku ovcu daje oku soli i oku
žita, a na svakih 20 ovaca opanke i jašmak (rubac za glavu) i sapun ženi, a planištar
na povratku s planine pobravičaru na svaku ovcu oku sira i litru (3/4 oke) masla i
jarinu od šilježi (Mićević 1952, 29-30).

71

No, kada bi u staro doba «izdalo polje», mnoge porodice iz Popova išle bi na
prezimu u Stolac i u Mostar, a manje u okolna mjesta Dalmacije. Zvali su ih
prezimari. Muški bi obično radili po vinogradima ili baščama ili su argatovali, a
ženskinje bi nosile drva i vodu, prale haljine ili čistile. Takav rad zvao se izmet. Za
njega su prezimari dobijali od svog gospodara životne namirnice, obično samo žito i
stan, rijetko još i bakšiš. Bilo je mnogo prezimara koji su za navijek ostali u gradu, a
naročito zanatlije. Odlaženje na prezimu je prestalo sasvim prije više od pedeset
godina (1952, 63).

Bave se i ribolovom; on je predmet zanimanja mnogih Popovaca preko zime, kad je
polje preplavljeno vodom. Tim se najviše bave oko Dvrsnice, Velje Međe i
Turkovića. Gaovica izlazi iz svojih podzemnih skloništa čim «jame ribarice počnu
'rigati' vodu i traži pašu. Kad voda počne spadati, «gaovica bježi u blizinu svojih
jama da može lakše pobjeći» (1952, 36). Lovi se vršvama, koševima i trnkama
opletenim od pruća, koji se postave u ponore, te mrežama (slika 21 i 22).

Bila je razvijena sakupljačka djelatnost. Do početka 20. stoljeća brala se i prodavala
rujevina, a kad se počeo sabirati i otkupljivati list pelima (žalfija), razvio se u unosan
posao. Oko 7.500 kvintala otkupi se po selima ili sakupljači odvezu izravno u Slano,
gdje je bilo glavno tržište. Beru ga uglavnom žena i djeca; beračica može dnevno
ubrati oko 50 kg zelena lista. «Popovci od pelima imaju dosta veliku korist: dok je u
cvijetu, njim se hrane pčele, a poslije branja opet se brzo podmladi i popravi, te ga u
zimu jede stoka» (1952, 51). Sabirale su se i smrekinje i maginje do 1910. te se od
njih pekla rakija i prodavale se trgovcima.

Gajile su se i svilene bube naročito u Ravnom: « Čim dan otopli i murva (dud) počne
da 'zene' (pupa) izvadi se sjeme od svilenih buba i stavi na zgodno mjesto.» «Ko
hoće da mu bube izađu ranije, zavije sjeme u krpice i metne u njedra.» «Na četvrti
mitar se ubere grma na koji se penju i zavijaju bube» (1952, 61), a nakon 7-8 dana se
dižu i stave u vruću vodu te se izvlači «dlaka» na platno a kasnije se obrađuje. Svilu
prodaju okolnim trgovcima ili od nje prave ribarske mreže.

Popovci su vješti u raznim zanatima, i ni za kakvu seljačku radnju ne trebaju
majstore sa strane (1952, 39), «…osobito u kamenoj radnji prepoznati su kao najbolji
u Hercegovini»,  «zato su u Popovu kuće bolje nego igdje u Hercegovini». «Gotovo
u svakoj drugoj kući u Popovu ima bar jedan zidar ili klesar, a nema nijedne kuće u
kojoj nema bar najpotrebniji zidarski alat». Nema nikakvog sistema po kome bi
šegrti naročito izučavali zanate. «Zidati i klesati u Popovu izgleda kao nešto obično i
prirodno, nešto nasljedno». «Ima i sad ljudi koji su gledali komostre (verige) sa
sedam halka od živca kamena koje je napravio pok. Tomo Vujinović.» (1952, 42).
Zidari su preko zime kući, a ljeti idu raditi po Hercegovini, Dalmaciji i Crnoj Gori i
pred Božić se vraćaju. Bilo je Popovaca koji su radili na građenju Sueckog kanala
72

(1952, 40). Također, imaju dobre majstore za građenje mlinova (u Ravnom i Poljicu)
i bačvare odnosno drvodjelje (u Češljarima i Orahovu Dolu).

Posuđe im je sve od drveta: sušioka, kravljača, bucat ili žbanj, kabo, kablić, čabar,
žetak, solarica (solara ili solar), stap, konate (oke ili bukare) i tikva za vodu – neke su
od njih. Hrani – ukusu i čistoći – Popovci ne polažu mnogo pažnje, važno je da ima
dosta. Hljeba jedu mnogo i kažu: «Sve je mana, hljeb je hrana», a uz njega kupus,
krtolu (krumpir) i grah. Od svega najbolje i najukusnije spravljaju zeleni ili raštan
kupus, pa bio posan ili mrsan, tj. bio skuhan s mesom ili 'pod ulje'. To je njihov
specijalitet (Mićević 1952, 89). «U proljeće najviše jedu mlijeko s purom ili s
hljebom, sir i urdu, zatim zeleno perje od mladog luka i saransaka (bijelog luka) i,
ako nema zelenog kupusa, paraju zelje iz zemlje i kuhaju. A kad voda spadne,
hvataju u rijeci sitnu ribu gaovicu, 'razvaru', kuhaju je i jedu». «Ljeti najviše jedu
pure i mlijeka, onda slanine i jaja, salate od luka i saransaka (bijelog luka), mlade
krtole, 'mahuna' ili 'pošnja' i tikava». «O gozbama» kupuju pirinča, paste i makarona,
a ponekad uz post, kupuju bakaljara i jedu (1952, 90).

Ovaj detaljan opis života u Popovu polju, vidimo, uvelike se poklapa sa stanjem u
Hercegovini kako je dano u Novoj Evropi. U nekim stranama, poput količine
obradive zemlje, uvjeta stanovanja i zdravstvene situacije, moglo bi se reći da je
Popovo polje bolje stajalo u odnosu na hercegovački prosjek. Pisac članka Današnje
stanje u Hercegovini Branimir Gušić, razmatra tu situaciju između promašene
državne politike i stereotipa koji se već proširio o «violetnom dinarskom tipu», pa
zaključuje prilično sumornom mišlju: «Čeljad će preko zime stezati pojase, a mi
ćemo i dalje pjevati o 'vijoletnom tipu' jer su nas tako naučili u davorijama. (…)
«Međutim, će 'vijoletni tip', koji je do jučer pasao jariće oca svog i u oranicama
preskakivao s kamena na kamen, gađao nišane i rezuckao šare na preslici svoje
djevojke, i ptičjim pogledom gledao sa svojih brdâ u zamagljenu nizinu, sutra-
prekosutra biti spreman da, svršivši poneki razred srednje škole i dočepavši se
kakova položaja, isijeca remenje s leđa brata svog, koji još uvijek hoda u opancima i
s kojim je do jučer kusao puru iz iste drvene zdjele s jednom kašikom. I kao šumar,
kao sreski ili narodni poslanik, kao ćato ili žandarski narednik, ništa, baš ništa neće
razumjeti niti će htjeti da išta razumije od tog, nego će – u neobuzdanoj želji
varvarina i skorojevića da se iživi – zasjesti na grbaču jednom gladnom narodu i
zagaditi krvavu grudu na koju je čelom pao kad ga je mati u brazdi na njivi rodila»
(Gušić 1936, 207).

1.2.3.4. Rat, stradanja i jame – masovne grobnice

Nastupio je Drugi svjetski rat koji je ovim crnim slutnjama otvorio još veće
mogućnosti. Tokom njegove četiri i još koju poratnu godinu, Popovo polje je
zapljusnula do tada neviđena tragedija. U pogledu krških fenomena osobito je
upadljivo iskustvo s jamama. Desetak jama Popova polja postale su masovne
73

grobnice. Vojne snage izvodili su odmazde nad poraženim protivnicima i
pripadnicima njihove zajednice tako što su ih ubijali ili žive bacali u jame. U tome su
prednjačili ustaše koje su iskoristile organizacijske mogućnosti netom uspostavljena
NDH (Banac 2007), a prema završetku rata i u poraću, tu su ulogu preuzeli partizani.
U literaturi koju nam je došle do ruke u Popovu polju i neposrednoj okolici navedene
su sljedeće jame masovne grobnice
∗ Kapavica kod Ljubinja,  u koju su ustaše 8. lipnja bacili 120 ljudi (Slavić 1986,
50),
∗ Pandurica, uz cestu Trebinje – Ljubinje, 13. lipnja ustaše ubacili sedam ljudi iz
Popova polja u jamu (Slavić 1986, 50), odnosno bačeno 36 ljudi iz Ljubinja i
okolice (Čučković 2003, I., 85),
∗ Ržani do, prva jama koja pripada Popovu polju, uz cestu Trebinje – Ljubinje, u
koju su ustaše 23. i 24. lipnja 1941. ukupno bacile 187 Srba iz Popova polja
(Čučković 2003, I., 111). Neki izvori tvrde da su 18. lipnja 1941. «četnici
zarobili» M. B. Hrvata iz Ravnoga, i bacili ga u tu jamu (Puljić et al. 2001, str.
443), a prema  podacima obitelji, M. B. je usmrćen u drugoj jami, vjerojatno u
Pandurici (Lučić 2007). Narednih mjeseci tu su dovlačili i bacali ljude iz
Ljubinja, Stoca, Mostara, Čapljine i drugih mjesta. Podaci koji su u javnosti
poslije rata narasli na oko 1000 ljudi, pa čak i 1200 ljudi, tokom ekshumacije iz
1990., svedeni su na brojku od «najmanje 236 žrtava» (Dožić 1995, 364) za koju
postoje sigurni dokazi,
∗ Male jame u selu Čavšu, 11. kolovoza ustaše su ubile 101 osobu, sve koje su
zatekli u selu, i zatrpale ih u jamu (Milošević 2004, 298),
∗ Jama Snobitac na Korlatima: Grupa od 64 domobrana dovedena je kod jame
Snobitac, pobijena i bačena u jamu (Čučković 2003, I),
∗ Hutovske jame: Dvije jame u blizini sela Hutovo, u kojima je stradalo «ukupno
36 lica-Srba»: Gradina i Hadžibegov bunar. Ubijeni su dovedeni iz Čapljine i
okolnih sela od juna do septembra 1941. (Čučković 2003, II 51),
∗ Golubinka poviše Veličana – ubačeno najmanje osam Hrvata iz Popova od čega
sedam sudionika križnog puta, a jedan 1943. (Puljić et al. 2001, 416),
∗ Golubinka jama (između Zavale i Čvaljine), u koju su četnici bacili M. S. Hrvata
iz Čvaljine (Puljić et al. 2001, str. 414). U opisu jame koju je izradio beogradski
speleološko-alpinistički klub ASAK (Zlokolica 1982, 12) ne navodi se da je
pronađen ljudski kostur,
∗ Jama Ograđenica kod Kijeva Dola, u koju je 14. listopada 1942. ubijen i ubačen
Hrvat H. J. iz Kijeva Dola (Puljić et al. 2001, 427),
∗ Behramova jama, u koju su «Srbi iz Orašja» bacili R. M. iz Orašja, nakon što se
on vratio s križnog puta doma 1945. godine (Puljić et al. 2001, 438),
∗ Striježava, jama kod Čavša, u koju su «čavaški Srbi» bacili S. B. iz Čavša, 1942.
(Puljić et al. 2001, 290),
∗ Jama kod Orašja (ne navodi se koja) u koju je ubačen I. V. iz Elezovića (Hrasno)
(Puljić et al. 2001, 295),
74

∗ Jama kod Čavša (ne navodi se koja) u koju je ubijena i ubačena djevojka B. M.,
Hrvatica, 1942. (Puljić et al. 2001, 300) i
∗ Jama kod Oraških staja, u koju je ubačen 1. rujna 1941. pastir I. P. s Mišljena
(Puljić et al. 2001, 307).

Pored ovih lokaliteta, za Hrvate Popova polja se navode još ove jame stratišta u
dolini Trebišnjice: jama kod Začule (Puljić et al. 2001, 426) i jama kod željezničke
postaje Zaplanik (Puljić et al. 2001, 358), te jame kod Jasenice – Luga, Taleže,
Oraha, Gluhe Smokve, Aleksine Međe i Babina zuba kod Trebinja (Puljić et al. 2001,
61). Za još šire područje, Istočne Hercegovine, za Popovce se navode jame: u
području oko Bileće: Koritska jama, jama Miruša, više neimenovanih jama oko
Bileće (Puljić et al. 2001, 61), jama kod Plane (Puljić et al. 2001, 31); na području
Stoca (jama na Piskavcima kod Oblja, jama na Poplatu, jama u Drenovačkoj vali)
(Puljić et al. 2001, 63); te kod Nevesinja (Jama na Udrežnju i Bišina). Pored jama u
literaturi se navode stradanja u sličnim objektima poput škripa, čatrnje, lokve i
slično.

Podaci o stradanju povezanim s jamama javljaju se i za sela Trebinjske šume. Prva
osoba ubijena u tim selima 1941. jest djevojka Lj. B. (18), koju su «komunisti»
mučili, odveli i bacili u jamu (Merćep et al 2005, 7), koji po monstruoznosti ne
zaostaju za ustaškim zločinima (Merćep et al 2005, 15). Potom se navode jame: Sviti
do u koju je bačeno šest osoba (Merćep et al 2005, 27), Pribilova jama s tri osobe
(Merćep et al 2005, 28), jama Golubnjača sa šest osoba (Merćep et al 2005, 29), i
jama Duboko s dvije osobe (Merćep et al 2005, 30).

Stradanja u jamama samo su dio nesreće koji je Drugi svjetski rat donio u Popovo
polje. U prvom valu stradali su brojni stanovnici većinom srpskih sela koji su
znatnim dijelom završili u gore navedenim jamama. Tokom rata i u poraću ubijeni su
ili trajno nestali brojni Hrvati; za dobar broj njih grob nikada nije postao poznat.
Izvještaji o stradanjima nastajali su unutar nacionalne historiografije, koja
demonstrira obaveze prvenstveno prema dijelu populacije Popova polja. To uvelike
vrijedi i za partizanske izvore, koje izvještavali o žrtvama fašističkog terora. Prema
tim izvorima, Popovo polje je dalo 151 palog borca i 443 žrtve fašističkog terora
(Slavić 1986, 378). Unutar tih izvještaja navedena je tek 51 od 613 žrtava u
hrvatskim selima Popova polja, a «većina sela nije ni ušla u popis» (Puljić et al.
2001, 83). Za katoličke župe Trebimlja i Ravno, koje pokrivaju veći dio područja
Popova polja, utvrđeno je poimenično 445 žrtava (Kriste 1999, 57), a za Trebinjsku
biskupiju, koja obuhvaća istočnu Hercegovinu, 1537 osoba.

Suša i poplave udružile su se s ratom pa je zavladala glad. «Ono malo zemlje spržilo
je sunce, a kukuruz na polju potonuo, pa se živjelo od kuhane trave i tučenih šešarika
kulkuruza, što je kod mnogih ubrzalo umiranje» (Kriste 1999). Na području  Popova
polja koje je bio pod nadzorom partizana od gladi je umrlo oko 180 čeljadi (Slavić
75

1986, 379). I na drugoj strani, pod nadzorom NDH, «formalno se umiralo od gladi»,
kao u Ravnom, zapisao je u župnom ljetopisu Ravnog don Đure Maslać (DNJN,
1968/6:13). Tokom zime 1943. ljudi su, «kao u prvom ratu», tukli šešarike od
kukuruza i jeli, te korijenje korova pirevine, ali najviše ih je pomrlo u proljeće, «kad
su se iza dugog gladovanja malo ponajeli» (DNJN, 1968/6:13).

Pored gubitaka ljudskih života, svi veći sukobi završavali su paljenjem kuća u
napadnutim selima: Tako, 14.9.1943. partizani su «za nepun sat osvojili ustaško
uporište» Ravno, zapalili žandarmerijsku stanicu i voz pun slame, pokidali telefonske
linije u dužini od 15 km, rastavili šine i porušili nasipe (Slavić 1986, 271). Drugi
izvor kaže da je «oko crkve bila čaršija koja je propala 1943» (Mićević i Filipović
1959, 157). To zapravo znači da je središte Ravnog zapaljeno i nikad se nije
obnovilo (Lučić 1992, 44).

Oko mjesec dana kasnije, 18.10.1943., nakon jedne teže diverzije na poruzi, SS trupe
vrše odmazdu nad stanovništvom vješajući ih kod Poljica na telegrafske stupove
(Derner 1987). Nijemci su poharali sela Sedlari i Rapti i 8 ljudi objesili  a ostale
odveli i popalili kuće (Slavić 1986, 288). U njemačkom napadu 12.2.1944. popaljeno
je dvije trećine kuća u Drijenjanima, te neke kuće u Dračevu i Dubljanima (Slavić
1986, 307), a mjesec dana kasnije, 13.3.1944. u njemačkom napadu izgorjelo je pet
sela: Tulje, Mrkonjići, Drijenjani, Dračevo i Veličani. U njima su popaljene sve kuće
osim onih koje su Nijemci koristili. Jedan broj kuća, koji nije imao namještaja ili
drvene podove ili slame ili sijena u blizini, ostale su (Slavić 1986, 341). Pored
navedenih, stradala su sela: Sedlari, Zavala, Drvrsnica i Čavaš (Mićević i Filipović
1959).

Za Dubljane Mićević i Filipović kažu da u njima iza rata nema katolika jer su izbjegli
još 1941. u jeku borbi (1959, 175). Drugi kažu da su Hrvati u Dubljanima bili
većinski narod (50 obitelji Hrvata i 17 obitelji Srba) te da su im sve kuće spaljene, a
oni protjerani. Njih 16 se namjeravalo vratiti 1947., ali je njihov povratak opstruiran
pa su odustali (Kukrika 1990).
Tokom fašističkih napada u Popovu polju spaljeno je 960 stambenih, gospodarskih i
drugih objekata (Slavić 1986, 379). Neka sela se krenula s nule kao Hrasno i ono bi
zapravo trebalo zvati Novo Hrasno, a to mu se događalo više puta: potpuno je
popaljeno 1875, 1942 i 1945. Sela su se teško oporavljala. U Čavšu, čiji su Srbi za
vrijeme Drugog svjetskog rata pretrpjeli strašnu tragediju, još 1953. ni jedan katolik
nije imao ni jedno grlo tegleće stoke, a «seljak bez stoke je odsječenih ruku» (DNJN,
1968/6:26).

Zbog stradanja ljudi, rušenja domova, neimaštine i straha, neka sela su po
stanovništvu ostala znatno manja. Podaci za župu Hrasno govore da je zbog iseljenja
u novim područjima Dalmacije, Slavonije, u Zagrebu i inozemstvu formirano novih
obitelji: iz Mišljena 8, iz Čavša 21, iz Lastve 12, iz Vodenog Dola 4, iz Batkovića 5,
76

iz Podkule 25, iz Previši 19, iz Boruta 12, iz Glumine 44, iz Banje 20, itd. (DNJN,
1968/6:26-29).

Velike štete pretrpjela je i željeznička pruga, koja je postala metom napada ustanika
– diverzanata – u sklopu oružane pobune nakon formiranja NDH (Derner 1987). Prve
diverzije, u kolovozu 1941. između Uskoplja i Huma te u Popovu polju, bile su
nevješto postavljane mine pored šine koje su izazivale manja oštećenja. U rujnu
između Poljica i Zavale pruga je rušena minama i ručno, bacana šinska polja i
potporni zidovi, a obnova je trajala osam dana uz topničku podršku.
Krajem prosinca na niz mjesta od Uskoplja do Zavale porušeni su mostovi, potporni
zidovi i oboren kolosijek, koji je zbog visoka snijega i oštre bure obnavljan mjesec
dana. Od jeseni 1942. početo je burno razdoblje na pruzi kroz Popovo polje koje se
nastavilo do proljeća 1943., tijekom kojeg je srušeno više vlakova, sa žrtvama,
naročito među osobljem. Tokom 1944. nastavljena je serija sabotaža izbacivanjem
vlakova iz kolosijeka, uglavnom usmjereni na vojna transporte. Pruga postaje meta
napada iz zraka. Promet stagnira, prugom se ne prevozi ništa osim vojske i vojnog
materijala (Derner 1987).
Prema podacima partizana, oni su ukupno izvršili 38 napada na vozove, željezničke
instalacije i neprijateljske posade, a saveznički avioni 14, prekid saobraćaja trajao je
ukupno 85 dana, od čega najduže 34 (Slavić 1986, 311). Povlačenje njemačke vojske
pratilo je sistematsko uništavanje pruge posebnom tehnikom razaranja kolosijeka,
čupanja i rezanja pragova, a veći objekti su rušeni eksplozivom. Početkom 1945.
obnovljen je promet na pruzi, a most u Gabeli preko Neretve obnovljen je 1. svibnja
1946. Međutim, prava obnova pruge ostvarena je tek u svibnju 1947. (Derner 1988).
Također, tokom Drugog svjetskog rata upropaštene su mnoge barke, tako da su 1951.
ostale samo četiri, a ni jedna lađa (Mićević i Filipović 1959, 67).

77

1.3. Kulturna slika: čudni ljudi iz čudne zemlje

1.3.1. Vrijeme do dolaska Austro-Ugarske u BiH

Osvrnemo li se niz literaturu o Popovu polju prema najdaljoj prošlosti, nekoliko
tekstova će poput uličnih lampi malo osvijetliti njegove povijesne krajolike. Najdalji,
premda primljeni s velikim nadama, daju najslabije svjetlo i ocrtavaju najmanji krug.
Takav je tekst Plinija Starijeg koji nam za sada ne daje kulturnih značenja, nego
samo stanovitu povijesno-znanstvenu vrijednost. Njega poznajemo tek od 2000.
godine, i on će možda ohrabriti nove istraživače da zavire u mrak povijesti kako bi
potražili nove odgovore.

Prvi značajniji rad su pisma J. Sorkočevića iz 1570-1574. godine. U njima je sadržan
prvi opis Popova polja i Vjetrenice. Popovo polje je područja obilja, gotovo dolina
meda i mlijeka; slika koja se kasnije ni jednom neće ponoviti u takvom obliku:
«Tako u spomenutom polju kojeg mi našim jezikom zovemo Popovo (Poppouo)
tokom jedne godine ima berbe ribe, žita i na kraju vina, a uz to dok je pod vodom tu
se love divlje guske i patke i druge divlje ptice koje se jako ugoje i izvrsne su za
jelo». Za gaovice kaže da Popovci od njih priređuju kraljevsku gozbu te ih nose u
Carigrad kao dar pašama i ostaloj turskoj gospodi (Grmek i Balabanić 2000, 125).
Sve što, dakle, Sorkočević navodi, imalo je u ono vrijeme značenje sretne životne
sredine, no ona je možda donekle idealizirana u očima visokog predstavnika
dubrovačke vlastele.

Vjetrenica, u kojoj je bio «s ostalima unutra iz radoznalosti», znana je po više važnih
stvari. Gotovo beskrajno je dugačka, ali nitko se ne usudi poći tako daleko. U njoj se
čuju zvukovi koji podsjećaju na gibanje mlinskog kamena i zvuk bubnja, «onako
kako se čuje udaranje bubnjeva u Turskoj, uz pratnju frule ili morlačkih gajda, sve
skupa nalik pravoj glazbi».

Prenosi tvrdnje žitelja koji smatraju da u špilji stanuju vile i da tu noću priređuju
svoje plesove i da sviraju, ali i sam je, kaže, vidio neke čudne stope koje su
brojne kao da su nastale u plesanju, skakanju, u igri. Tragovi stopala su prije neke
potkovane životinje, koja ima «pandžu dijelom raspuknutu dijelom cijelu».

Na ulazu u Vjetrenicu nalaze se ostaci dvorca nekog gospodara. «I priča se gotovo
kao bajka da je taj gospodar prije 200 godina iz te kuće držao spomenutu rupu
zatvorenom umjetnim vratima određujući veću ili manju svježinu u špilji, kako mu se
svidjelo, dok je on sjedio za trpezom». Etnološka i arheološka literatura se nikad i
nigdje nije osvrnula na ovu vrlo zanimljivu okolnost, ali postoje indicije da sličan
slučaj nije zabilježen u toj literaturi uopće (Lučić 2003). Ovaj čudesan opis prikazuje
Popovo polje kao gotovo nestvarnu zemlju, ali veći dio ovih kulturnih činjenica još
nije zaživio kao marker tradicije i identiteta ovoga kraja.
78

Turski putopisac Evlijā Čelebī glavnim obilježjem Popova polja vidi mnoge jame u
koje se može sići i šetati po njima. Ništa manje pažnje pridaje ribi, koju narod hvata,
uživa i veseli se. Kaže za nju da je vrlo ukusna i da pojačava seksualnu potenciju, do
te mjere da Čelebī Popovce promiče u jedinicu muškosti. «Štaviše, u Bosni veoma
potentnom čovjeku kažu: Čovječe, sigurno si jeo ribu iz Popova.» (Čelebī 1996,
465).

Pamučina prvi pokazuje gdje su tradicionalne granice Popova polja. Iz navođenja
sela koja ga čine, vidi se da je to brdski okvir između Tulja i Poljica s jedne strane, i
ponora ili podzemnog ušća Trebišnjice. Pored granice, Pamučina daje druge važne
markacije:
Tulje, Mrkonjići, Drijenjani, Dračevo, Dubljani, Veličani, Galičići, Strujići, Do,
Koteze, Orašje i Čavaš - sva su naseljena hrišćanima i imaju crkvu, samo Galičići i
Čavaš nemaju. Sela Dubljani, Strujići Do, Koteze, Orašje i Čavaš imaju po nekoliko
katoličkih kuća, a Strujići, Do, Koteze i Orašje nekoliko turskih odnosno
muhamedanskih kuća (1976, 80). Lijevom stranom: Poljice, Zagradina, Sedlari,
Grmljani, Muhareva Ljut, Budim Do i Zavala, Čvaljina, Ravno, Drenica (Dvrsnica,
op.), Velja, Međa, Trnčina i Turkovići. Napominje da su do Zavale svi pravoslavni
hrišćani, te Drenica, i pet kuća u Ravnom; a crkve nema(ju) samo Zagradina, Ravno
(odlaze u drugu) i Drenica. Ravno je katoličko s parohijskom crkvom i svojim
sveštenikom, a od Velje Međe nadalje su katolička sela i postoji samo jedna crkva
(1976, 81).

Sa znatno više zanimanja Pamučina nam prenosi kako je neki Popovac bio u
Veneciji, i tamo se našao u fabrici gdje su tkali somot. Kad je Popovac vidio to
tkanje, začudio se, na što su mu domaćini odvratili da se ne treba čuditi somotu, nego
da je čudo sukno u koje je on odjeven. Pitali su ga otkud je, i gdje se takvo sukno
proizvodi, na što je Popovac odgovorio: iz one zemlje gdje zimi plove lađe po moru i
love ribu svilenim mrežama, a ljeti se na mjestu tog mora sije pšenica i drugo žito.
Njegov sugovornik Venecijanac se začudio i ostao govoreći: „Čudan, zaista ovaj
čovjek, a čudna i njegova zemlja“ (1976, 82).

Pamučina uvodi tradicijski izvor prema kojem je nekad cijelo polje bilo manastirsko,
ali da su Turci oduzeli tu zemlju (1976, 83). Manastir u svakom selu ima svoju
zemlju; ima vinograde i podrum u Orahovu Dolu, trećinu onih koje ima selo, ali je
uzimaju katolici u arendu, a iznad je manastirsko selo Bjeljave, od kojeg manastir
ima dobar prihod.

Koliko je manastir star? To je tema koja će se s različitim gledištima i smislom za
realnost ponavljati do današnjih dana, kao podloga i jedan od ključnih odgovora za
moguću pripadnost Popova polja. Prema narodnoj predaji, manastir je iz ljubavi
sagradio Konstantin Veliki (274-337.) kad je s majkom došao u Zavalu i vidio
79

pobožnost ovdašnjih ljudi. Legenda kaže da je namjeravao napraviti crkvu na
Petkovici (Crkvini), na sred sela, gdje su danas stećci i ruševine dvije crkve, ali je
ikona Bogomatere nekoliko jutara osvanjivala pod pećinom. (Slična legenda postoji i
za manastire Tvrdoš i Dobričevo.) Pamučina iznosi sumnju u realnost legende,
tvrdeći kako je to preuveličano i nevjerojatno, ali ipak kaže da se možda nešto s
Konstantinom moglo dogoditi. Poziva se na Marva Orbinija koji tvrdi da je postojao
neki Konstantin Nemanjić, a Nemanjići su, kaže, sagradili sve ostale hercegovačke
manastire. Odgovor o starosti zavalskog manastira nastoji povezati s jednim
manastirskim pečatom, na kojem piše neka godina iz trećeg stoljeća, ali smatra da toj
brojci nedostaje znamenka 1 na mjestu tisućice (1976, 86). U samom manastiru,
kaže, nema nikakvih značajnih starina osim nekoliko rukopisa čiji je katalog on
sastavio. Pamučina također uočava drevne ostatke zidina pored Vjetrenice, ali i njih
vidi kao biljeg crkvene vlasti. Smatra da je to ostatak ljetnikovca «onog grčkog popa
čiji je, navodno, potomak Stefan Nemanja, kralj srpski. Taj kralj vladao je cijelim
ovim krajem i poljem, koje su po njemu počeli nazivati Popovski okrug, Popovo
polje».

Naziv Vjetrenice u djelu J. Pamučine još nije bio sasvim čvrst, iako je bio poznat
stoljećima, a zbog svoje fizičke impresivnosti nije ni mogao biti drugi. U dijelu
članka koji joj je posvećen, naziva je vjetrenom pećinom, ali kad je na jednom mjestu
spominje usput, imenuje ju Vjetrenica (1976, 85). Vjetrenici je poligon i za
demonstraciju pristupa znanstvenim činjenicama. Pamučina se osvrće na sige pa kaže
da po njemu ti «oblici» nastaju od okamenjenih kapljica. Istom, za zvukove kaže da
se «pridržava objašnjenja koja daje fizika, te misli da sva ta čudesa čini vjetar, koji s
naporom prolazi kroz neki tjesnac». Kazuje da Turci misle drukčije, da su to duhovi
(džinovi), a i da su «naši neuki» takvog mišljenja. «Mlin melje pšenicu za starješinu,
žrvnjevi - obično žito za mlađe, a bubanj udara kada se oni sastaju da jedu i piju»,
smatra Hadži-beg koji je opominjao svoje vojnike da ništa ne uzimaju i šapatom
ponavljao obilazeći Vjetrenicu: Allah, il-allah. Ovdje su prvi put suprotstavljena dva
shvaćanja prirode: kaluđerovo da u pećini unutra nema ničega, živog ni duhovnog ni
tjelesnog: to je samo vjetar, koji, prolazeći kroz neki uski otvor čini sva ta čudesa, a
ljudi to ne shvataju i dive se; te Hadži-begovo da je to vojske duhova. Iako je gore
rekao da je to tumačenje neukih ljudi, Pamučina kaže da prepušta ta tumačenja
prirodnjacima. Na jednom mjestu Pamučina kaže da je Hadži-begova brata Derviš-
bega ubio grom (1976, 78). Opisujući Popovce, kaže da su crnomanjasti u licu,
srednjeg ili visokog rasta, okretni, žilavi i radini. Vrlo su znatiželjni, lovci na sve
novosti, ostavili bi posao da čuju novost (1976, 82).

Sredinom 19. stoljeća u Popovo dolaze strani misonari isusovci, iz čijih se bilješki,
pisama i izvještaja može generirati određeni psihokulturni profil domaćeg
stanovništva. On je prilično izražen u tvrdnji: ovdje su svi pastiri i njihovo bogatstvo
leži u blagu. Sve njihove misli su mjerene obrađivanju polja i čuvanju blaga, pisao je
jedan od njih (Zorić 1989, 114). Svi imaju podložnost prema glavaru obitelji, a
80

prema strancima su nepovjerljivi. Neće reći pravi istinu koliko imaju djece i blaga,
čak ni misionarima. Puni su jednostavnosti, nisu pokvareni, nego ljubazni i iskreni.
Vode život s toliko časti i nevinosti da se ne nalazi teška stvar za odrješenje. Ako ih
se na ispovjedi pita odgovaraju, ako se čeka da sami ispovijedaju, ne bi se izvuklo ni
sloga. (Zorić 1989, 105).  Stoga, teško je u ovakav kontekst staviti rečenicu
talijanskog diplomate Duranda koji kaže da se uvozi dosta alkoholnih pića i da je
prisutno pijanstvo.

Etnolozi posebnu pažnju skreću na tvrdnju da domaći ljudi «običavaju, na način
starih naroda pratiti ples pjevanjem». Sliku podupire tvrdnja da u Ayalinoj župi, do
tada nije bio ni jedan koji bi znao čitati i pisati i nisu nikad prije vidjeli dijete od
voska (kipić Isusa). Na pretek je dokaza da je vjera uvelike prožeta praznovjerjem.
Da se oslobode zloća, bolesti i nameta, trčali s po zapis kod svog župnika. Ako to ne
bi pomoglo, trčali bi kod hodže ili prote ili kod osoba za koje se raširio glas da
komuniciraju s duhovima, ili babama nazvanim bajalicama. Zapis je bio dragocjeniji
što je bio dulji. Promjenjivali su egzorcizam i to ne samo nad ljudima nego i nad
kukcima. Izvjesni pater Malfaltti je dva puta učinio egzorcizam protiv kukaca koji su
uništili sijerak, u dva sela koja su bila sastavljena od katolika i muslimana, oba puta
uspješno (Zorić 1989, 109).

Ayala opisuje božićni običaj u Veljoj Međi pa kaže da ispred svake kuće za Božić
stoje tri komada drva koje pale i bacaju na njih žito, ječam i polijevaju vino. Na
kolcu peku ovcu ili kozu, i jedu u danima najveće svečanosti koja se održava tri puta
u godini: Božić, Uskrs i dan sveca, kada ne nedostaje hrane. Ljudi su dolazak
župnika u selo veselja pozdravljali pucnjevima iz pištolja, i pratili su ga u drugo selo
pucnjevima da signaliziraju dolazak.

Prema članku Vicka Palunka, društvo se politički dijelio na katolike, pravoslavce
(hrišćane) i Turke, te iako je još uvijek bila na snazi turska uprava, narod se
identificirao sa šefom onoga carstva koji je bio njihove vjere. Tako, svi su katolici u
Popovu zvali austrijskog cara «svojijem ćesarom», kao što su i «hrišćani zvali ruskog
cara. A to su im i sami Turci priznavali, jer bi u društvu Turčin rekao: Naš car misli
to, a šta će vaš ćesar?» (1908, 262).

Sustav vrijednosti koji je određivao što je Popovac najviše cijenio i priželjkivao,
može se iščitati iz zdravica koje je Palunko zabilježio na svadbama. Zagovarali su da
ih Bog «nadari svakijem dobrom: zemļom u poļu, živijem u brdu, mirom na domu»,
ili Bog im: «pamet prosvijetlio, obraz osvijetlio, zdravlje udijelio, život produljio»
(1908, 250). Zdravice pokazuju da je za Popovce priroda bila pojam sklada, jer kažu:
sve mu se naoposlen okretalo «kao sunce i mjesec, ako Bog da» (1908, 251). U
činjenici da je pisac zatekao Iliju Ġamariju (danas Džamarija) koji je prevalio
devedesetu, na ognjištu uz vatru, premda je bio lipanj, razlog zacijelo nije bio u
osjećaju hladnoće, nego istinske vjere u moć vatre. Ako je suditi po zdravicama,
81

vjerovali su u moć ljepote do te mjere da su priželjkivali da mlada ljepotom
prosvijetili selo mladoženje. Kada hoće nešto reći uvjerljivo, Popovci se zaklinju
nekim prirodnim elementom: soli mi; ili svojim tijelom: bedre mi, nijesam Dumo
očiju mi; itd.

Palunko iznosi niz marginalnih detalja koji će pokazati aktualnu «modu» u
društvenim odnosima. «Nijesam vidio u Popovu nijednog kršćanina bradata, svaki
brije bradu, a ostavlja brkove, ali su mi kazali da neki malo prije nosili i bradu.»
(1908, 252). Zanimljivo je da su se katolici tada ljubili tri puta, što se danas veže za
pravoslavne Srbe, te su izgovarali mahrama, što je danas vezano za Bošnjake.

Nasilje bila snažna sastavnica društva, što se vidi po nekoliko navoda. Ljudi su nosili
puške, koje su koristili za obranu i kao izraz veselja. Tako, za vrijeme svadbe «stoji
jeka od pušaka, brda se razliegaju», a svako malo netko od njih «izmetne dvije male
puške» (1908, 248). Puške znaju upotrijebiti i za rješavanje međusobnih sukoba, a do
njih dođe kroz kavgu kad se dobro napiju. I sam Palunko bio je ozbiljnom prijetnjom
nasilja, jer se zamjerio osobi kad joj je zapriječio krađu djevojke. «On je sjedio uza
me, imao je za pasom jatagan i dvije male puške, a šarka mu je bila prislońena uza
zid. Nijesam se bojao ńega u kući; ali kad iziđem, lako da on pohiti za mnom te u me
zapali; tako je običaj u sličnijem prigodama. Tako je otrag trideset godina (oko 1840
– op.) neki Šperac ubio dum Luku Raguža, ravańskog župnika, pošto su se bili našli
skupa u popa Mrše u Čepikućima.» (1908, 236).

Krađa djevojke kao svadbeni običaj bila je glavna tema Palunkova članka. Pojava
koju je opisao bila je jako raširena, a svaki potez oko muško-ženskih obilježja imao
je snažno društveno značenje. «Bilo je češće da djevojka umakne nego da se vodi
pod svatovima. Tim se običajima narod, koji je bio jako siromašan, uklańao golemim
troškovima» (Palunko 1908, 231). Pri tome, bilo je važno ostvarenje, a ne toliko
osoba. «Ako četa nije našla djevojku, tada će podbiti drugu. Bit će djevojka kao
cvijet, a jedan rđaković podbit će je silom. Kad čuju braća, kazat će taka joj je sreća»
(1908, 234). Ukradena djevojka ne bi često ni znala za koga ide, kao što ni
mladoženja nije znao koga mu dovode. Palunko opisuje događaj iz proljeća 1871.
kad je natjerao Iliju Vukovića iz Ravnoga da prije sudbonosnog «da» vidi lice svoje
buduće žene. Ilija se najprije opirao da «nije adet» (običaj), ali ga je dumo uvjerio da
mora znati koga uzimlje. Kad je Ilija vidio mladu, razočaran njezinim izgledom
pobjegao je ostavivši i mladu i svatove (1908, 258). Temelj za svoje postupanje
Palunko objašnjava pravom da svaki čovjek mora slobodnom voljom donijeti odluku,
te da za to mora imati poznate okolnosti. Smatra da je to zakon kojeg nitko ne može
pobiti, niti on ima tu mogućnost u svojim rukama. «Ovaj običaj nastojali su ukloniti
toliki župnici, ali im je trud bio uzaludan», kaže Palunko (1908, 234). Ja sam
zabranio svako umaknuće, i pri tom doživio dosta neprilika, priznaje.
Zabraniti ili vjerski ne potvrditi «umaknuće» djevojke, u tradicionalnoj svijesti bila
je nekima neoprostiva uvreda, pa je župnik Palunko navukao na sebe gnjev župljana
82

koji su prakticirali taj oblik ženidbe. O realnosti prijetnje govore i traženja župljana
od svećenika da popusti pred običajima. Zbog toga je jednom ranije bio prisiljen tri
dana napustiti župnu kuću i skloniti se u udaljenije župsko selo Beleniće. Neželjen
ishod tih suprotstavljanja, pojavljuje se i kao motiv kod seljaka da zaštite svećenika:
«Čekaj dumo, ne ćemo da pogineš, svijet bi na nas, da smo te pustili da gineš» (1908,
239). Ovo je jedan od momenata u kojem se ogleda sudar tradicijske kulture kovane
stoljećima, s novim zakonima koje nameću moderna politička načela i društvene
organizacije, državne ili crkvene, a koje će sljedećih nekoliko desetljeća značajno
preoblikovati kulturnu svakodnevnicu.
1.3.2. Vrijeme Austro-Ugarske uprave

Izdavaštvo koje smo registrirali u prva dva desetljeća austro-ugarskog razdoblja
obilježili su članci Vida Vuletića Vukasovića, Hristifora Mihajlovića, Ćire Truhelke,
Koste Hörmanna i Antuna Radića. Oni su neki dali velike prinose opisu i
razumijevanju kulturnih obilježja Popova polja. Pored toga, počinju se javljati
dnevne novine koje bilježe tekuća zbivanja u Hercegovini, dijelom i  u Popovu,
poput mostarskog Osvita.

Prije nego što predstavimo svaki od njih, navest ćemo prikaz Popova polje
Vjekoslava Klaića, odnosno ukazati na točke koje su njemu poslužile za
obilježavanje prostora Popova polje: znatnija su mjesta: Zavala, samostan
pravoslavni, - Ravno, selo i katolička župa, brojeća 1444 duše (u samom selu 390), -
Grmljani, selo pravoslavno s 280 žitelja. Katolici stanuju u predielih: Šuma, Bobane,
Popovo (Klaić 1989, 206). Još navodi i Trebinju, koja je selo i katolička župa sa 930
žitelja (Klaić 1989, 207). Uzvodno uz Trebišnjicu navodi Tvrdoš – razvaline starog
pravoslavnog manastira.

Vid Vuletić Vukasović osvrće se u svom prikazu na krajolik, građevine i živote
ljudi. Najsnažniji dojam krajolika jest bezvodica i jaka žeđ kojom je bio izložen
obilazeći Popovo polje. Po polju je nailazio na lešine stoke koja je uginula od žeđi.
Dojam je tim jači što stoka ima poseban status i što je ne samo Popovci, nego svi
gornjoseljani zovu blagom, «pa ih voli kao nu ti što su mu to hrana, a volove zove
hraniteljima» (Vuletić Vukasović 1896, 28).
Suprotno od ljetne žege u Popovu, u planinama zima zna biti toliko hladna da je
1849. od hladnoće uginulo preko 200 komada stoke. Ljudi su dobro poznavali
ponašanje ne samo domaćih životinja nego i zvijeri. Po njemu su previđali vrijeme.
Zaptija koji je pratio pisca od Ljubinja do Stoca, upozorio ga je: Poginuli smo beže,
muhameda mi, ne vidiš li ispred oblaka dva orla blagajca, ono su ti najžešće
zlogodnice (Vuletić Vukasović 1896, 38-9).

Točka koja bitno obilježava krajolik jest Vjetrenica, za koju pisac kaže da je «čudo u
naravi». Pred njom mrazan zrak silovito puše da ti baca kapu s glave, a na sred
83

Vjetrenice stubovi, ka' u kakvom poganskomu hramu (Vuletić Vukasović 1881, 35).
Kao takva, smatralo se da ima ljekovitih svojstava: «U stara doba Turci su dolazili na
Vjetrenicu da lieče kostobolju i njih je raja i  kaludjeri mukte na silu gostila».

Autor detaljno opisuje kuću za stanovanje, te se osvrće na pripreme za njezinu
gradnju i kaže: Odabiru mjesta za kuću posvećivala se velika pažnja. Jedan od načina
jest da se na to mjesto stavi daska i ostavi neko vrijeme. Kad se daska podigne, ako
ima gamadi, a posebno mrava, onda je dobro mjesto i treba tu graditi. Navodi i
pomoćne pokazatelje: od pamtivijeka se odabiralo mjesto gdje je ocjedita zemlja, na
prisoju prema ishodu suncu ili u podne. Dakle, pored biološkog, pedološkog i
hidrološkog, važan kriterij je bio klimatski, odnosno kozmički i vjerski kriterij. Vrata
se i duž kuće okreću prema ishodu sunca, rijetko prema sjeveru i zapadu, pa tako
čovjek zna da se Bogu pomoli (Vuletić Vukasović 1896, 32).
Kuća je imala dubinsko, kompleksno značenje. Jedinstvena formula za sva ta
značenje bila je sreća i napredak obitelji. Ako njih nema, tj. ako se obitelji «ne da u
imanju i porodu», ona prvo postaje kućerina (kad ostane bez čeljadi), nakon toga
kućiština (kad je srušena) i na kraju raskućište (mjesto gdje je nekada bila kuća)
(Vuletić Vukasović 1896, 30). Dan im je bio podijeljen na prve, druge i treće pijevce
(treći su kad se svanjiva, to je na uranku); potom dolaze ručanja doba, podne, itd.
Preko dana su se potanje orijentirali gledajući na sunce, a noću na babine štape, tj.
vlašiće (1896, 42).
Gornje kriterije za određivanja lokacije buduće kuće, treba lučiti od naširoko
primjenjivanog gatanja i čaranja (Čarańe ili čini) kao metode za npr. pronalaženja
vode. Kod Zovke nalazimo jedan opis kako se izmami voda (vrelo) iz zemlje. Uzeti
dvije dlake, jednu iz glave, a drugu iz trepavice, mrtouzice ih svezati i metnuti u
jednu malu rupicu. Ko bi još znao i izgovorio ono što gida (ide, pripada), s toga bi
maha vrelo provelo i 24 sata vrelo. Nikakve druge muke nema. Ja kako bi naši stari
ostali živi, da nijesu tako devrili i premećali se za vrijeme velike žege i šuše (Zovko
1901, 296).

Najstariji graditeljski spomenik na koji se 1881. osvrće Vuletić Vukasović u nama
dostupnim člancima je jedno starinsko «katoličko i hrišćansko groblje» malo dalje od
Koteza. «Na njekim pločama ima nadpisa kao geroglifâ, napr; na jednoj je ploči
ukresan u kamenu lav».
Nezaobilazno mjesto gotovo svakog putopisa Popova polja je Zavala, u kojoj se
autor osvrće na manastir i pećinu Vjetrenicu. Nekoliko rečenica koje je Vuletić
Vukasović imao s kaluđerom u manastiru u Zavali imaju očiglednu identitaranu
važnost. Prema kaluđeru, manastir je gradio Stefan Prvovienčani, a u manastiru se
čuvaju mošti bezimena svetitelja. Po predaji, svetitelj bî srpski knez koji se na
Kosovu borio i «ruka mu se posvetila sjekući krvopije turke, i kad su godovi, velike
puk štuje ove svete mošti.» (1881, 32). Na pitanje kaluđera je li Srbin, Vuletić
Vukasović odgovora da ne nalazi razliku između Srba i Hrvata pa zagovara stajalište
da bi «sveštenici imali tri puta na dan moliti»: «Složi bože srba i hrvata / Da se ljube
84

ka' dva mila brata». Na to, prema Vuletiću Vukasoviću, «kaluđer ne reče ni crne ni
biele». Inače, kaluđeri ovdje ni malo «nezanose rusizmom», kaže Vuletić Vukasović
(ibid). Autor je u selu sreo tri žene te se zanimao za njihovu pripadnost: žena čija je
kuća u Zavali pored manastira, predstavila se kao «srbkinja», a druge dvije iz
Čvaljine: «jedna kao hrišćanka, a druga kao latinka» (Vuletić Vukasović 1881, 36).

Vid Vuletić Vukasović posjetio je Popovo relativno brzo nakon rata, tj. nakon
dolaska austro-ugarske uprave i posljedice su bile vidljive. Na granici hercegovačkoj
iznad Slanog naišli su na izgorenu kuću, džumurkanu (carinu) koju je vojvoda Musić
upalio, da se Turci u njoj ne utvrde (1881, 30). U Kotezima je na sred sela bila
raskrivena džamija. Jedan musliman se žalio da mu je brat hodža umro i da su mu
«ustaši užegli kuću». U Ljubinju tursko groblje je pretrapljeno, i tamošnji ga je
dužnosnik g. Dotlić obratio u vrt pa sad u njemu planduje. Turci su putalešni i kad se
mole i prose uvijaju se robovski (1881, 38). Nova vlast se suočila i s opasnosti od
hajduka (seržana) koji su se odmetnuli u goru. Obećava nagradu da ih se izda i
njihove jatake. Svećenik u Ravnom nosio je pušku dvogrlicu za koju je imao
dozvolu. Turska vlast je bila korumpirana, kajmakan Ibrahim beg Kapetanović
Ljubušak, bio je podučio narod na šeremetluk. Kao gost u Ravnom, Vuletić
Vukasović je primijetio da se navečer u muškom društvu pričalo «iz ustanka i
gonetalo uz bocu rakije».

Vuletić Vukasović se osvrće i na pismenost Popovaca i nalazi da je ona vrlo slaba.
Rečeni kajmakan Ibrahim beg jedva se znao potpisati, a podnačelnik u Ravnom ni to,
ali svaki bi čas «tisnuo po koju švabsku u govor» koju je naučio od vojnika. Jedan
javni oglas-naredba bî napisana njemačkim i našim jezikom i da nije bilo švapskog,
«ništa nebi ni djavo razumio, tako ga je vjest jezikoslovac pusto ukitio!» ocjenjuje
pisac (1881, 34). Ni pismenosti kaluđera ne daje visoku ocjenu jer kaže da se sva
njihova «izuka» sastojala se u tome «da znadu čitati crkvene knjige». Obični ljudi
svoje evidencije vodili su urezivanjem znakova na svoj štap. To su zvali robošenje,
što je bilo kao kakva knjiga (1896, 41). Robošili su koliko je ko dužan, kad je koji
svetac, itd. Autor uočava napredak u narodu pa kaže: «Nekada, po prvobitnu, je svak
držo vlaha za glupana i nesposobnijem da se odgoji po svjetcku, ali sad je dobro
napredovao i u gornjim selima po Dalmaciji, a još bolje su se uputili u prosvjetu
brgdjani o Hercegovini, po Bosni, itd.»

Jedna sličica narodnog života dobro će ilustrirati tadašnji mentalitet. Idući iz
Vjetrenice autor i župnik iz Ravnog sreli su težaka koji ide s polja, koji im
pripovjedi: «'U Vjetrenici vile ljeti kolo vode, a zimi Vjetrenica nevjetri, jer vile
podju u visoke gore.' Na to mu Dum Ante odvrati da nema vila a on ni pet ni devet:
'Kako nema? Ta ja sam jim gledao stope u Vjetrenici, pa u sred podne slušao kako
zibaju djecu: i ti dumo znaš da njih je na svjetu, ali nedaš da vjera neslabi.'» (Vuletić
Vukasović 1881, 35).

85

Kroz Popovo krajem srpnja 1899. godine prolazi Antun Radić (1868–1919)
utemeljitelj hrvatske etnografije, književnik i političar, koji s mlađim bratom
Stjepanom 1904. osniva Hrvatsku pučku seljačku stranku. Godinu dana prije dolaska
objavljuje «Spis za sabiranje i proučavanje građe o narodnom životu» i dvije je
godine urednik «Zbornika za narodni život i običaje Južnih Slavena» (1897-1904.).
Kroz Bosnu i Hercegovinu putuje prvenstveno da bi stekao «općenitu orijentaciju» o
tamošnjem životu. Premda je njegov boravak u Popovu bio uzgredan, informacije
koje donosi o narodnom životu u BiH imaju veliku vrijednost.

Društvene prilike u Sarajevu ogledaju se u nezadovoljstvu i općoj bezvoljnosti koja
je vladala na Čaršiji. Radić je poduže razgovarao s jednim trgovcem, ali mu nikako
nije mogao «doći do srca», premda mu je spominjao dom i djecu. No, kad ga je
upitao kako je bilo za staroga vakta, ovaj se trznuo: «Za starog vakta, pitaš» (1899,
297). Turci su predstavnike nove uprave zvali Švabe, kao i sve koji su se
netradicionalno odijevali. Radić je više puta nastojao uvjeriti svoje sugovornike u
raznim dijelovima BiH da nije Švabo, ali oni tome nisu pridavali pažnju. U jednom
trenutku starac Suljaga Karamemedović iz Trebinja okosio se na njega: «A da što si?
Kako imaš to na sebi (pokaže moje odijelo), pa da sam te danas okotio - odmah si mi
nekako drugačiji.» (1899, 301). Međutim, priznavali su Švabi zavođenje pravde i
zakonitosti i okrivljivali tursku upravu i sudstvo prije dolaska 'Švabe'. «O 'Švabi' se
govori – i šuti – mnogo, ali 'Švaba' sudi pravo», kazao je Suljaga. Doista, mora da je
golema promjena nastala u pravu i zakonu, kad se ovako složno priznaje, zaključuje
Radić (1899, 299).

Radić osnovnu podjelu stanovništva svodi u Bosni na dva kulturna i društvena sloja:
muhamedanski i kršćanski. Kršćanski se pak dijeli na dvije skupine: kršćanstvo u
smislu pripadnosti zapadnoj crkvi, i pravoslavno hrišćanstvo. Kod posljednjih,
različita je upućenost u vjersko-nacionalnu pripadnost.
U Zavali jedan domaćin «zna da je 'srb' (misli dakako vjeru), ali ne zna, što je to
pravoslavni (…) veli da je kod njega bio jedan gospodin iz Mostara, koji je također,
'kako ti kažeš, pravoslavni'» (1899, 302). Jedan od dva Nevesinjca koje je sreo u
Blagaju ne znaju da su Srbi, znaju da nisu Turci, a za katolike nisu čuli. Znaju da
imaju popa koji ima bradu.
Radić, međutim, mnogo drži do druge, djelatne podjele, na dva tipa kršćanstva:
borbeno, tj. vjerujuće, «spremno na svako stradańe do zadńega daha» i nevjerujuće,
tj. praznovjerno. Za prvi primjer navodi staricu, gospodaricu (domaćicu) Don Frana
Miličevića u Blagaju. Ona je s neutaživom mržnjom, bez brbljanja govorila o
Turcima; kritizirala njihov obiteljski život sarkastično «da mi je počelo imponovati».
Iz njezina razgovora u vrtu s najamnikom Mehmedom Jašarevićem bilo je jasno da
se radi ne o osobnim animozitetima nego jednoj od zadnjih epizoda u borbi dvaju
svjetova (1899, 306). Radić uviđa da i don Frano o Turcima misli kao i starica. I on
je intrasigeant (nesusretljiv za dogovor). Dječarcu nosaču Radićeva fotoaparata, koji
je pitao don Franu gdje će nositi tu napravu, svećenik odgovara da ga nosi ravno u
86

pakao. «Ne znam ja gdje je pakao, ujače», odgovorio je mali (1899, 309). Radić je u
starici vidio «utjelovljenu misao i borbu kršćanstva, koja ne pozna pomirbe, niti
ikakve transakcija s islamom» … «dok sam na drugim mjestima nalazio raju
kršćansku, ne vjerujuću, nego praznovjernu, kukavnu, gdješto i podlu».

Muhamedanci su, prema onome kako ih je Radić prikazao, bili duboko nezadovoljni
stanjem u svom «sloju». Šejh Seid Hindia, čuvar tekije na Buni i imaoc mlina,
Arapin, poželio je handžar kojim bi «posmicao sve Turke, jer nema pravog kadije,
šerijatu ni traga» (1899, 307). Dječarac na Buni Alija Bajgorić odriče hodžama
dostojanstvo svećenika kazavši: «Što je ńima do Boga! Samo da im je ovdje dobro.»
Radić šejha postavlja za padnan staroj don Franovoj, «koji stoji nad bezbožnim i ne
vjerujućim ovim turstvom». Međutim, među šejhom i staricom jedna je velika
razlika: šejh je ovdje već anahronizam, zaključuje Radić (1899, 308).

Ipak, Radić jednom muhamedancu, duvanjskom podnačelniku Osmanu Kokanoviću,
unatoč činjenici da «ne zna štiti ni pisati», priznaje posebnu mudrost: (…) «meni je
od toga 'Turčina' bilo dosta, što sam iz njegova govora jasno kao sunce razabirao, da
on oko sebe vidi svoj narod trojega zakona. Ja bih htio vidjeti obrazovana našeg
čovjeka, koji bi se u ovom vjersko-socijalnom metežu boļe snašao i sa onakim
mirom i razborom govorio.», zaključuje Radić (1899, 319).

U nekoliko susreta Radić zapaža da muhamedanci svoj jezik nazivaju hrvatskim.
Duvanjski hodža rekao je Radiću: «Pa ti govoriš hrvatski kao da si iz Bosne».
Dječarac Alija iz Blagaja za svoj jezik kaže da je hrvatski (308), dok je ime hrvatsko
seoskom svijetu po Bosni posve nepoznato (1899, 309).

Putujući iz Trebinja u Mostar, Radić se, kaže, nagledao krasnoga svijeta, u stasu i
licu. U Hercegovini se muhamedanske žene ne kriju (1899, 304). On zamjećuje da su
odnosi među ljudima skladni i da su se u Trebinju svi lijepo i toplo pozdravljali.
Jusuf-beg Resulbegović-Kapetanović pošao u je Police posjetiti kmeta Pušu
Bokonjića i bio svjedok ponašanja za kakvo ne zna primjera: «dočekao na ime
ńekoga kao gospodara, a razgovarao s ńim kao sa susjedom i starim znancem.»,
primjećuje Radić te pokušava objasniti: «nije li to biļeg patrijarhalnih prilika, gdje je
kultura gospodara i podložnika – jednaka?» (1899, 299).

Međutim, «mladi dosta odlaze u boj, i od 'Turaka' i od pravoslavnih hrišćana,
spremni su zapaliti sve nad glavom – što bilo. Pušo je rekao: da tko pozove narod,
hoće li u svatove, ili u boj, - više bi ih krenulo u boj». Je li moguće da bi tako narod u
Podravini, Posavini i Slavoniji zapalio sve svoje - pa šta bilo. Nemoguće. «I više će
od sto godina proteći dok se ovaj narod ne nauči na dom, dok dom ondje ne postane
kulturna tvrđa», beznadno će Radić (1899, 301). Napominje da se u «nas povijest
slabo uči uopće, a unutrašnjoj povijesti ovih naših zemalja što su bile pod turskim
gospodstvom, ne znamo ništa» (1899, 306).
87

Najplodniju seriju tekstova o Popovu polju u Glasniku Zemaljskog muzeja napisao je
zavaski iguman Hristifor Mihajlović. U njima je prvi spomenuo izraz krš i objavio
opis koji mu pridaje sirovu ali i pomalo romantičnu sliku, sliku snažnih kontrasta
koju putnik-pješak proživljava savladavajući ga. Priroda, kaže, «jedva da je igdje
nanizala više protivnosti jednu uz drugu, neg na balkanskim zemljama, i ovdje će
više da ti pruži». «Dosta puta, kada se zadnjim naporom umornih nogu, izranjenih od
oštrljastog kamenja, koje ti se jednako ispod njih izmiče, uspeo na neku uzvisinu,
netom ti bude, kao da je divovska ruka razgrnula zavjesu, koja je dojako sve
zaklonila, pa ti se oko zasja od radosti, zaustavivši se na bujnoj i ubavoj dolini, što se
eno zelena složila između ove tvrde golijeti i umornome se putniku drugačije ne
učini nego i oaza u tropskoj pustinji.» (1899).

U još jednom članku Mihajlović koristi izraz krš, i ovaj put on ima značenje
kamenite pustinje i bespuća. Događa se to u članku o «Gradu u Klisuri», kad se pita
«ko je, ovo, kad li i za šta li gradio» «u ovakvoj pustinji, velikom kršu, gdje niti ima
sela ni od njega traga» (1892, 253). «Ova tvrđava stoji na jednoj samoj stijeni, te je
skoro sa svake strane pristupnim visovima opkoljena, kao orao na klisuri, pa bi
čovjek rekao, da je sama priroda ovu stijenu naročito za ovaku kulu stvorila, za
onoga ko se u nevolji čuva da mu se lakše bude sačuvati.».

U svojim člancima Mihajlović se bavi i pitanjima naziva područja i pojedinih
lokaliteta. Kaže da se drži starog, tj. pravog imena: Popovo, jer otkad je Austrija
došla ono se zove Popovo-polje, što su prihvatili i domoroci. Istina, autor koristi
samostalni izraz polje, kad kaže «idemo u polje», ali ono je sinonim za ravnicu
(1889b, 14). Prema predaji, Popovo se «zvalo Kriva – luka», ponekad bi se dodalo
pokraj Dubrovnika. Smatra da se tako prozvalo dolaskom Osmanlija, ali za to nema
nikakvih valjanih dokaza (1889b, 16). Međutim, u tekstu J. Pamučine, pisanom
1830., a prvi put objavljenom na ruskom jeziku, koristi se naziv Popovo polje
(Giljferding 1858, 486). Ime Zavala, smatra Mihajlović, dali su Primorci. Naime, s
njihove strane Zavala se nalazi na kraju «dva sahata duge vale». Ta vala prosjeca
brda od Popova do dalmatinske granice i njome ide glavni put. «S naše strane od
Popova, zvalo bi se 'Predvala' mjesto Zavala», zaključuje Mihajlović.
Još jedna točka u prostoru povezana je s pitanjima naziva. To je jedna «grdna
jametina» pod samom bedrenicom Grada na Klisuri. Ima dva imena: Belenići je zovu
Zmajevica, a Zavala Tavnica. Po narodnom vjerovanju «iz nje je negda izlazio
zmaj», odnosno, služila je «kao tavnica za nevoljne sužnje» (1892, 254).

Upada u oči Mihajlovićeva tvrdnja da o Popovu nema ništa u knjigama, te da on u
člancima iznosi ono što kaže predaja. Po tome bi se dalo zaključiti da nije upoznat s
Hiljferdingovim izdanjem u kojem je objavljen opis Vjetrenice i Popova svoga
pretšasnika J. Pamučine, kao ni niza drugih povijesnih izvora. Narodno sjećanje je
jedini izvor i za objašnjenje postojanja Grada na Klisuri «Po predanju ovdje se neko
vrijeme s blagom skrivao herceg Šćepan pred svojim sinom poturčenjakom, a onda
88

se diže za Dubrovnik». Ta predaja ima nesretan nastavak: Dubrovčani ga ne htjednu
primiti dok se ne potpiše «herceg prošo i blago pronio». Kad je nakon nekog
vremena herceg zatražio blago, oni mu pokažu potpis. Kad on vidi da je prevaren,
«na mah svisne» (1982).

Predaja je izvor i za povijest obrane od Turaka. Popovo se branilo sedam godina od
Turaka pod vodstvom jednog popa koji je stanovao u Vjetrenici. Posljednji poraz,
kaže, pretrpjeli su na «Hržanom dolu, gdje ima sila groblja i dva velika krsta». (Za
jedan od ova dva krsta vidi dolje Bijelića.) Mihajlović dopušta tu mogućnost, jer su
Popovci zbog blizine granice «uvijek imali odstupnicu ili pod sv. Markom ili sv.
Vlahom». Također, čini mu se da se Popovo spominje u poveljama srpskih vladara
Dubrovčanima. Ovdje se ističe, dakle, i svojevrsna geopolitička važnost Popova
polja.

Ista vrsta izvora vrijedi i za nastanak manastira (slika 33). Ona kaže da ga je gradio
car Konstantin (kako narod kaže Kostadin). Smatra da se to ne može vjerovati, te
položaj manastira govori da ga je «sam mjesni narod podigao». Nagađajući o starosti
crkve spominje pečat iz 1271. i zaključuje da osim toga pečata nema drugog što
može dokazati starost manastira (1890a, 136). Kaže da je možda vjerojatno što neki
kažu da je crkva zadužbina kralja Dragutina ili kraljice Jelene. No, dodaje da su
zadužbine obično veće (1890a, 135). Osvrćući se na freske, «slike», kaže da su
posljednji put slikane 1619. i da nisu strogo vizantinske (1890a, 137).

Ne zna ni kad je crkva sv. Petra rađena ni kad je srušena. Navodi nekoliko turskih
isprava kojima pokušava rekonstruirati prošlost crkve i dokazati da je pravoslavna. U
njoj je pronašao ploče «najljepše išarane raznijem vezovima» (slika 32), koje su
okrenute u zid da se šare ne vide. Smatra da je to od neke stare crkve, starije od ove
sv. Petra. Jednu takvu ploču donio je u manastir (93x49 cm) s likovima dvije ptice
okrenute jedna drugoj s kljunovima u jednoj čaši, a ostale ploče su «u raznijem
šarama navezene» (1890b, 273). Do 1867. u nju su se «kopali i rimokatolici». Tada
su pokrenuli parnicu, pa je turski sud crkvu dodijelio pravoslavnima. Kaže da kod
crkve ima i «starijeh grobnica» (misli na stećke) i tu je sad groblje pravoslavnih
stanovnika Zavale.

Osvrćući se na stećke Mihajlović odbacuje da bi oni mogli biti «bogumilske
grobnice», «što neki hoće dokazati jer oni su najstrožje osuđivali znakove krsta, a i
hramove smatrali izlišnim». Tvrdi da osam godina proučava grobnice i nije se desilo
da nema na njima ili kod njih znak krsta (1889b,15). Ističe nekoliko njih s
«pobijenim krstom», te posebno veliku grobnicu u Veličanim sa značajnim
napisom…To ne samo da pobija nego upravo dokazuje da su, ili bar da ih ima
isključivo pravoslavno-hristjanskih (1889b,16).

89

Bavi se i mentalitetom Popovaca pa kaže da je Popovo srazmjerno broju stanovnika
davalo više znatnijih ljudi nego drugi krajevi Hercegovine. Popovci su oštroumni i
daroviti, rodoljubi, vješti u zanatima osobito u kamenoj radnji, te sami grade kuće i
čatrnje. Majstori idu po svoj Hercegovini i jednim dijelu Dalmacije, teku novac i
donose kući. Preko dvadeset ih je bilo na Sueskom kanalu. Također, dobri su u «svim
drugim zanatima», tako ne trebaju pomoći sa strane. Iako bez škola, znade se baciti u
bijeli svijet i steći novca. Oni koji odu u svijet, čak i ako ostanu tamo i ožene se, šalju
novčanu pomoć obitelji. Popovci dosta iseljavaju, pa nema varoši u Bosni i
Hercegovini u kojoj ih nema, a i u «Americi ih ima danas oko 50 i stalno idu».
«Hercegovina cijeli svijet naseli, a sebe ne raseli», po Mihajloviću, odnosi se najviše
na Popovo. Mihajlović ističe da Popovcima zamjeraju da «zaostaju u junaštvu» što
pisac odbacuje. Ovdje kaže da Popovo ima manje Muhamendanaca.

No,  jedan od Muhamendanaca iznimno je obilježio krajolik Popova polja: aktivnim
životom u prvoj polovici 19. stoljeća, i naslijeđem koje se očitovalo na razne načine
dugo do u 20. stoljeće. Bio je jedna od dvije specijalne teme koje su u Glasniku
Zemaljskog muzeja radila dva stručnjaka toga Muzeja, dakle, resorni povjerenici pod
novom kulturnom vlasti. Druga tema su stećci Popova polja, koji su kao jedna od
najvećih kulturnih vrijednosti Bosne i Hercegovine, prvi put sustavno predstavljeni u
seriji članaka koji su obrađivali «mramorove Hercegovine».

Muhamedanac je zapravo hutovski kapetan Hadži-beg, čiji kontroverzni portret
izbija u prvi plan kad se analizira povijest hutovske tvrđave. Ona se nalazi na uskom
prolazu puta koji vodi od Hutova do Neuma te kontrolira sav promet koji se onuda
odvijao. Kule u sastavu grada nosile su natpise kojima se pozabavio Hörmann. Na
njima je pisalo «O vječni i jedini!», «Pobjednik», «Svedržitelj», «Vječni»,
«Svemogući», «Pomoćnik u svakoj zgodi» i «Jedini», što je lako objašnjivo jer se
radi o imenima Boga ili lijepim imenima iz Kurana kojih ima ukupno 99. «Nema
sumnje da idu u red mističnih formula», i dokaz su Hadži-begova «mističnog
pravca». Natpisi se upotrebljavaju kao amajlije da «kuća bude očuvana od groma i
požara, nadalje, od zmija i jakrepa» (Hörmann 1890a). «Žitelji hutovski i dan danas
drže da su ti natpisi tilsum (tajanstvene moći) protiv zmija i tvrde, da do danas još
niko nije vidio zmije u hutovskoj tvgjavi» (Hörmann 1890b, 269). Hadži-beg se
zanimao naukom, malo se pačao u i zvjezdarstvo, te bi po planetama često udešavao
svoje poslove. Katkad bi se pokazao i kao vrač, pa bi «mlagji njegovi» mislili da
može nešto u budućnosti razmrsiti svojim nadnaravnim darom. U svakom slučaju,
imao je «rijedak naravni dar», i uvelike je utjecao na prilike u Hercegovini.

U popovskoj tradiciji Hadži-beg je opisan više kao tiranin i nasilnik, koji je prijetio
ljudima i mučio ih na sve načine da su ga bojali kao pakla (Pamučina 1976,79).  Kad
bi radio na njivi sazvao je samo djevojke, koje je nakon rada hranio i napijao, tjerao
ih da pjevaju a nakon svega izabirao najljepšu i odlazio s njom nasamo, zatim je
spajao i udavao za momka iz najčestitije kuće (Pamučina 1976, 78). Ovu tradiciju
90

primjećuje i Hörmann: narod je za Hadži-bega mnogo pripovijedao da je bio
halapljiv na ženskinje, za koje bi kasnije prisilio mladiće da ih ožene, a da je za
seljake i trgovce bio tlačitelj, u svojoj «razjarenosti upravo grozan» (Hörmann
1890b, 270). On, međutim, smatra da je to pretjerano, i da je begovo «srce bilo
plemenito», jer nikada nije otimao od seljaka zemlju. To će biti razlog da su mu
seljaci vjerno stajali uz bok, a katolici iz Hrasna bili su mu glavni oslonac cijeli život
(DNJN). Protivnike je, pak, mučio i zatvarao u tamnicama u kojima bi umirali, a
tijelo bi im bacao u «ponore kojih okolo Hutova ima priličan broj». «Zbog takova
pričanja i dan danas putnik s nekim strahom prolazi kaj hutovske gradine, pa će
mnogi govoriti, da je čuo glasove duša, koje vape za pomoć» (Hörmann 1890b, 271).

Hörmann donosi naglaske iz Hadži-begova života koji ukazuju na slojevitu osobnost:
Hadži-beg (Mehmed-beg) rođen je u Stocu 1768. Brzo je postao ocu nepokoran, pa
pođe po svijetu. Uz vezira Ahmed-pašu Gjezara, valiju sirijskog, provede više
godina, tijekom kojih je posjetio i Meku, potom neko vrijeme bio u Carigradu, te se
između 1797. i 1798. vratio ocu. Otac se povuče i podijeli stolačku kapetaniju te
hutovsku kapetaniju dade Hadži-begu, koji dogradi kulu u kojoj su stanovali
«panduri kao krajiška straža». Za vrijeme francuskog zauzeća Dubrovnika pomogne
Marmontovoj vojsci, što mu ovaj kasnije vrati u sukobima s bratom Mustaj-begom,
stolačkim kapetanom, oko nekih sela kod Počitelja. Kad je združena crnogorska i
ruska vojska krenula 1807. na Trebinje i druge hercegovačke gradove, među prvima
u obrani bješe Hadži-beg s 800 momaka iz svoje kapetanije, najviše katolika, te s
Ljubincima krenu prema Bileći. Ondje potjeraše Crnogorce i Ruse; potonji, nevješti
kraju, polome se niz Klobučke ploče koje se od tada zovu Moskovske ploče, a mjesta
gdje se turska vojska utaborila Hadži-begovi meterizi (Hörmann 1890a, 170-172).
Prema jednoj tvrdnji, poginuo je 1830. u Stocu. Ondje su se nakon protjerivanja
vezira Namik-paše sukobile vojske na čijim su se suprotnim stranama našla dvojica
braće: Hadži-beg i Ali-aga (Hörmann 1890b, 168-169).

Drugi autor, Ćiro Truhelka, posvetio se proučavanju i  interpretiranju baštine
stećaka. Primjećuje da ih narod često zove grčkim grobnicama, što ne znači da je
mislio na Grke, nego da su pod njima sahranjeni «najdavniji ljudi svijeta». Međutim,
nalazi da narod nema kontinuitet sjećanja, nego nagađa o starinama. Ta pričanja su
nam «zanimljiv dokaz, kako narod o postanju svojih najznačajnijih i najznamenitijih
spomenika, koji su mu svuda pred očima, nije upamtio stalne tradicije, već o njima
samo umije da priča i da nagađa. Koliko je god u pjesmi i priči živa tradicija o
bojevima iz potonjeg vremena, prekinut je kontinuitet srednjovječnoj tradiciji, a malo
gdje po Bosni ima žive uspomene iz toga doba» (Truhelke 1891, 369). Truhelka
smatra da će proučavanje stećaka biti jedna od najvažnijih zadataka bosanske
etnografije.

Za njihove oblike kaže da vuku podrijetlo od rimskog sarkofaga, što je «poganački»,
a ne kršćanski uzor. Među ukrasima zapaža da se arhitektonski oblici poput kolonada
91

mogu naći samo na stećcima južne Hercegovine od Popova polja do Bileće, što
tumači utjecajem Dubrovnika. Česti ornamenti su cvijet, spleteno uže, i dvije grupe
motiva koje se svode na vije (zavojnice) i grane. Za prve uzorima prikazuje ukrase
stećaka oko Žakova. Često se susreću i heraldičiki znakovi. Zapaža da simboli na
stećcima predstavljaju život – turniri, igranke, lov – a smrti nema ni traga (1891,
383). Kome su pripadali steći, Truhelka se izbjegava posve izjasniti te kaže da bi za
početak bilo dovoljno reći da su to «starobosanski mramorovi» (1891, 384). Posebnu
važnost pridaje stećku u Veličanima te donosi njegov napis kao crtež i kao
transkripciju. Podsjeća da je prvi put pročitan 1886. u Vijesniku Hrvatskog
arheološkog društva, ali pogrešno. Truhelki ostaje nejasno jedno ime na stećku,
kojeg on prevodi kao Paganeca Čihorića, što dovodi u vezu s Paganima. Za ploču iz
župne crkve u Ravnom, iz 1579.  kaže da predstavlja «bosansko pismo u
najsavršenijoj formi» (Truhelka 1892, 116).

Uskoro će u istom časopisu oglasiti Jireček (1892), koji će Truhelkin crtež iskoristiti
da objasni genealošku vezu ljudi koji se na stećku spominju. Truhelkina Paganca
objašnjava kao župana Nenca. Radi se o Čihorićima (ranije prezime Drugovići, koje
se prestaje spominjati 1356.), jednoj od najznamenitijih porodica između Neretve i
Kotora (Jireček 1892, 280). Porodicu čine župan Nenac, njegova žena Radača, župan
Vratko, sluga Dabiživ, tepčija Stipko i Nenčev sin župan Dabiživ. Spominje se i
druga kuća, iz koje je gospođa Radača, koja je poznatija u povijesti, a to su
Draživojevići, odnosno Sankovići: župan Sanko, župan Gradoje, te Sankova djeca
župan Bijeljak, vojvoda Radič i Draga. Svi su živjeli u 14. stoljeću. Veličani se tada
u dubrovačkim arhivima spominju pod imenom Velika vas, a o manastiru u Zavali u
dubrovačkim arhivima još nema spomena (Jireček 1892).

Glasnik Zemaljskog muzeja donosi i članak o jednom krupnom nadgrobnom križu u
Miljanovićima. Članak posebnu pažnju zaslužuje zbog specifičnih naknadnih
intervencija na križu. Izvorni napis kaže da se radi o grobu izvjesnog Radihne, za
kojeg narod kaže da je poginuo u boju s Mlečićima i da je na tom mjestu pokopan
(Bijelić 1891). Na križu je doklesano kako je taj spomenik «pao na zemlju od potresa
1883.», te da ga «podiže s narodom 1890.» jerej Sava Simić, što ostavlja materijala i
za povijest znanosti.

Na stećke kao kamene na kojima su ispisane sekundarnu poruke upozorava još jedan
autor iz Zemaljskog muzeja, koji je posvetio pažnju Popovu. Radi se o kustosu
Muzeja, etnologu Vejsilu Ćurčiću (1868 1959), koji je vrlo detaljno opisao Popovo
u sklopu prikaza narodnog ribarstva u Hercegovini. Ovdje ćemo izdvojiti neke
elemente koji održavaju narodni duh ili pak ističu kulturnu dimenziju života. On se
služi podacima koje je zapisao Truhelka, pa podsjeća na stećak kod Žakova, koji veli
da je da je rijeka 1813. tako nabujala da je voda do onog mjesta, oko 15 m nad
normalnom površinom došla. Također, između Zavale i  Grmljana ima kamen koji
označava gaz preko rijeke. Narod kazuje da je i s druge strane bio takav kamen, te da
92

oba od davnina služe, da ondašnjem narodu kazuju gâz preko rijeke (Truhelka, 1892,
28). Na njemu piše: «Bog gospod pomozi da pride» (Ćurčić 1915a, 65).

Ćurčić donosi i detaljan opis vrlo razrađene organizacije rada i upravljanja
mlinicama, kao i estavelama na kojima love ribu. Mlinice imaju dosta ortaka, pa se i
riba dijeli. Tako, u  Bender mlinici ispod Velje Međe, vrijeme jednoga dana (24 sata)
dijeli se na redove, a ima u svemu 11 glavnih redova. Samo je jedan red cio, ostali su
podijeljeni na više hiseta: a) po pola reda, b) po jednu četvrtinu + jednu osminu
(čejrek i po), c) po jednu četvrtinu, d) po jednu osminu, e) po jednu šesnaestinu, a ovi
se opet mogu između sebe dijeliti, i imati zajedničke kombinacije (npr. četvorica
imaju 2/4, a neki dijelovi se dijele na 64 dijela). Tako se dijeli vrijeme mliva, a i
količina ribe. Ima jama koje imaju 30 ili 50 hiseta. Jama Ovćenjak u Strujićima je
zajednička, općinska, pa na njoj ribe dijele po ¼ Vulićima (Smoljanovina i
Ramovina), ¼ Šišama, Rikalima, Borama i Marićima (Bakibegovina), ¼ Borama i ¼
Marićima. Vulići dijele svoje četvrtinu na dvoje, od kojih prva na pet dijelova, a
druga polovica na dvoje, a to dalje na mnoštvo dijelova (Ćurčić 1915a, 84).
Kad ima dosta ribe dijeli se sudom, a kad je je malo, broji se po komadu. Za vrijeme
dok se hvata na jami, mora od svake porodice da bude netko zastupan i da hvata, a
ako ne dođe, ne pripada mu ništa, već onaj odnese sam, koji je uhvatio. Na jame se
nije plaćao nikakav porez (Ćurčić 1915a, 86).

Kad su Popovci bacali ribarske mreže, za tegove koji će je držati pri dnu koristili su
ostatke starog posuđa, vjerojatno zbog ručice. Ćurčić međutim navodi i neslavan
običaj koji je imao vrlo negativne posljedice po kulturnu baštinu: «U tu svrhu
najbolje im posluže prehistoričke hrbine, koje oni kopaju u tamošnjim gomilama».
Mreže su raspoznavali po plosnatom kamenčiću, komadiću cigle i slično, koje bi
postavili s obje strane gornjeg konopa. Taj predmet je «obično našaran udubenim
rupicama ili kakvim drugim šarama, a zove se učeo. (Ćurčić 1915a, 87). Riba kao
predmet ishrane, ali i afrodizijak, spominje se i kod Ćurčića. Opisujući Hadžibegov
jaz na završetku polja, kaže da se Hadžibeg dobro opskrbljivao gaovicom, koje mu je
dobro prijala, i moguće, još više služila kao lijek, svojstvo, koje spominje Čelebija
(Ćurčić 1915a, 88).

Zanimljive podatke o Popovu polju nalazimo kod Petra Ivaniševića (1878-1961),
koji je bio narodni poslanik u tri mandata: Narodne radikalne stranke od 1925, na
listi Petra Živkovića od 1931, te na listi Bogoljuba Jevtića od 1935. godine. Tada je
postavljen za bana Zetske banovine. U predgovoru Ivaniševićevim Doživljajima i
uspomenama (Beograd – Novi Sad 2001) Vasilije Đ. Krestić ga oslikava kao osobu
prožetu srpskim nacionalnim zanosom, čiji je politički kredo bio ujedinjenje svih
srpskih zemalja. Pripadao je generaciji kojoj je uspjelo ostvariti svoje ideale.
Međutim, pred njegovim očima se 1941. srušilo sve što je tom pogledu ljudskim i
materijalnim žrtvama izgrađeno, kaže se u predgovoru (2001, 8). Optužio je Hrvate
93

da su smišljeno podrivali, slabili i rušili Jugoslaviju, uz pomoć srpske naivnosti i
političke nezrelosti. Crnogorce je smatrao Srbima posebnog mentaliteta.

U njegovu radu nalazimo prilog određenju granica Popova polja kako ga je
doživljavalo domaće stanovništvo. Ono se prostire između Hutova i Poljica s jedne
strane te Tulja s druge strane. Navodi i unutrašnju podjelu polja: Donje polje je od
Hutova do Ravnog, a Gornje od Ravnoga do Poljica. Šuma, po Ivaniševiću, nije ništa
drugo nego produženje Popova polja i taj dio se zove Popovska šuma, a na nju se
poslije naslanja Trebinjska šuma. On ne spominje planinu Bjelasnicu, nego planinu
Iliju, koja se «produžuje do Leutara». S istoka horizont zatvaraju trebinjska brda na
kojima se vide mnogobrojne fortice iz doba Austrije (2001, 10). «Sa severne strane
polja nalaze se visoka i gola brda u kojima nema ništa do pelina i guja otrovnica».
«Iako je polje više pod vodom no na suvu, ne pojavljuju se nikakvi komarci i mesto
je neobično zdravo da postoji zdravica 'zdrav kao Popovac'».

Kroz Popovo polje protječe Trebišnjica, koja «u jesen i s proleća iza velikih kiša
nadođe, kako narod kaže, 'od brega do brega', ispuni korito i već se u Donjem polju
pojavljuje blato, koje se uz polje penje poput morske plime. Kad dođe do ispod sela
Ravnog, u celom Gornjem polju počnu jame 'rigati', tj. izvori na sve strane, čak i
ispod moga sela» (2001, 13).
«Blato ne potapa samo polje no isto zahvati i Šumu. Ja se sećam kao dete da je
dolazilo do Huma i na taj način držalo pod sobom i celu Popovsku šumu. Sada su
ređi slučajevi da se tako visoko blato penje, ali nisu retki da prelazi selo Poljice i da
uđe duboko u Popovsku šumu».
«Ono što je najinteresantnije čak i neverovatno, to je da sa vodom izlaze i ribe iz tih
jama. Od mnogih sam posle slušao da ribari mogu tačno znati koja je riba iz koje
jame, jer iako su sve slične, po boji se razlikuju. (…) Pričali su mi ribari, kao i ostali
meštani, da ribe čim osete da blato splašnjava, na deset dana ranije beže svaka u
svoju jamu i da se tada ne može uhvatiti nijedna riba. To je najbolji znak da će blato
brzo nestati da se neće skoro povratiti» (2001, 14). Blato sa svojim talogom čini
plodnim Popovo polje kao Nil za Misir, napominje Ivanišević.
Sve to blato nestane u jamama – vrtačama, koje žderu vodu. One mogu biti tako
opasne da i vola povuku. Jedna od najvećih takvih zove se Doljašnica, a od
mnogobrojnih pećina najveća je Vjetrenica, blizu manastira Zavale, odmah iznad
željezničke stanice. Usred leta nemogućno je ostati pred njom od ledenog vetra koji
izbija iz nje, sjeća se Ivanišević.

Za klimu kaže da je povoljna, budući «retko pada sneg i brzo se rastopi». «Slušao
sam kao dete od starih ljudi da su i oni slušali od svojih starih da se jedne zime preko
zaleđenog blata išlo kolima» (2001, 17). U Popovu polju uspijeva svako južno voće
kao smokve, šipak, trešnja, vinova loza, a naročito je pogodno za duhan, osobito
duhan u Trebinjskoj šumi.

94

Ivaniševiću je krajolik Popova polja, osobito pogled iz njegova sela ka Trebinju,
ostao vrlo «lep i romantičan». On pokazuje upućenost i informiranost u karstološka
zbivanja kazavši da je Trebišnjica ponornica koja je u strane udžbenike ušla kao
klasičan primer karsnih reka. Istodobno, to je i pokazatelj da je u srbijanskoj eliti bilo
usvojeno učenje o kršu. Opis toka Trebišnjice Ivanišević je markirao povijesnim, u
pravilu vjerskim točkama: ona protiče između «dva poznata istorijska manastira
Dobrićeva i Kosijerova», zatim se spušta na Lastvu, pa kruži kroz Trebinjsko polje
ispod same trebinjske stare tvrđave, «drži se podnožja sjeverne strane, protiče ispod
samog manastira Tvrdoša», ispod Tulja ulazi iz Šume u Popovo polje, onda prelazi
potpuno na južnu stranu polja, do ispod manastira Zavale i sela Ravnog, silazeći u
Donje Popovo polje, gde postepeno nestaje u vrtačama koje žderu vodu. Prelazak na
južnu stranu ispod Tulja popraćen je legendom prema kojoj je Sveti Sava rijeku od
Trebinja do Tulja vodio kroz šumu samim podnožjem brda. «Bilo je ručno doba, pa
Sveti Sava pobode štap kojim je vodio reku, zaustavi je i prokune svakog onoga ko
mu štap dirne, a tako isto i mesto gde mu je štap bio poboden. Dok je bio na ručku u
Tulju, neko čobanče izvadi štap i reka pojuri na drugu stranu. Dete se udavi i na tom
se mestu stvori veliki vir pod imenom Krđan» (Ivanišević 2001, 12).

Misli da je ime Popovo polje dobilo od poplava, a pored fizičko-geografskog na
Donje i Gornje polje, njegovo područje dijeli konfesionalno. «Manastir Zavala je,
može se reći, granica između istočne i zapadne crkve». Od Zavale idući prema Šumi
i preko brda ka Crnoj Gori mahom je stanovništvo pravoslavne vere, kao što je od
Zavale idući niz polje ka Mostaru mahom katoličke vere. «Muslimana je bilo ranije
za vreme Turaka. U to vreme glavno je sresko mesto bilo Dračevo, mesto Ljubinja,
jedno od najlepših mesta u podnožju u Popovom polju. I dan danji se vide ostaci
jedne stare razrušene džamije u tom selu». Stanovništvo se unekoliko razlikuje u
nošnji: «Dok ja bijah dete mahom su ljudi nosili crvene saruke oko fesa na glavi, a
katolici višnjave fesove» (2001, 16).

«Tolerantnost vera bila je ranije mnogo veća no danas između pravoslavnih i
katolika. Vera nikad nije dolazila u diskusiju. Svaki od njih je poštovao tuđu kao i
svoju veru. Najbolji nam primer za to daje don Ivo Musić, koji je bio katolički
sveštenik u selu Ravnom. On je 1876. godine podigao Popovo i Šumu i borio se sa
ostalim srpskim ustašama protiv turske tiranije. Za svoje zasluge dobio je i vojvodski
čin. Kad je Austrija ušla 1878 godine bio je proćeran u Srbiju. Takve ljude Austrija
nije trpela.» (2001 16).

Kod Popovaca, tvrdi Ivanišević, nema raskalašenosti; «nevolja ih je naučila da trpe i
rade, nema izdizanja iznad ostalih.» Po tome postoji razlika «između njih i naših
brđana». Borba s prirodnim teškoćama napravila ga je otpornim i zdravim. U moje
vreme, svjedoči Ivanišević, «strogo se pazilo na post, što se održavalo u sve godišnje
poste kao i sredu i petak». «Omrsiti se tih dana, smatralo se za neoprostiv greh». «Ni
saveti sveštenika za bolesnika da ne mora postiti nisu se prihvaćali». Moj pokojni
95

otac bi, kaže Ivanišević, za poklade slomio čibuk preko kolena i ne bi zapalio za
vreme Velikog posta. A kada bi ko izgovorio reč meso u prisustvu moje majke uvek
bi rekla: «U snu se ne snilo» (2001, 17). Također, promućurni su i snalažljivi,
nepovjerljivi i kriju dozu lukavstva; retko će dati svoje mišljenje o nekom čoveku
dok prvo ne čuje šta ti misliš, smatra Ivanišević.
Popovci su strogo konzervativni i strogo se pridržavaju starih običaja. Kad bi posekla
deci nokte, pokojna majka bi ih zavila u krpu i stavila u neku pukotinu od zida, a
najradije ispod kućnog praga. Kasnije je Ivanišević pročitao knjiga u kojoj se
objašnjava da je to «ostatak jednog prastarog praznovjerja». Divljaci su verovali da
se čovjekov duh nalazi u svakoj stvari koja mu pripada. Pričao mi je Mitrofan Simić,
kaluđer manastira u Dužima, da su mu stari iz Popova polja pričali običaj, kad bi
kroz selo prolazio oraći vo, svaka žena bi pred njim ustala, «da mu učini podvorenje
kao 'kućnom hranitelju'». To bi radile i svakoj ženi u drugom stanju, pretpostavljajući
da nosi muško dete (2001, 18).
Opisujući emigraciju, Ivanišević smatra da su za iseljenje prevladavali politički
razlozi. «Begalo se najviše zbog regrutacije. Niko nije htio da služi austrijsku
vojsku». On kaže da se «stari Banjac» (Banac) u Dubrovniku obogatio najviše
prevozom naših mladića u Ameriku. Prevozilo se krišom i u buradima do broda u
pristaništu. «Sela su ostala pusta, devojke naudate». Neki se tamo i obogatiše, ali je
velik deo stradao u rudnicima. Hercegovac se lako ne vraća. Ako se obogatio tamo,
ostaje i pomaže svoje na domu. Ako nije stekao, pogotovu se ne vraća, sramota ga.
Kod Hercegovca je bogatstvo spojeno s ugledom. Ko nije bogat, ne može biti
ugledan» (2001, 17).

Osvrćući se na svoje djetinjstvo, Ivanišević u prvi plan stavlja neugodnosti iz
najranije životne dobi. To je svojevrsna top-lista strahova od mitskih bića, od nekih
oštrih kazni, te strahova od polutanskih zmija i vukova. Na sijelima se «igralo
različitih igara, poput prstena, i pričale se jezovite priče o vješticama, vampirima,
vukodlacima, morama i vilama, navodeći često mesto gdje se to desilo: pećine, jame,
reka, vir, raskrsnice, crkva, groblja, most. Iako su priče bila strašne da posle nisam
mogao celu noć spavati od straha, ipak me uvek nešto vuklo da čujem». «Docnije
nisam verovao u ta strašila, pa ipak i danas zazirem od nečega kada prođem noću
sam kroz kakvo groblje» (2001, 19).
Jednom je kao dijete Ivanišević bio na rubu šokantnog, gotovo nevjerojatnog
iskustva: ljudi iz sela su se iskupili i doveli su ga na guvno, gdje su ga zamišljeno
gledali dok su kuhali «maziju – belegiju. Dječak je trebao taj usijani predmet izvući
iz proključale vode. Naime, čobani su ga optužili da je neko jare bacio u jamu.
Spasila ga je majka i odvukla ga doma. To je «jedan redak zaostali običaj iz
Dušanova zakona», objašnjava pisac Doživljaja i uspomena.
Popovo polje je obilovao s dvije vrste zmija otrovnica: «crnokrug s crnim tačkama, i
šarka, sa žutim uzdužnim prugama». Lovili su ih do prije nekoliko godina i za otrov
plaćali po 25 din. «Koga po ljetnim vrućinama pecne, nema mu leka. Bilo je ljudskih
žrtava. Narod veruje, ma kako da zmiju ubije, ona oživi. Jedini siguran način je ako
96

se zašiljenim glogovim kocem razmrska glava i ostavi sa probodenim kocem kroz
glavu». «U proljeće viđali smo ih u vreme parenja na kamenu u jednom spletu po
deset». Jednog je mladića ujela zmija u vrtu kad je našto podziđivao. «Isisao je
zubima mesto i ispljunuo i za pola sata nastavio raditi. Za to vreme seljaci uhvatiše
zmiju, staviše je procep sa pobijenim štapom u zid, i čulo se njeno cvilenje».
Jednom, dok su bili čobani, natjerali su zmiju u vatru. «I dan danas se sećam njenog
neobičnog mirisa» (2001, 20). Jednom je vidio kako zmija napada ježa i kaže da nije
znao «kako bi se završilo da nisam ubio zmiju». Jednom je pak s čobanima čuo kako
nešto «kmeči iza jednog lisnatog graba». Tamo je bila šarka koja se «obavila oko
malog zeke i samo ga kljuca u glavu». Zmiju ubismo i odmah se odmota, a na
jadnom zeki kuda je bila obavijena sva dlaka ošurena kao da je vrelim gvožđem
prevučena, sjeća se Ivanišević (2001, 20). Također, ima blizu Krive reke jama i ceo
svet je verovao da u toj jami živi kraušac (Elaphe quatorlineata – op) i da bi uvek
izlazio iz jame kada bi se koja krava vraćala sa popaše kući. Za blavore kaže da su
«vrlo nevine životinje»; «mi smo ih kao deca iz nestašluka u njedra od košulje
stavljali». Po narodnom vjerovanju, «on pojede devet zmija, deseta njega».
Posle zmija najviše smo se bojali vukova. Narod nije imao oružja pošto je Austrija
sve pokupila pa ih se nakotilo da su često za zimskih dana udarali na torove,
zaključuje Ivanišević.

Kada se govori o elementima koje bi trebalo razmotriti za evaluaciju mogućeg
identiteta ovoga kraja, treba svratiti pozornost na sljedeće Ivaniševićeve retke:
«Jedne godine bio sam na Dvoru kod dr Jankovića dok je bio ministar dvora. Kada
sam kazao odakle sam on mi pruži jedan album sa retkim fotografskim snimcima.
Među ostalim spomenicima nađoh i nekoliko snimaka o ovim mlinovima, ispod
kojih pisaše na nemačkom jeziku: 'Welt Unicum'» (2001, 13).

Osvrnut ćemo se sada na prikaze Popova polja u novinama koje su nam bile
dostupne, i na kraće radove u časopisima. Započet ćemo s mostarskim Osvitom. On
počinje izlaziti 1898., a svoju orijentaciju izražava u zaglavlju stihovima Safvet bega
R. Bašagića Nevesinjca: «Hrvatskog jezika šum / može da goji, / može da spoji /
istok i zapad, / pjesmu i um.» Osvit je relativno često donosio kratke članke koji su
se izravno ili posredno ticali Popova.
Najprije piše o gradnji željeznice i zajmovima koji se podižu za nju (O, 1899/5:3,5;
7:4; 12:4), o tijeku njezine gradnje (58:4), prikazuje sličice krajeva uz prugu (94:4),
npr. Ravnog (89:5), Popova polja (90:5; 91:5) i Slanog  (99:4), prikazuje «svetčano
otvorenje nove željeznice» (O, 1901/57:nasl-3) te o novoj željeznici prenosi članak iz
Agramer Tagblatta (59:nasl-2).
Druga, još češća tema, jesu prirodne nepogode koje su pogađale Popovo: štete od
zvjeradi na Trebimlji (O, 1899/37:4), pojava vukova (O, 1899/53:1), štete od vukova
na Trebimlji, te istodobno potres (O, 1899/76:6); poplave: «Eto jada i nevolje – blato
u lipnju», s porukom da ga treba isušiti (O,1899, 52:4), nakon čega se javlja članak o
bijedi naroda (O, 1899/54:3), pa članak o velikoj kiši (4. listopada 1902): «I u
97

pokrajini ovih dana, kako nam javljaju s pruge Gabela – Trebinje lievala je kiša kao
iz kabla, te je na mnogim mjestima povodnja, koja odnosi težaku zelen i uništava mu
krvavi trud. Popovo se polje nalijeva, to se seljaci do pasa u vodi žure, da bar nešto
spase, trgajući zelen kukuruz.» (O, 1902/78:4), a potom list javlja o iseljavanju iz
pokrajine zbog slabe ljetine (O, 1902/88:4); potresi: trešnja, od koje se razlilo more
na Visu (O, 1899/60:4), potresi u pokrajini kod Stoca i Trebimlje (O, 1899/76:6), te o
kiši i potresu (O,1899/77:6), potres kod Ljubinja (O, 1900/53:4), nesreći od groma u
Hutovu na pruzi (O, 1900/57:4), itd.
Osvit je povremeno javljao o ubojstvima i tragedijama u Popovu i oko njega:
usmrtila ga radi plota u Gornjem Hrasnu (O, 1899/46:5), zagonetna smrt dviju
djevojaka na Raptima u Popovu (O, 1899/68:4) i vijest da je zločinac uhićen (O,
1899/69:4), o nesreći na željezničkoj pruzi (O, 1899/92:4), o čedomorstvu u Trebinju
(majka zatrudnila nakon što ju je ujak silovao) (O, 1900/27:4), M.T. u Orašju ubio
ženu (O, 1900/89:5), itd.
Poneka prirodna smrt također je zaslužila pažnju Osvita: Zorica Butigan iz Graca
umrla u 107. godini (O, 1899/20:4), a smrt književnika Ivana Zovke dobila ja na
važnosti te postala glavni članak (O, 1900/1).
Pisalo se i o svakodnevnim problemima: na Trebimlji crkva bez svećenika i vlada
glad (O, 1900/30:4), teške prilike, ruševine crkve, župnog stana i škole (O,
1900/64:4) te jedna skromna molba iz Ravnog za osnivanje pošte (O, 1901/77:4).
Objavljivani su članci o povijesnim ljudima: o Hadži-begu (O, 1899/89-94), o Grgi
Martiću u povodu 80. obljetnica rođenja (u više brojeva), da je hajduk Andrija Šimić
pušten iz zatvora (O, 1902/1:6-7), pa čak i o svatovima i vjenčanjima tadašnjih
velikana, među kojima i Ive Pilara (O, 1902/85:5).
U jednom listu koji se bavi svakodnevnim problemima koje smo nabrojali, upravo je
impresivna odlučnost da se bude u toku kulturnih zbivanja: Drajfus u Dubrovniku
(O, 1899/49:4), BiH na pariškim kongresima (autor Matoš) (O, 1900/71:4), BiH na
arheološkom kongresu (O, 1899/67:4), Tolstoj uhićen i izopćen (O, 1900/30;
1901/22:4), 400. godina Marka Marulića (u više brojeva), itd. Također, primjetljiva
je upućenost redakcije u znanstvena događanja, što dokazuju članci: najava
ornitološkog sastanka u Sarajevu (O, 1899/56:4), njegove pripreme (O, 1899/76:6),
održavanje sastanka (O, 1899/79:4), te banket u čast ornitologa koji je pripremio
Špiro Brusina (O, 1899/80:4), itd.
1.3.3 Vrijeme Kraljevine SHS / Jugoslavije

Nove društvene prilike donijele su razvijenije javno mnijenje o Popovu polju. Ono je
vjerojatno bila dijelom proizvod postupnog društvenog razvoja i opismenjavanja, a
dijelom sve veće uloge koju su tiskovine imale u politizaciji javne sfere. O Popovu
zatičemo više članaka o povijesnim zbivanjima i osobama, o etnografskim
elementima, te zbivanjima iz svakodnevnice. Doduše, periodička izdanja koje smo
pregledali možda ne donose veći broj članaka od Osvita, ali su neki ozbiljniji i
cjelovitiji. Među njima je jedan broj izrazito ideološki nabijenih naslova.
98

Većinu najznačajnijih članaka napisali su ljudi koji su bili službovali u Popovu polju:
popisivač narodnog blaga iz Zavale Ljubo Mićević, župnik iz Ravnoga Jozo Zovko,
učitelj Ivo Holub i drugi. Izuzetak je članak o manastiru u Zavali srpskog
povjesničara Vladimira Ćorovića (1885-1941), objavljen u Starinaru kao jedan od
niza tekstova o pravoslavnim manastirima ovog autora. Članak je kompleksan i
rađen na temelju nekoliko posjeta manastiru, uvida u relevantnu literaturu i
kompetencija znanstvenika koji se bavio historiografijom, filologijom i književnom
povijesti, osobe koja je, kako je predstavljen u pogovoru knjizi koja je objedinila sve
tekstove o hercegovačkim manastirima (1999), pripadala najužem krugu srpske i
jugoslavenske inteligencije prve polovice dvadesetog stoljeća. Pored osnovnih
podataka o manastiru, Ćorović nas upoznaje s tradicijom te kaže da nemamo
ozbiljnih vijesti o postanku manastira, ali misli da nije nastao kasnije od 14. stoljeća.
Ranije spominjani natpis i pečat koji ima 1271. godinu nije siguran dokaz jer je iz
kasnijeg vremena i sa sumnjivim pisanjem godine, i jer se u tu godinu stavlja i
početak Trebinjskog manastira. Oslanjajući se na ocjenu da se radi o sumnjivo
napisanoj godini, tj. da je majstor zavalskog pečata nevješto zamijenio slovo a, pa je
umjesto aso ispalo soa, podržava Jirečeka22 koji misli da bi 1271 imalo biti 7271, što
bi odgovaralo godini 1763 tj. zsoa. (Ćorović 1999, 159). Najstariji i potpuno siguran
dokument o postojanju manastira jest onaj iz 1514. kad neki Božo, sin Radoslavov
od Orahova Dola, potvrđuje da je prodao jedan vinograd Serafijonu, igumanu
manastirskom23 (Ćorović, 1999, 160). God. 1578. dat je ferman manastiru da se
popravi trošna crkva njegova. «Zavala je, prema tome, starija od XVI stoleća; ona je,
uopšte, najstariji održani pravoslavni manastir u Hercegovini», zaključuje Ćorović
(1999, 161). On dalje navodi važne godine iz njegove povijesti, pa kaže da je 1600.
kupio manastir najveći dio svojih prihoda u Orahovu Dolu. Godine 1619. živopisana
je crkva i živopis je očuvan do danas, «ali živopisac «izograf» nije nam poznat»
(1999, 161). U manastiru se pišu knjige, prije svega za manastirske potrebe.
Manastir je stradavao od Mlečana, ali ne i crkva. God. 1718. poslije rata, crkva je
«prekrivena prilozima dobrih ljudi», (1999, 163). Sredinom 18. stoljeća manastirski
se inventar znatno bogati, u kom stoljeću je jeromonah Azarije sagradio za zadužbinu
dvije čatrnje u selu, koje su u Ćorovićevo vrijeme bile zatrpane. U tom stoljeću
manastir je dobio dosta knjiga. Tokom 19. stoljeća manastir se nije razvijao i ostalo
je prilično zaboravljen (1999, 166). U dvadesetim godinama 19. stoljeća, kao i 100
godina nakon toga, u manastiru žive obično samo dva kaluđera «jer je za više život
odviše težak». Kada je 1839. umro iguman Isaija Šojić, manastir nije imao da isplati
posmrtnice mostarskom vladici Aksentiju, «i on je s toga digao srebreni krst s časne
trpeze i odneo ga u zalog». Knjige koje manastir dobiva u ovo doba većinom su
ruske, koje je dobio od mostarskog jeromonaha Čokorila, koji ih je u Rusiji «isprosio
za oskudne crkve hercegovačke» (1999, 166). Iguman Isaije je bio zaslužan jer je
popravio manastir, prekrio crkvu, ogradio avliju, podigao sporedne prostorije i

22 Wisenschafliche Mitteilungen aus Bosnien und der Herzegowina 1893, 366.
23 Man. arhiv. dok. br. 31.
99

obnovio ćelije, te u Orahovu Dolu «zasadio lep vinograd». Poslije njega je
«najznatniji» Hristifor Mihajlović koji je odmah nakon okupacije počeo s
popravkama te sazidao novu veliku zgradu manastirsku, podzidao i proširio avliju,
ukrasio crkvu ikonama, i 1899. «na bregu» poviše crkve namjesto starog drvenog
podigao «novi presličasti manastirski zvonik, najobičniji u Hercegovini, kakav u
neposrednoj blizini imaju katoličke crkve u Orahovu Dolu i u Ravnom» (1999, 170).
Međutim, «najveća i najčasnija mu je zasluga da je 1886. otvorio srpsku školu u
Zavali izdržavajući je u glavnom skromnim manastirskim sredstvima» (1999, 167).
Manastir u Zavali, kao ni jedan drugi u Hercegovini, «čitavim svojim položajem i
gradnjom, čini opšti utisak starih isposničkih, duboko mističnih, anahoretskih
prebivališta. Sav u kamenu, povučen u breg, polovinom uzidan u jednu pećinu, on
nema ničeg što bi opominjalo na svetsku sujetu» (1999, 168). Kroz male kose
prozore, koji su naknadno probijeni, crkva «ostaje u nekoj polutami i daje utisak
pećine» (1999, 169). Trijem koji iznad manastira vodi do tri stare ćelije ne daje
nikakve zaštite od «suvog oštrog vetra» koji «udari s Vratla» ili «silne jesenjske
kiše», i u «toj bespomoćnosti mora da su vrlo jezive mračne oktobarske večeri sa
svom pustinjom». Sve to skupa – «starinski istruleli stanovi, pećinska crkva i pustoš
kamene okoline izazivaju osećanje nečega nesvetskog, pravednog i u stvari odanog
Bogu», zaključuje Ćorović (1999, 169).
Crkva je donekle izgubila nešto od «prvobitne mistike» 1911. i 1913., kada je
«udaren» novi prozor iznad crkvenih vrata, koja su, «isto tako 'modernisana' i
proširena». «Živopis nije svuda očuvan, naročito ne po donjim delovima, i oštećen je
ponekad i na drugim mestima, posebno pri probijanju prozora». Tada je proširena i
manastirska avlija te je srušen stari prilaz kroz donji svod. «Oltarske slike novijeg su
porekla, ruskog tipa» (1999, 170).
«U ovom ubogom manastiru nema apsolutno nikakve skulpture. Zidan je bez ikakvih
pretenzija (…) i nije trebao nikakva ukrasa niti se na nj mislilo. Živopis je rađen
znatno docnije, dva-tri veka iza osnivanja, i došao je tek onda, kad se manastir bio
razvio i dobio izvestan lokalni značaj» (1999 172).
Ćorović se osvrće na legende koje prenosi J. Pamučina da su na ulazu u Vjetrenicu
bili dvori grčkog popa otkuda vuče lozu dinastija Nemanjića, te ocjenjuje da ne može
sa sigurnošću utvrditi koliko je ta «tradicija u istinu narodska, a u koliko potiče od
starije književnosti počinjući s Orbinijem. Ali je, ako i ne odgovora istini,
karakteristična za nacionalnu svest tog dalekog zapadnog dela naše stare države, kao
i za nemanjićsku tradiciju u njoj s jedne strane, i za uticaj stare književnosti i
formiranje narodnih predanja po njoj s druge strane» (1999, 167).
Za ruševinu stare crkve koja se zove sv. Petra, na čiji dan je i danas «narodni dernek»
u Zavali (iako je manastirska crkva posvećena vavedenju Bogorodičinu), koja se
nalazi na lokalitetu Petkovica, a za koju je sud 1867. presudio da je pravoslavna i
predao je u vlasništvo manastiru, Ćorović, pozivajući se na dubrovačku kroniku,
kaže da je katolička a ne pravoslavna crkva (1999, 172). «Iz ruševine te crkve
očuvana je jedna ploča u manastiru, koja sa svoje strane daje nešto potvrde za
zapadno poreklo njene arhitekture. Motiv pletera u gornjem delu ploče
100

karakterističan je za dalmatinske građevine i to čak iz dosta ranog srednjeg veka, iz
VIII-X. stoleća». «Međutim, za ovakvu prestavu dvaju ptica, kakvu imamo ovde, ja
dosad nisam našao nikakve analogije. Svakako ide u red, ako ne potpuno osamljenih,
ono nesumnjivo u niz vrlo retkih spomenika ovakvog položaja. Ovakve figure u
pravoslavnim crkvama po Hercegovini apsolutno ne postoje» zaključuje Ćorović
(1999, 173).
Pored obilja podataka i ocjena o manastiru, u članku se navodi i nekoliko podataka iz
povijesti klimatologije Popova polja. Manastirski kroničar bilježi dva «čuda»
početkom 17. stoljeća. Dana 3. studenoga 1616. došla je u Popovo «velika voda
mimo obično, te je odnela mnoge kuće, podušila nešto čeljadi i navaljala veliko
kamenje». «Druge godine bilo je za Hercegovinu čudo još veće. 30. januara 1621.
zaledilo se Popovo tako, da su ljudi išli po vodi kao po suhu i da su s one strane iz
Veličana došli do gotovo pod sam manastir», prenosi Ćorović pozivajući se na tekst
H. Mihajlovića24.

Kronološki, prvi istaknutiji od gore navedenih članaka o Popovu,  odnosi se na krsnu
slavu ili krsno ime, koje slave i katolici i pravoslavni. U nekim selima slava pada u
isti dan, npr. u Dubljanima, kad katolici obilježavaju sv. Matiju, a  pravoslavni Malu
Gospojinu; u Ravnom i jedni i drugi slave Mitrovdan, koji pada na različite datume.
Katolički svećenici kod svojih vjernika suzbijaju krsnu slavu (Mićević 1930, 98).
To potvrđuje župnik iz Ravnoga don Jozo Zovko. Kaže Orahovci su slavili krsnu
slavu sv. Martina, te je od 1932. na njegovu inicijativu «narod u cijeloj župi početo
odbacivati krsnu slavu iz razumljivih – po katolike Hrvate – razloga. Istina, ne može
se odjedamput sa starim običajem prestati; ali za nekoliko godina ne će se među
ovdašnjim katolicima znati za ime krsne slave  ili krsnog imena.» (Zovko 1938, 78).
Tom prilikom se kod slavljenika okupe rođaci i prijatelji, a slava traje gotovo tri
dana. Treba da ima dovoljno vina i rakije kojeg nabavljaju u susjednim selima po
Dalmaciji, oko Slanog, i prave krsni hljeb od domaće pšenice. Prijatelji koji se zovu
pićari, dolaze s povicima «Neka je sretan sutrašnji god». Nastavlja se ritualima
čašćenja, čiju su vrhunci zdravice. «Iako su Popovci vandredno bistri i imaju vrlo
mnogo umotvorina, u zdravicama se veoma oskudni. To odlazi od otuda što pijanice
preziru». Središnjem mjesto obreda je lomljenje kruha, a poslije se neprestano toči,
nazdravlja i pije. «Rijetko se koji opije da ne zna šta radi, a još se nikada nijesu na
krsnoj slavi potukli» (Mićević 1930, 101). Ako slave u različite datume, čobani
kojima je slava ne idu prvi dan za stokom nego ih zamjene njihovi suseljani druge
vjere. Katolici u Zavali «ujutro rano istjeraju svoju stoku pred kuću i iznesu rakije i
za meze smokava, oraha, bajama ili rogača i priganica, te počaste svoje pravoslavne
drugove, koji prihvate njihovu stoku i otjeraju na pašu zajedno sa svojom. Poslije
podne, kad ručaju gosti, šalje im se užina gdje se svi iskupe i zajedno jedu.» Pored
krsna slave, Mićević je opisao i jedan «vrlo stari» zaboravljeni božićni običaj koji se
vrši samo u još jednoj obitelji u Popovu, kod Šešelja, a sastoji se u provlačenju kućne

24 H. Mihajlović 1888. Manastir Zavala. Bosanska vila, 1888. str. 263.
101

čeljadi ispod badnjaka za Božić, nakon što to uradi onaj koji prvi dođe u kuću
(pohodnik) (Mićević 1934).
Kao prethodna dva, i sljedeći članak je objavljen u Glasniku Etnografskog muzeja u
Beogradu, a odnosi se na sijela i prela kojima Popovci prekraćuju duge jesenje i
zimske noći. Posjećuju ih i staro i mlado, i često se razilaze tek u zoru. Odlaze na
njih uz žareću glavnju (rasvijeta), pjesmu, šalu, smijeh i dobacivanje. Uvodno se
rasprede obični razgovor «o ovom i onom» i to su «jednine novine, iz kojih će čuti
sve seoske novosti» (Holub 1927). Često se pripovijedaju razne priče o vješticama,
vilama, vukodlacima, itd. «Nađe se alčaka, koje razne događaje tako vešto i živo
prikazuju, da prisutne obuzme strah i jeza.» Pojave se vežu za razne duboke jame,
pećine i ponikve. «Tako pripovedaju da u pećini Vjetrenici u Zavali vile igraju kolo,
veštice u noći dočekuju prolaznike, đavoli se tuku, mlinovi i žrvnja melju, a bubnji
bubnjaju. Šta više, ima ih koji pripovedaju, da su ih videli, s njima razgovarali, i
megdan delili. Njihovo praznovjerje ne dozvoljava da sve to potiče usled raznih
pripovednih pojava i promena u godišnjim dobima» (Holub 1927).
Opisuje igre, prela (ženska) i kaže da je moda posljednje vrijeme uhvatila maha, što
se ogleda u odijevanju koje kod žena čine suknja kotula do koljena, «upeglana na
sitne ribe, mala kecelja na dnu narozana». «Stariji se čude izražavajući svoje
negodovanje na ovu novu mlađariju koja se podala neradu i nekoj 'telegenciji'».
Pored ovih zabava, interesantne su i skupštine o velikim praznicima, koje zovu
derneci. Spominje svetu Anu ispod Trnčine gdje se skupi «masa sveta svih
konfesija», a  najviše iz Popova i okolice, zatim Petrovo u Zavali i Mala Gospa u
Ravnom. Poslije službe sastaju se momci i cure i igraju kolo, a stariji razgovaraju.

U jednom od članaka podrobno je obrađeno «stanje narodne pjesme u Popovu polju»
(Mićević 1938). Pjesme se dijele na epske, lirske i rugalice. Epske se pjevaju uz
gusle. One oduševljavaju Popovce i slušaju ih s naročitom pažnjom, prosto gutaju, a
guslar ima posebno mjesto u društvu. Dobar guslar pored inog, «očima i glavom daje
izraz zadovoljstva ili srdžbe pojedinim značajnim momentima u pjesmi». Postoje dva
stila guslanja. Starinski način pjevanja je jednostavniji, bez kakva naročita izvijanja,
a novi način često ponavlja i oteže na kraju stiha. Starim Popovcima bolje se sviđa
stari način pjevanja. Kad se malo zamori, guslara ponude vinom ili rakijom «pa ćeš
bolje pjevati», a kad završi, komentiraju pjesmu. Neki ga dok pjeva podsterkavaju na
razne načine. Gotovo svaka druga kuća u Popovu, bila ona pravoslavna, katolička ili
muslimanska, ima gusle. Prave ih od kljenova drveta, a na vrhu izrade glavu od koze,
konja ili zmije (korisno je ovdje zapamtiti da autor ne korisiti nacionalne nazive
zajednica, nema Hrvata i Srba, a na guslima nema nacionalne heraldike nego su
tradicijski simboli).
Lirske pjesme ili 'bekalice' vezane su za ekonomske, socijalne i geografske prilike
kraja i na poglede sredine u kojoj nastaju. No one nisu uvijek autentične. Ako čuju
neku pjesmu u drugom kraju, uokvire je na svoj kalup, kao da je kod njih postala.
Pjevaju ih mladići i djevojke na dernecima, u kolu, na paši i kad idu na rad. Jednake
su kod sviju bez razlike na vjeru. U njima se izražava želja za dragom osobom.
102

Mićević navodi neke od tih pjesama te pokazuje kako se zanimaju za geografska
obilježja Popova počlja ili njegovih dijelova. Npr. o položaju sela Zavale:
«Zavala je na dva na - tri reda, / iz daljine ko varoš izgleda»,
ili o životu u Popovu koji je posljedica njegovih geografskih svojstava:
«Ori, vole, da te ne prodamo, / u zlo mjesto u Popovo ravno, / Gdje se ore dva vruća
mjeseca, / Ilinštaka i gospojinštaka, / Gdje ti, vole, počivati nema, / Obdan oreš,
obnoć kola vlačiš.» Mićević objašnjava poruku pjesme: «u ovoj pjesmi se žale
volovi, koji se u Popovu za vrijeme poljskog rada mnogo namuče. Po tome se može
suditi kakav je život i samih Popovaca.»
Postoje i prigodne pjesme kao što je putničko pjevanje, kojeg također pjevaju svi
Popovci, te rugalice, zajedljive pjesme «koje zbog banalnosti nećemo iznositi». Ovaj
članak objavljen je u periodičkom izdanju „Knjige za sokolske selo“ (KSS) (Mostar
1935-1940), koje svoje stajalište opisuje u jednom uvodniku: «Mi jugoslavenski
sokolovi (…) stojimo na stanovištu integralnog narodnog državnog jedinstva». (KSS,
1938/IV-10:163) U KSS objavljeno je više radova vezanih za Popovo, najčešće
pjesma i sastavaka sokolara iz Popova. Objavljen je intervju sa serdarom Mišom
Tomaševićem iz Cicrine u Popovu polju, jednim od vođa hercegovačkog ustanka. U
intervjuu mu je dana mogućnost da ocijeni to što mlade «puše modu» a ne čuvaju
narodnu nošnju. To što ne nose bijele nego crne čarape «sluti nekakvu pomoru, kugi
ili nekakvom ratu», smatra Tomašević, a «što naši momci ne nose više kapu na glavi
(…) slute, da neće imati zašto uzeti kapu na glavu». «Čujem da su naši sokolovi
protiv zle mode (…) Bog ih pomogao», zaključuje serdar (KSS, 1935/I-4:3). Pero
Vulić iz Strujića poslao je pjesmu Čuvaćemo Jugoslaviju u kojoj stoji: »Da povedeš
narod svoj, / novom vaskrsenju:  - / Mi sokoli stojimo Tu / na raspoloženju» (KSS,
1935/I-7:2). Ova pjesma oslikava smisao i ostalih nekoliko radova koji su povezani s
Popovom, a koji snažno zagovaraju ideološku poziciju vladajuće elite i kritiziraju
liberalizaciju života nazivajući je pomodarstvom.

U isto vrijeme u katoličkom zborniku Vrela i prinosi (Sarajevo) javio se ravanjski
župnik Jozo Zovko (1904-1989) s člankom o povijesti porodice Boškovića u
Orahovu Dolu, čiji je potomak glasoviti znanstvenik Ruđer Josip. Iako na kraju
članka, pisac otkriva motiv zašto se upustio u pisanje kazavši da je «neki Srbin
Petronijević pisao da je (…) Don Ružo Srbin s očinske strane, jer da je Don Ružin
djed bio pravoslavni srpski seljak»25. Seljani Orahovci, kojima je Zovko to prenio,
našli su se «začuđeni i povrijeđeni u svom vjerskom ponosu». Rekli su: «Ostavi,
bolan: kô Don Ružo bio pametan i glasovit čovjek, pa se svak o njega otima i svak
veli, da je njegov, ali zna se, ko je bio i čiji je» (1938, 82).
«Kvaka» u interpretaciji bila je što je većina pisaca za mjesto navodila Orahovo blizu
Trebinja «nekoć katoličko, danas pravoslavno», a prema Zovki, prvi koji je kazao da
je pravo ime mjesta Orahov Do jest urednik Vrela i prinosa Miroslav Vanino. A
Orahov Do, koji se nalazi u Zovkinoj župi, isključivo je katoličko selo. U vrijeme
pisanja ono je imalo 40 domova s 285 duša, od kojih 20 u svijetu, «većinom u

25 Bogoslovska Smotra 1937, br.2, str. 174.
103

Americi na radnjama». U Orahovu Dolu danas nema Boškovića jer su se prve trećine
19. stoljeća razdvojili na Kristiće i Tomičiće, o čemu postoji potvrda u katoličkim
matičnim knjigama. Zovko detaljno prikazuje kako se od 1804. do 1830. nigdje ne
spominju današnja prezimena Kristić i Tomičić, a u istom razdoblju imademo pet
bračnih parova prezimena Bošković. Među njima, primjerice, prvi par imao je
desetoro djece; za prvo četvoro, rođenih između 1818. i 1824., ime oca je Nikola
Bošković Kristin. «A kod petog porođaja, blizne; Mare i Stane, otac se naprosto
preziva Kristić» (1938, 76).
Zovko upozorava da župa nema starijih matica iako su vođene, jer je «jedna od
najstarijih u prastaroj trebinjskoj biskupiji», Matice su potopljene u havariji jednoga
broda koji ih je trebao smjestiti na sigurno u Dubrovnik. Naime, «oko godine 1800.
bili su gonovi između Trebinja i Počitelja, pa pošto se palilo i robilo u ovim
krajevima», tadašnji župnik don Jozo Sokolović ih je nastojao spasiti te ih je poslao u
Dubrovnik. «A na moru nastane oluja, potone brod i onaj, koji je matice nosio.» To
Zovko tvrdi navodeći zapis u «župskom spomenaru» koji je 1905. ostavio njegov
prethodnik u župi don Marijan Vujnović (1938, 75). Da je tradicija i svijest o Ruđeru
Boškoviću bila je snažna u Zovkino vrijeme, župnik potkrjepljuje anegdotama o
znanstveniku i svećeniku, te činjenicom da Orahovci s ponosom pokazuju jednu
staru kuću koja je i danas u uporabi, u kojoj se rodio Ruđerov otac Nikola. Pored
matica, u prilog prelasku Boškovića u druga dva prezimena govori i podatak da se
zemlje Kristića i Tomičića, kako su dijeljene, nalaze jedne uz drugu, te nazive imanja
(Boškovića dolina) i suvlasništvo odnosno «red» u Srednjoj mlinici pod Ravnim.
Naime u toj su mlinici tri reda, od kojih jedan Boškovića, drugi Ivića (moćan čovjek
iz Popova), a treći Resulbegovića (trebinjski beg). Iako «danas nema u Popovu ni
Boškovića, ni Ivića ni Resulbegovića», narod ih zove tako jer su ih pravili ljudi koji
nose ta prezimena (1938, 79).
Izvan ove sheme Popovo polje se sporadično spominje kao predmet istraživanja u
radu Ive Pilara (1874–1933) o dualizmu u vjeri starih Slavena (1931). Pilar pokušava
napraviti pomak u poznavanju slavenske mitologije koje je znatno slabije od
mitologija velikih okolnih skupina, te pribjegava «vjerskoj paleontologiji» (1931,
17). Njezin smisao je da «iz toponimičkih nepotpuno sačuvanih scenarija nadopuni
[dualistička] svetišta», koja su ostala otporna i zadržala neke prvotne znakove, kod
kojih «redovno brda i gore označavaju svetišta tako, da brda i gore boga svjetlosti i
dobra stoje na lijevoj, a brda i gore boga zla i tame na desnoj obali» (1931, 19). Za
naš rad je dodatno važna duboka promjena gubitka šume, jer je za sobom povukla i
nestanak vodenih tokova važnih za spomenuti mitološki scenarij. Naime, između dva
brda suprotnih naboja treba protjecati voda, a danas su na tim mjestima vododerine
(1931, 22). Slijedeći Jana Peiskera26, koji navodi kategoriju svetišta «konjska gora»
(Svetovidu su bili posvećeni bijeli konji, a Triglavu i Crnoglavu crni konji, vranci. Ti
su konji – sveti konji – Slavenima služili i za proricanje sudbine, a kako, čini se, nisu
imali hramova, bogoslužja su vršili na vrhuncima brda.), Pilar je primjenjuje na više

26 Peisker, Jan 1928. Koje su vjere bili stari Slovjeni prije krštenja. Starohrvatska Prosvjeta N.S. II.
Posebni otisak. Zagreb.
104

lokaliteta, među kojima i na dio krajolika Popova polja. Siljevac (1296) (Pilar kaže
Šiljevac) s plosnom Konjskom Glavicom (650) predstavljao je prijesto boga sunca i
dobra, a na drugoj strani ispeo se Vranjak (1073), na koji su «naši djedovi vodili crne
konje – vrance posvećene bogu tame» (1931, 60). Između njih je jedna vododerina,
koja u proljeće nosi vodu u Popovo polje. Pilar objašnjava da na šiljatom Siljevcu,
koji je najviši vrh središnjeg dijela Popova polja, nije bilo mjesta za konjsko
gatalište, pa je ono smješteno na jednu nižu glavicu. Važno je napomenuti da se u
krškoj geomorfologiji, područje navedene vododerine, a još više sedlo zapadno od
Vranjaka, smatra karstificiranom suhom dolinom.

Vrlo zanimljiv i neobično širok izvještaj o «senzacionalnom javnom predavanju» dr.
Karla Patscha (1865–1945) od 26.IV.1921. u Geografskom društvu na Bečkom
sveučilištu, objavljen je u Narodnoj slobodi, glasilu Hrvatske pučke stranke za
Hercegovinu. Predavanje je izvadak opsežne Patschove studije o Hercegovini, a
naslovljeno je «Zemlja na umoru». Patsch je, napominje se, 26 godina djelovao u
službi bosansko-hercegovačke vlade, a nakon prevrata preselio u Beč, gdje je radio
kao redoviti sveučilišni profesor. Kroz predavanje Patsch je razvio dvije slike
Hercegovine: ista zemlja u prirodnom izdanju u cvijetu mladosti i danas u jadnom
odijelu kojim jedva krije svoje koštunjave dijelove. Cilj je predavanja bio «otkriti
bolest koja je dovela do usahlosti, otvoriti pogled u kulturni razvoj zemlje, i ujedno
iznijeti pred bečku javnost rezultate austrijske nauke na jednom području, s kojeg je
sada uklonjena». Pisac članka kaže da Patschove činjenice nisu bacile ugodno
svjetlo, nego su Hercegovinu prikazale kroz dojam trajnog propadanja i izumiranja.
Patsch se fokusirao na Donju Neretvu. Za razliku od kamene pustoši brda koja se
izdižu iz mora i koja okružuje Neretvu, ovdje vlada «vodena pustoš». Od siromaštva
i lijene postojanosti na selu, odvajaju se kotarska mjesta. «Krš nije bez ljepote,
njegove boje i kontrasti nisu još našli slikara», tvrdi Patsch i navodi primjer
vodopada Kravice. «Ipak to su sve prilijepljeni listići na licu staračke, umiruće
zemlje. A Hercegovina je bila kao i Dalmacija i druge uz Sredozemno more negda
mlada i bujna. Ova je spoznaja sazrela polako, znanstveno je istraživanje oborilo
protivno vjerovanje» (Ovo je zgodan primjer u kojem znanstveni postupak
razgolićuje stara vjerovanja). Najviša šteta počinjena zemlji je ogolijevanje šuma
koje se dogodilo tijekom povijesti, a koje je bitno izmijenilo uvjete ovdašnjeg života.
Patsch široko elaborira ogolijevanje šuma te ističe: «Preokret nastaje s doseljavanjem
Slavena. Hercegovina se izlučuje iz dosadašnjeg kulturnog područja, gospodarski
život dobiva nove oblike, koji su se održali do u najnoviju prošlost, pače i iza godine
1878.» Stalni ratni sukobi su imali za posljedicu «vječnu ugroženost» a njezina
posljedica «bila je raseljavanje najplodnijih krajeva, zanemarenje poljodjelstva i
zapuštenost, divljanje polja i ravnica. Stočarstvo je na planinama bilo manje
izloženo, jer su pastiri bili većinom kršćani, imanje im bilo lako pokretno, a gore i
šuma davale zaštitu». Pastir i seljak je najgori neprijatelj šuma na Balkanu, kaže
Patsch. S tim u vezi promijenila se hidrologija jer su polja, «centri kršnih zemalja»
povećano plavila. U tom kontekstu Patsch spominje Popovo polje, koje je prije 20
105

godine jedne subote bilo potpuno suho, u nedjelju je protekla Trebišnjica, a u
ponedjeljak cijelo polje postalo jezerom s preko 25 m dubine. Dok je bilo šume voda
je pristizala postupno, više ju je otjecalo, pa je manje plavilo. Ponori su često
«hotimično začepljeni, da se spriječe navale Turaka ili iz osvete». U Popovu se, po
Patschu, nalaze «ostaci rimskih kuća, prehistorijski i srednjovječni grobovi», dakle iz
različitih perioda i na različitim dijelovima polja, iz čega zaključuje da «poplava u
srednjem vijeku ne samo nije današnju visinu bila dostigla, nego da su veliki dijelovi
polja na uzdignutom mjestu bili bez vode» (NS, 1921/III-25:1-3). Ovo vrijedno i
nebično komepleksno tumačenje krša, zacijelo pretjeruje kada tvrdi da polje za
vrijeme šuma nije plavilo, jer koristi krive dokaze o građevinama i grobovima u
polju. Teško je povjerovati da bi šume mogle absorbirati ogromne količine vode, ali
je brzina plavljenja vjerojatno povezana sa šumskim pokrivačem.

Pored gornjih, objavljen je niz kraćih članaka ili običnih zabilješki, u kojima se može
iščeprkati poneka vrijedna informacija o Popovu, koja, budući se radi o izvorima koji
su izvan Popova i u kojima uglavnom ne sudjeluju domaći ljudi, ponekad više govori
o tome kako su Popovo promatrali izvana. U Narodnoj slobodi, također, objavljen je
članak u kojem se opisuje zabava u Ravnom 6. II. 1921., koja svjedoči o kulturnim
aktivnostima sračunatim na podizanje pismenosti i opće svijesti. Za događaj se kaže
da «krševito Ravno u Popovu polju doživi što se nikada u njemu dogodilo nije».
Naime, održana je prva zabava «u korist mjesne Hrvatske pučke čitaonice i
siromašne školske mladeži.» Opisana je priredba, koja se nastavila «zabavom i
igrankom, koju posljednji gosti ostaviše tek onda, kad je sunce već 2 sata po Ravnom
sjalo». U kasu je skupljeno 6.000 K. što je ocijenjeno moralnim i materijalnim
uspjehom (NS, 1921/III-11:3).

Dubrovački list iz kolovoza 1924. javlja o vukovima u dubrovačkoj okolini, koji u
čoporima u sred bijela dana napadaju stoku, ovce, konje i goveda. «Čobani su
nemoćni da se obrane. Općine Orašac – Slano i pogranična hercegovačka sela
pretrpjela su samo kroz ovo ljeto nekoliko stotina zaklane stoke» (DL, 1926/I-31:4).
List podsjeća da je s dalmatinske strane bila organizirana hajka u kojoj su ubijena
dva vuka, te objavljuje novu hajku, koja će biti organizirana sa srezovima Trebinje i
Ljubinje. «Goni se od Stonskog primorja u pravcu na Ravno», s lovačkom
«zasjedom na cestu Slano – Zavala»; s «istoka od sela Mrčevo – Belenići do
pomenute ceste», a «centar je selo Orahovi Dol u Hercegovini». «Druga zasjeda je
od sela Gromače na Gorogaše u Hercegovini». List poziva na sudjelovanje u hajci «e
da bi se ovom zlu, koji je malo neobičan za naše pitome krajeve, stalo na kraj.» (DL,
1926/I-31:4).
Isti list devet godina kasnije prikazuje Popovo polje u znatno povoljnijem okružju. U
članku o Slanom, u serijalu «Tragom dubrovačkih ljepota», blizina Popova polja se,
uz romantičnu okolinu Slanog, zelene šumice i ugodne šetnje uz more, velebnu
prirodu, blagu klimu i more – navodi kao najbolji uvjet za razvitak turizma. Kaže se
da su geomorfološke prilike Slanog i njegova zaleđa davale naročitu
106

antropogeografsku važnost i vrlo važan položaj u privrednom životu Dubrovnika.
Podastire se geomorfološki razvoj vale Zavala – Slano, koja je nekad služila za
vodene tokove, a čije je dno «ostalo kao put ljudskim strujama iz zaleđa još u
predhistoričko doba». Za Slano se kaže da je «postalo iz Starog Slanog u Popovom
Polju» (DL, 1926/I-31:4). Ovaj članak odražava interes koji se između dva rata na
temelju akumuliranih znanstvenih informacija razvio za jedno drugo Popovo od
onoga kakvo se zna u socijalnom pogledu. Jedan od najučinkovitijih kanala takvih
informacija u Dubrovniku bio je planinar i ljubitelj prirode Miho Kusijanović. On je
dubrovačke planinare vodio u niz pećina u Rijeci Dubrovačkoj, Primorju, na
Grebcima u Hercegovini; na posljednjem je opisao sedam mahom izvanrednih pećina
(Kusijanović 1929). Kaže da je u nekima od njih živio narod, a kada su «redom
padale Turcima u ruke Bosna i Hercegovina», narod se skrivao u njima pa «su
Dubrovčani radi svoje sigurnosti izdali naredbu da se uskoci i prebjezi ne zadržavaju
po pećinama već neka sele dalje, sve dalje», a da «sadanja garišta» potječu od čobana
ili izbjeglica iz vremena Hercegovačke bune. Također, vodio je planinare u
Vjetrenicu i na najviši vrh Bjelašnice, Motku.
Ovakav pogled na Popovo i na Hercegovinu nije bio usamljen. Hercegovina kao
turistički kraj koji privlači ljepotama krša, povijesnim građevinama i ljudskom
rukom još nedotjeranom prirodom, predstavljen je u zagrebačkom časopisu Nova
Evropa. Ističu se planine, kanjoni i jezera, a potom se skreće pažnja na «špilje i
vodopade» te opisuje Vjetrenicu i Kravicu. Za Vjetrenicu kaže da je najveća pećina
Jugoslavije, da veličinom i veličanstvenosti nadmašuje i Postojnsku pećinu, navodi
njezina morfološka obilježja, jezera i bazenčiće za koje kaže da ih «hercegovački
svijet zove 'pjatima'», a u kojima «žive neke karakteristične životinje, od kojih valja
spomenuti male bijele rakove; a po špilji razne vrste kukaca» (Andrijić 1936, 227).
Ove važne podatke nije spojio ni jedan popularni opisi na domaćem jeziku prije, a
rijetki su ga spominjali i kasnije. Opisujući kulturnu baštinu ističe kako se
«istočnjačko obilježje susreće  na svakom koraku, koje Hercegovini daje specijalnu
karakteristiku.» Navodi razne kulturne utjecaje i kaže kako gradovi imaju tipičan
karakter Orijenta: «život je tu uvijek bogat i raznovrstan, osobito za ramazanskih
večeri, kada se prenosi iz kuće na ulicu. Selo je uglavnom zadržalo svoj raniji
slovenski karakter: običaje, nošnju, narodnu igru uz gusle i pjesmu.» (Andrijić 1936,
230). Putnik ostaje očaran orijentalnom romantikom i prirodnim ljepotama krša.

Nedvojbeno najrealnije i najcjelovitije djelo o Popovu predstavlja «Život i običaji
Popovaca»», koja se, sasvim sigurno, nalazila kod izdavača, Srpske kraljevske
akademije, već 1938 (Mićević 1938), a pojavila se posthumno, 1952. godine. U njoj
je prilično egzaktno opisan sustav narodnog duha Popovaca, od kojem ćemo mi
ovdje istaknuti neka područja.

 «Vlasništva ima dvije vrste: lično ili fizičko i javno dobro, tj. vlasništvo pravnih lica,
kao opštinsko, državno i 'vakufsko' (crkveno). Narod više cijeni i poštuje fizičko
vlasništvo nego javno dobro. Pasti stoku i posjeći drvo u javnom dobru, pa makar to
107

bilo i crkveno, ne smatra   se nikakvim nečasnim djelom. Isto tako prisvojiti i koji
komad zemlje od javnog dobra, pa i crkveni, ne smatra se grijehom27 (1952, 218-
219). Pravo na vlasništvo nekretnina stiče se ako je neko nesmetano ogradio i 'spučio
u zid'. U Takvom slučaju ni selo se više ne protivi.» «Sve strane iznad sela Grmljana
su 'mera', ali ih je selo izdijelilo, i to po mahalama. Obrađene doline (vrtače) u meri
privatna su svojina onoga koji je prvi obradio i ogradio.» (1952, 219).

Nekada su vlasnici zemlje bili mahom muslimani iz Ljubinja, Trebinja, Stoca i
Mostara, a samo neznatan broj katolika i pravoslavnih iz Popova. Kmetovski odnosi
bili su različiti. Za drvarenje i ispašu sela su plaćala brdarinu (prema broju
mušakaraca koji podliježu haraču).
Pred bunu «(od 1874-75) 'proš'o je sindžir', tj. država ja razdijelila meru (erar) u svim
selima koja su pripadala Trebinjskom i Stolačkom kadiluku (srezu). A u selima
Ljubinskog kadiluka mera je ostala nerazdijeljena.» (1952, 220). Turska uprava cijeli
erar ustupila je Hutovu, Trebinji, Turkovićima, Trnčini i Čarićima. (1952, 222).
Nakon 1918. država (Jugoslavija) je Veličanima, Dubljanima, Čavšu, i Orašju dala
po dvadeset dunuma na svaku kuću. Država je to uradila «imajući u vidu
pošumljavanje goleti (…) a seljaci su ove isparcelisali i ogradili». Mera i erar su
dijelovi seoskog hatara koji prilikom popisa katastra nijesu imali sopstvenika. U
eraru ima pašnjaka, goleti i šume. Seljaci po njima pasu stoku, beru pelim (kadulju),
a gdje ima 'gore', i drvari se (1952, 222). Ako u rijeci ponikne neko ostrvo, vlasništvo
postaje onoga čija je zemlja najbliža. Takav jedan slučaj ima u rijeci Trebišnjici
između sela Grmljani i Dubljani. Na sredini rijeke su dva manja ostrva, jedno do
drugog, a zovu se Otok i Otočica. Otok pripada Ivanu Matiću iz Dubljani, a Otočica
Mihojeviću iz Grmljani» (1952, 223).
Pod Poljicem, Ravnim i Orašjem ima mlinica koje su zajedničko vlasništvo. «Ortak
je cijelo selo». «I jame na kojima se lovi riba mogu biti zajedničke, pa se onda riba
dijeli na dijelove» (1952, 224). Isto tako ima zajedničkih barki.
Da bi se odredila granica između sela «zasijeku se znaci u kamenu živcu ili se
postave gomile. Obično se kao znak usijeca krst, a oko njega kao dva kopita da budu
kao svjedoci, a može da bude sam krst ili samo kopito, pa se takva granica zove
krstača ili kopitnjača. Postavljanje tih granica uvijek se vršilo u prisustvu
predstavnika graničnih sela, i onda su dovodili i mlađe čobane da vide i da bolje
pamte granicu.» (1952, 225).

Mićević opisuje i neke oblike uzajamne suradnje kod seljaka: umobu i zajam:
Umoba se okuplja za «žetvu žita, čupanje trave, podizanje pojata, zidanje ograde,
donošenje pržine, ploča, kupe (crijepa) i japije, krčenje stare loze i sađenje nove i
trapljenje ledine». Idu i muški i ženske bez razlike. Radi se «svojski i sa voljom, kao
da će se suvim zlatom presuti i platiti.» Ide se u malo ljepšem odijelu nego običnih
radnih dana (1952, 237). Svaki nosi svoje stvari i alat, a radi se «s pjesmom, šalom i

27 Prethodo je spomenuto Mićevićevo objašnjenje da su «1898 god. Veličanci su prisvojili zemlju
njihove crkve, zvanu Obod, u površini od šezdeset duluma, a da crkvi nikad ništa za to nijesu dali».
108

smijehom, da se i ne osjeća kakav umor». «Za vrijeme rada muški dobacuju razne
šale i dosjetke ili imituju nekog u govoru, smiju se i ćeretaju» (1952, 238).

Dok se na umobu okupljaju ljudi iz jednog sela, na zajam se ide kolektivno po
nekoliko sela, što Mićević ocjenjuje kao «jedan od najljepših i najkorisnijih običaja
narodnih kod njih» (1952, 240-241). «Zimi je Popovo po vodom. Više puta, uslijed
proljetnih kiša, voda počne kasno spadati, i kako je već prispjelo vrijeme oranja i
sijanja, ljudi odmah za vodom, čim zemlja malko zarudi, oru i siju.» To je poblatina.
Tada svi za rad sposobni Donjepoljci, iz nekoliko sela, a mnogi i bez ikakva
pozivanja, priteknu u pomoć Gornjepoljcima». «Kod poblatine odlučuje brzina.
Samo jedan dan zakašnjenja, može da baci čovjeka mnogo unazad» (1952, 241).
„Kod poblatine je jako naporan posao: i ljudi i žene i volovi izmore se kao nikad.
Nema se kad ni umiti, ni jesti, ni – što se kaže – prekrstiti nego (…) 'pomoleći boga'
radi se i svečanim danom, a mnogi ponešto i nedjeljom rade, kao: nose travu ili
sijeno za volove i orden (pribor za oranje). Tako traje čitavo vrijeme, dok se cijelo
polje potpuno ne uradi. Kada se polje uzore i zasije, zemljanik se pozdravlja sa
ukućanima, koji opet pristupaju ruci i pozdravljaju se. Domaćin ga isprati jedan
dušak puta, gdje se rukuju i svesrdno pozdrave. Tu se ne gleda ko je bogat, a ko
siromah. Katolici pomažu pravoslavnim, a ovi opet njima. Kad voda spadne i u
Donjem Polju, isto tako idu Gornjepoljci i pomažu Donjepoljcima» (1952, 242).

Da bi smanjili štetne utjecaje prirode i klime, Popovci su poduzimali seoske i
obiteljske zavjete. Zavjet sela je najveći praznik, zajednička svetkovina od kuge, od
polja, od goveda i sitne stoke sela. Toga dana se mole bogu u crkvi ili na polju za
zdravlje, sreću i napredak onoga čega je zavjet (1952, 168). Katolici u Češljarima
imaju svetog Antuna radi povodnja, katolici na Golubincu Gospu, pravoslavni u
Veličanima Vidovdan, u Poljicu Nikolajevdan radi volova, pravoslavni u
Grmljanima Nikolajevdan radi polja, pravoslavni u Drijenjanima arhanđela Gavrila,
pravoslavni u Dvrsnici Pantelijevdan, katolici u Ravnom Srce Isusovo, a u Cicrini sv.
Lovrijenca, sv. Križ i sv. Marka. «Obično se uzima praznik koji pada u onaj dan kad
su razne elementarne nepogode, kao krupa i poplava, uništili usjeve ili kad su
navalile gusjenice ili što drugo na usjeve i uništili ih». Tako, slave su od 22. svibnja
preko 2. i 12. do 26 i 27. srpnja. Taj praznik odabere jedno selo bez obzira na
vjeroispovijesti, sporazumno sa svima 'priorocima', koji pada u radni dan i tko god
dođe taj dan u selo mora slaviti (1952, 168). Bilo je napuštanja zavjeta iz raznih
razloga, najviše međusobnih trzavica i nemarnosti ili na poticaj austrougarske uprave
(1952, 169). Jedan od razloga napuštanja zavjeta je utjecaj 'Amerikanaca' koji
ubijede rodbinu a drugi popuste da ne bi bio opće svađe. «Kako to, pa u Americi radi
svak i petkom i svecom, pa ne bije grom nikoga, vego svi bolje žive od svakoga na
svijetu. A zašto mi da ne radimo? U nas je i onako previše svetaca» (1952, 168),
govorili bi Amerikanci.

109

U narodu je tada postojalo vjerovanje o zakopanom blagu i svetinji u zemlji. «Mnogi
misle da su Grci, kad su bježali iz ovih krajeva ispred našega naroda, zakopavali u
zemlju svoje blago, jer su se mislili opet vratiti. Po pričanju starih ljudi, blago je
zakopavano ovako: novac i nakit se metne u zemljani ćup, a pored njega se ostavi
uže i onda namijeni koliko treba krvi da padne, govoreći: 'Ne daj bez tri krvi!' Onda
ćup i uže zatrpa zemljom i postavi ploču ili navali gomilu kamenja. Poslije se ono
uže pretvori u blaznu (neku veliku zmiju, aždahu), koja dobro čuva zakopano blago.
Ako neko hoće da otkopa blago, mora nad onim mjestom gdje se misli da je blago
zakopano ubiti onoliko živih bića koliko je namijenjeno, pa makar to bile i buhe ili
uši (vaši). Kad ubije onoliko životinjica koliko je namijenjeno, blago samo zazveči i
pokaže se. Ako je našao zakopano blago a ne zna koliko je žrtava namijenjeno, onda
priveže jarca za onaj sud u kojem se nalazi blago, te kad jarac povuče, odmah crkne.
Tako veže sve jednog po jednog jarca, dok jarac ne ostane živ i zdrav. Onda čovjek
bez brige i bojazni blago izvadi i pokupi.
Pričaju da su neki prosjaci došli na Ratoblat, kod crkve Mitrovice, i tu sjeli na jednu
ploču. Jedan od njih se počeo biskati i, kad je ubio tri vaši, najednom se ploča ispod
njih zatresla, a blago zazvečalo. Onu ploču prevrnu i blago pokupe, i više nikad ni
oni, a niti niko njihov, nije bio siromah niti prosio.
Isto tako pričaju da je negdje davno dolazio jedan Grk u Sedlare kod Obradovića i po
nekoj knjizi zapitao gdje se nalazi jedna ploča. Oni odu s njim na Ilijinu Glavicu kod
crkve i pokažu mu. Čim su tamo došli, Grk radosno prileće jednoj ploči i uzviknu:
'Ovo je!' Tada im naredi da je otkopaju i prevrnu. Kad su je prevrnuli, našli su lijepu
ukrašenu sablju i novaca. Grk je sablju uzeo a novac je nudio Obradovićima, ali ga
oni nijesu htjeli uzeti, nego ploču ponovo prevale i namjeste kao što je i bila. Na
polasku im Grk plati dangubu i reče da će se kajati što nijesu uzeli novac. I zaista,
poslije odlaska njegova, oni se pokajaše i predomisliše, te ponovo pođoše sami da
novac dignu. Oni su se dugo mučili i natezali, ali ploču nijesu nikako mogli
prevrnuti. Najzad doniješe tokmake, da je razbiju, i čim prvi put udari tokmakom po
ploči, otskoči škalja od nje i izbi oko jednome, poslije čega je odmah napustiše i
ostaviše. Od toga vremena u porodici Obradovića u Sedlarima uvijek ima neko
ćorav, pa i sada.» (1952, 258).

Isto tako česta su vjerovanja da ponegdje ima u zemlji svetinja, čije prisustvo odaje
nur, koji može da oda i zakopano blago. Nur je svjetlost koja se noću vidi na
odnosnom mjestu (fosforescencija). Uvjeravaju da kod crkve sv. Mitra u Ravnom
često gori nur i vjeruju da tu u zemlji ima neka svetinja ili blago. Vjeruje se da i u
Cicrinskom (katoličkom) groblju ima neka svetinja koja čuva selo, te to selo nije
nikada tukla krupa niti je u njemu bila maća (bolest na usjevu, grožđu i dr.). U
Ravnom sam slušao i ovo: jedan musliman s Mišljena bio je na toru i noću ugledao
svjetlost. Sjutra je na mjestu kamo je pucao iskopao neku svetiteljsku ruku u
srebrenoj kutiji. Čuvao ju je, i otada mu je sve išlo naprijed. Kad se oženio, žena ga
pitala za tu ruku. On se branio i govorio joj da je nema. Jedanput joj ipak donese
kutiju i pokaže ruku. Žena se dotakne jednim prstom te ruke, i od tog dodira ono je
110

mjesto odmah postalo crno. Kasnije je on prodao tu ruku Jeličićima [vjerojatno
Jelićima] iz Slanog, koji su čuli za nju. Iza toga, taj musliman postade najgori
siromah, a Jelići su napredovali sve do trećeg koljena, na kom su propali. (M.S.F.)»
(1952 259).

U Popovu ima mnogo grobalja iz srednjeg vijeka, koji su obilježeni stećcima i
pločama. Narod ih zove grčke ploče (1952, 209). «Iako su stećci i ploče veliki i teški,
narod vjeruje da su ih u ondašnje doba ženske prtile na leđa i, predući kudjelju,
nosile na određeno mjesto.»
Mnogi stećci i ploče u Popovu uzidani su u razne građevine, a naročito u crkve.
Gotovo cijela pravoslavna crkva u Veličanima ozidana je od stećaka i ploča. Isto
tako, temelj jedne stare crkve u Zavali naslonjen je gotovo sav na te stare nadgrobne
ploče. Na jednoj nadgrobnoj ploči u Strujićima ima izdubena kamenica. Pričaju da su
se u staro doba liječili bolesnici vodom iz kamenice.
Mićević kaže da je studenome 1933. godine «prisustvovao podizanju tih starih ploča
i otvaranju grobova ispod njih u Zavali. Grobnice su iskopane na 50-60 sm u dubinu
ispod ploča.» (1952, 210). Nadgrobni spomenici prave se od kamena, a u novije
vrijeme i od cementa. Najbolji kamen za grobove je između sela Ravnog i Čvaljine,
zatim u Osijeku, između Dračeva i Dubljani, i između Strujića i Dola (1952, 212).

U mnoštvu tema koje je Mićević opisao, nalazi se i one koje ćemo samo dodirnuti,
poput osobina Popovaca, koje on povezuje s prirodnim uvjetima života:
«Doseljenici, pa i sami Popovci, vjeruju da na osobine Popovaca utiču najviše
fiziografske osobine njihova polja. Kako god je polje, zbog čestih iznenadnih pojava,
varljivo i nestalno, isto tako su varljivi i nestalni ljudi.» (1952, 368). Izdvaja
stanovnike Kijeva Dola i kaže da su zatvoreni u sebe (1952, 376). Mićević također
navodi da «Ima mnogo sela da se među se više godina gone, parniče i satiru, i to
zbog kakve neznatne sitnice, obično zbog koje stotine kvadratnih metara golog krša.»
(1952, 369). Smatra da su pravoslavni malo pobožni, te da katolici više idu u crkvu i
poste (1952, 370); da su razgovore o postanku svijeta smatrali grijehom (1952, 377);
ističe utjecaj katoličkih svećenika na „suzbijanje starih ponašanja“ (1952, 374) i
zaključuje općenito da su zadnjih desetljeća nastupile velike promjene u ponašanju
Popovaca (1952, 376). Mićević ističe da Popovci obožavaju zabave i to ne samo
djeca, nego i odrasli gledaju da svaku priliku koju mogu iskoriste pa do provedu u
zabavi. Posebno vole gusle.

U starim pjesmama, priroda se spominje prilično često, gdje ima različitu ulogu:
uspoređuju je s nečim, pozivaju je za neku vrstu svjedoka, i sl. Navest ćemo prvo
neke primjere u kojima se priroda spominje bez osobnih imena. Spominju se: javor
drvo, đetelina, sitan vjetar, more debelo, voda hladna, zelena bašča, jablan, bijele
ovce, gora, gorica, jare, konj vrani, planina, crn gavran, žuta naranča, vjetar (sasu)
behar, šećer s mora (donose joj), uvela jabuka, kita ibrišima, brodovi na moru,
111

gromovi, jezero, voda studena, jasen, javor, zelen lug, šena (pšenica), ledina, vrh jele,
sunce žarko, golub, sinje more, guste šume, bunar, itd.
Od toponima se u narodnim pjesmama koriste ovi: sa Zagorja (svatovi), u Mostaru
(na pazaru), u Novom (razbolje se đevojka), smokve od Mostara (donose joj), na
granici Crne Gore, više Sarajeva, uz Zelen-Planinu, itd. Kao što se vidi, Popovo je
prilično marginalno u gornjoj poetskoj produkciji. Međutim, «novije lirske pjesme»
znatno su osjetljivije na popovske i okolne toponime i njihove izvedenice. Evo
većine onih koje smo pronašli u pjesmama objavljenim u Mićevićevom radu (1952):

Koliko mi omiljelo polje,
Čini mi se da će biti moje.
…
Grlo moje zapjevaj mi jasno,
Nek se čuje odavle u Hrasno.
…
Zapjevajte preko polja momci,
Da vidimo jeste li Popovci?
Ljubinsko mi omiljelo sijelo,
Tu moj lolo radi ljeto cijelo.
Više valja moja kosa plava
Veg Dračevo i pola Dubljana.
…
Moj je lola i bio i prošo,
Dok je u Gruž na nadnicu došo.
…
Puna bašča zelenih borića,
Ova moda strujićkih mladića.
…
Koso moja, nad oči se pusti,
Kano oblak nad Bjeljavam gusti.
…
Bog ubio dubrovačkog Banca,
I njegove goleme fapore,
Đe odveze momke pro Vijorke,
Pro Vijorke, nasred Amerike (1952, 275-278).

O Božiću
Božo zove s one strane:
«Oj rišćani (ili: kršćani)*, braćo moja,
«Odite me prevezite!
Đeca mu se odzivala:
«Junaci su u badnjacim,
«A nevjeste dvore metu.
112

«Eto tamo čobanica,
«One će te prevoziti»,
- «Čobanice vragolice,
«One će me utopiti.
«Spremite mi đecu malu,
«Đeca će me prevoziti»!
- «Đeca će te utopiti,
«Pričekaj der naše ljude!

Za umobu:

(Djevojke)
Čuvam ovce po zelenoj travi,
Dragi koze kod mene u strani.
Došo meni da mi kaže jade,
Da se mora selit u Kanade. (…)
Ameriko, i ja bi' te klela:
S tvoga novca, odoh za udovca,
S tvoje banke, ostadoh u majke.

(Momci prihvate)
Moj fapore stani mi na more!
Da pozdravim majku i đevojku
(1952, 238).

Gornje polje popala je tama,
U njemu je konopljika sama,
Više vrijedi u Popovu voda,
Neg Brđani i njihova moda.
…
Mene mati u Popovo ne da,
Ne može me od jada da gleda,
Već u Hrasno, đe je meni lasno.
Mama moja dušu bi' ti dala,
Kad bi mene u Hrasno udala.
…
Koji momak ne može da radi,
Šaljite ga u Ljubuški Sadi!
…
Više valja moga lole šala,
Neg Čapljina i pola Mostara
(1952, 239).

113

***
S ovim stihovima prešli smo svu nama dostupnu literaturu o Popovu polju do Drugog
svjetskog rata. Zakoračili smo pred tragičan svjetski događaj koji je, kao što smo
vidjeli u prethodnom odjeljku, obilno zakrvavio krajolik Popova polja, i to ne samo
površinu, nego i krško podzemlje. Prema ovoj literaturi, došao je nekako iznenada.
Prije dublje analize literature, koju ćemo napraviti kad je svu izlistamo, možemo
načelno uputiti na mračne dijelove duhovne proizvodnje u kojoj se krije neki mogući
odgovor. Nema dvojbe da je život Popovaca u to vrijeme bio istinski prožet
slavenskom mitologijom i religijom koja se razvijala tisućama godina, donoseći sa
sobom najvažnija veselja i strahove razdoblja kroz koja se razvijala. A strahovi su
najviše prijetili – i izazivali – iz stotina popovskih jama.
«Popovci vjeruju da u pećinama žive vile, a u jamama (propastima) đavoli, stuhe i
vještice. Rijetkost je naći Popovca, naročito starijeg, da će prvi uljeći u jamu ili u
pećinu u kojoj niko prije nije bio. I ako neki pođe unutra, ide nekako bojažljivo, krsti
se i neprestano okreće na sve strane» (1952, 254). «Kad se kome nešto prikaže iz
jame, obično zaviče: 'Pušćite me da mu udarim kolac ostrag!' Ili dohvati glavnju, ako
je vatra u blizini, i baci je u jamu, govoreći: 'Eto ti, pogani rogonja! Nate-te mate
bilo!
Pričaju da se takve stvari najviše događaju, naročito noću, u mlinicama koje su
načinjene nad jamama (ponorima). Ponekad mlin malakše ili sasvim zastane uslijed
navale vode, a oni vjeruju da je tome uzrok nečastivi duh. U jesen 1932. gledao je
Mićević takav slučaj u jednoj mlinici između Zavale i Grmljani. «Bijaše pušteno više
vode na kotoraču nego je mogla jama da osvoji, i mlin malo po malo malaksa, dok
potpuno ne stade. Tad Milan Misita iz Budima Dola dohvati glavnju i baci je u jamu,
izgovorivši gornje riječi.
U srednjoj mlinici ispod Ravnog ima mlin, koji zovu 'opačac', zbog toga što se
okreće naopako. Za nj pričaju da u noći više puta zastane, a kad bace glavnju u jamu,
opet pođe. Zbog toga u toj mlinici ne smije ni jedan sam prenoćiti.» (1952, 254).
114

115
B: DRUGA POLOVICA 20. STOLJEĆA

1.4. Karstologija kao pitanje vododrživosti krša

Iz Drugog svjetskog rata Jugoslavija je izišla kao država socijalističkog uređenja.
Njezina budućnost bila je tijesno povezana s industrijalizacijom. Kako je u
Jugoslaviji promicano državno vlasništvo, a privatno bilo strogo ograničeno i
suzbijeno na određena područja života, svaki razvojni poticaj trebao je stići odozgo.
U tom kontekstu krajolici hercegovačkog holokarsta uskoro su postali predmetom
jednog od najkompleksnijih gospodarsko-upravnih planova, koji su predviđeni
Vodoprivrednom osnovom istočne Hercegovine iz 1954. godine.

1.4.1. Geoznanosti

Kako je podloga Vodoprivredne osnove gledala na geografska obilježja istočne
Hercegovine? Ona ističe veće morfogenetske jedinice: planine, krška polja, krške
površi i depresije, ali polja naglašava kao glavno obilježje. Polja se prikazuju
okupljena u hipsometrijske cjeline, pa se kaže da su na sjevernom, «najvišem
horizontu» najznačajnija «Nevesinjsko, sa Slato i Lukovačkim poljem i Gatačko sa
Cerničkim poljem. Na srednjem horizontu Dabarsko, Fatničko, Bilećko,
Ljubomirsko i Ljubinjsko, i na južnom, najnižem, Popovo sa Trebinjskim i Mokrim
poljem» (Bubica et al 1958). Ova forma gledanja istočne Hercegovine nije slučajna;
ona upravo reflektira buduću sudbinu njezinih krajolika.

Potom se osvrće na hidrografska obilježja, za koja kaže da su tipična krška, s
pomanjkanjem površinskih tokova i nerazvijenom mrežom pritoka. Površinski i
podzemni tokovi ili imaju dinarski smjer ili pod utjecajem velikog gradijenta pada,
koristeći poprečna tektonska oštećenja, imaju smjer ka moru. Polja su periodično
plavljena. Prema opažanjima vodostaja u Popovu polju 1890-1940., poplave
prosječno traju 253 dana, pa za vegetaciju u donjem dijelu polja ostaje 112 dana, a
1915. svega 52 dana. To bitno utječe na izbor kultura, koji je ovdje stoga ograničen
(Bubica et al 1958, 14).

Novom znanstvenom zamahu, proizišlom iz Vodoprivredne osnove, krška se priroda
istočne Hercegovine nametnula kao veliki izazov: sliv od oko 2080 km2 samo se
manjim dijelom odvodnjava Trebišnjicom, a većim podzemno (Mikulec 1956, 141).
Koeficijent otjecaja je između 5 i 210 posto srednjeg otjecaja, što je mnogo
nepovoljnije nego kod drugih rijeka krških slivova. Količina vode od oborina u
istočnoj Hercegovini, tj. u slivu Trebišnjice i Bregave iznosi 367 m3/s, a ukupno
kontrolirani protjecaj iznosi 145,4 m3/s (Buna 35,2, Bregava uzvodno od Stoca 16,7 i
Trebišnjica u Gorici 93,5 m3/s). Slivno područje same Trebišnjice zauzima blizu

116
1600 km2, a specifična izdašnost njezina sliva je najveća u Jugoslaviji: 61 l/s/km2
(Mikulec 1974, 5). Po istom autoru, Trebišnjica spada među najveće ponornice u
svijetu, jer se iz korita nizvodno od Trebinja gubi u prosjeku oko 130 m3/s vode.
Ovakve ocjene o Trebišnjici ponekad se mogu sresti u literaturi, ali nikada nisu
dovoljno argumentirane: što čini ponornicu: dužina toka (nadzemnog i/ili
podzemnog), njezin protok ili količina gubitaka? Ili sve troje?

1.4.1.1. Hidrogeologija kao središnja disciplina

Istraživanja su bila usmjerena na vododrživost područja i na «iznalaženje
koncentriranih podzemnih tokova kako bi se mogli presjeći i zadržati vode na tom
horizontu» (Mikulec 1974, 8). Intenzivna istraživanja počela su 1954. godine. Pored
uobičajenih, korištene su razne geofizičke i geosezmičke metode i razni načini
bojanja, i to »na širokim prostranstvima», što nije bio slučaj do tada u slične svrhe
(Mikulec 1965a).
Geološki radovi bili su naročito detaljni i opsežni, jer se s obzirom na krški karakter
većeg dijela terena na svakom koraku može naići na iznenađenje. Cijelo područje
Trebišnjice geološki je kartirano na podlozi 1:25.000, a područje akumulacijskih
jezera i na 1:10.000 i 1:5.000, te je na temelju toga rađena koncepcija vododrživosti
pojedinih područja (Mikulec 1974, 9).
Primjenjivane su geofizičke metode specifičnog električnog otpora, metoda vlastitog
potencijala, TURAM metoda i metoda geoelektričnog karotaža, te gravimetrijska
mjerenja. Te su metode na Trebišnjici doživjele «afirmaciju u našoj zemlji», iako
možda uvijek «nisu bile dobro interpretirane». Istraživanja su bila proširivana tokom
projektiranja. Najveći istraživački problemi odnosili su se na ispitivanje
vododrživosti akumulacije i uvjeta stabilnosti brane Miruše (Mikulec 1965a, 11).
Bile su primjenjivane i metode utvrđivanja podzemnih veze pomoću spora i izotopa,
pomoću analiziranja veza recentne pećinske faune na ponorima i izvorima, te
kemijska ispitivanja vode značajnih izvora u nekim zonama (Mikulec 1974, 9).
Geološka istraživanja odvijala su se u tri faze: a) u fazi osnovnog rješenja rađena je
obrada u obimu u kojem se može obraniti koncepcija, b) u fazi idejnih i glavnih
projekata primjenjivana su kartiranja i ostale metode, te c) u daljnjim fazama
projektiranja primjenjivane su refrakcijsko-seizmičke metode, te mikroseizmička
ispitivanja u temeljima brane i u tunelima. Za najinteresantnija područja rađene su
detaljne inženjersko-geološke i hidrogeološke karte.
Koncepcija istraživanja nastala je u Energoinvestu, iz kojeg su vođeni svi istražni
radovi, te interpretirani svi rezultati istraživanja. Ta je tvrtka imala svoju grupu
stalno zaposlenih geologa kojima su u pojedinim trenucima pomagali drugi geolozi,
najčešće iz Sarajeva (Mikulec 1974, 9).

Rezultati su prikazivani u više prigoda, pa se donekle i razlikuju, što je razumljivo s
obzirom na dolaženje do preciznijih podataka. Utvrđivanje sliva pokazalo je da

117
prema Grančarevu gravitira voda s 1.614 km2 površine. Primijenjeno je bojanje 50
ponora zbog bojazni da ne bi presušili neki izvori. Utvrđeno je da Ombla ima svoj
nezavisan sliv te da nema bojazni da će izdašnost ovoga vrela biti manja od 2 m3/s
što je traženo vodoprivrednom osnovom Hrvatske (Mikulec 1965a).
Na područjima objekata hidroenergetskog sistema na Trebišnjici poduzeta su
istraživanja koja do 1967. ilustrira 21.105 dužinskih metara  istražnih bušotina i
ispitivanja vodopropusnosti, oko 2.700 m istražnih potkopa; geofizičkim
ispitivanjima obuhvaćeno je oko 180 km2, 72 bojanja podzemnih voda natrium-
fluoresceinom, jedno istovremeno bojanje pet ponora pomoću spora, a to nije bio
kraj istraživanja (Kraška polja, 1967, 10). Površina ukupno tretiranog sliva iznosi
6.515 km2 (uključujući i primorje), a prosječne oborine 1.780 mm, što iznosi
godišnje 11,65 x 109 m3 vode. Dodatno, korišteni su podaci 800 protjecaja, koji nisu
mjereni u okviru ovoga projekta.

Istraživanja su izazvala veliku pažnju stručnih krugova, pa i opće javnosti. Stjepan
Mikulec (1916-1978), koji je bio profesor na Građevinskom fakultetu u Sarajevu,
direktor Hidrograđevinskog biroa Energoinvesta, član Komiteta za visoke brane
SFRJ, predsjednik Saveza speleologa Jugoslavije i drugo, često je na stručnim
skupovima tumačio pojedine aspekte tog zamršenog znanstvenog pitanja. Od 1956.
do 1978. zabilježili smo 15 njegovih radova na skupovima ili u periodici, na kojima
se pojavio kao jedini autor osam puta (Mikulec 1956, 1957, 1959, 1965, 1965a,
1970, 1974, 1978) te s drugima kao prvi autor sedam puta (1957, 1965a, 1965b,
1969, 1974, 1975 i 1978). O istočnoj Hercegovini i Trebišnjici govorio je deset puta,
a o širem geografskom okviru ili o općenitim temama referirao pet puta. Pojedini
radovi donosili su izvještaje o primjeni novih metoda u Jugoslaviji poput geofizičkih
istraživanja, utvrđivanja podzemnih veza sporama i ponekad su, poput zadatka
utvrđivanja granice slivova Trebišnjice i Bregave, podsjećali na rasplete detektivskih
priča (1956, 1957, 1959). Jedan simpozij – Trebišnjica: hidroenergetski sistem :
simpozij o izgradnji (Trebinje, 1965) – u uvodnoj riječi otkriva svoj cilj: da iskustva
graditelja s Trebišnjice trebaju postati svima dostupna i opća (Herceg 1965). To
pokazuje da se ne radi više o pukim naporima stjecanja novih znanja i znanstvenih
informacija, nego o njihovu širenju, pa i popularizaciji: «štampanje ove knjige (…)
ima za cilj da što pristupačnije prikaže napore i iskustva sa izgradnje giganta na
Trebišnjici» (Herceg 1965). Od nepregledne gomile elaborata te publiciranih stručnih
i znanstvenih radova, nažalost, početkom 21. stoljeća istraživačima je ostao dostupan
vrlo mali broj njih. Rat je uništio niz arhiva, zbog njega su premještani na druge
lokacije pri čemu je mnogo radova zagubljeno i opet uništeno, a dio je nedostupan jer
ih tvrtke smatraju svojim vlasništvom.

U okviru istog programa istraživanja sudjelovali su i drugi autori te povremeno javno
izlagali rezultate. Pod naslovom Neke karakteristike krša istočne Hercegovine
(1963), Borislav Petrović donosi niz zanimljivosti, ali članak iznevjerava svoj

118
naslov sužavanjem na hidrogeološke aspekte važne za energetiku. Za Trebišnjicu
kaže da je najduža ponornica u svijetu (ali i ovdje ta tvrdnja ostaje bez ijednog
argumenta). Donosi pregled 17 trasiranih veza i skicu sliva te objašnjava da se voda
u krškom podzemlju kreće uglavnom u koncentriranim tokovima, ali gdje postoji
velika isprepletenost kanala, a to su područja velikih izvorišta ili jako okršenih zona,
podzemna voda ima (za to područje) opću razinu (Petrović 1963, 212). Ovo je
eksperimentalan i egzaktan odgovor na Grung-Katzerovu polemiku koja je započela
o s ozbiljnijim razmatranjima voda u krškom podzemlju. Zbog velikih naslaga
eocenskog fliša u poljima, koje dostižu debljinu 200, pa čak i 700 metara, ne postoje
podzemni tokovi ispod polja, bar ne u količinama koje su od inženjerskog značaja.
Ovo se ne odnosi na Popovo polje, napomenuo je autor u žustroj diskusiji nakon
izlaganja referata na 3. jugoslavenskom speleološkom kongresu.
Petrović i Prelević (1965) donose tablicu bojanja 52 ponora, među kojima i za
Popovo polje. Iz njih se vidi  bogatstvo podzemnih pojava poput bifurkacije koja se
mijenja s razinom voda, križanja podzemnih tokova, itd. Autori skreću pažnju da
Provalija po niskim vodama ima vezu sa Bistrinom i Deranskim blatom, a po
visokim s uvalama Janska i Bistrina. Također, ističu da se podzemni tokovi iz
Provalije i Ponikve križaju. Za pojave bifurkacije osim Popova polja navode i
primjer Fatničkog polja, iz kojeg voda odlazi u dva riječna sliva – Bregavu i
Trebišnjicu, te iz Glamočkog i Kupreškog polja u dva morska sliva: jadranski i
crnomorski. U navedenom tekstu kaže se da je Trebišnjica među najvećim
ponornicama u svijetu, ali se ističe da je njezin izvor s više od 200 m3/s nedvojbeno
najveći poznati uopće (Petrović i Prelević 1965, 81)

Ocjenu da je Trebišnjica najveća ponornica u svijetu isticali su i Mladenović i
Uzunoviće (1963), ali i da je njezin izvor, s prosječnim protokom od 41 m3/s i
maksimalnim koji prelazi 200 m3/s, bez dvojbe najjači poznati u svijetu.

Po ideji prof. Mikuleca i uz njegove sugestije, objavljena je knjiga koja je vjerojatno
najveći prinos sistematizaciji i prezentaciji metoda i rezultata spomenutog projekta.
Ona detaljno, opširno i metodički na jednom mjestu donosi pregled metoda
istraživanja, povijest njihova razvoja i njihove rezultate, a u kojoj krš sliva
Trebišnjice ima istaknuto mjesto. To je Hidrogeologija karsta i metoda istraživanja
Petra Milanovića (1979a). Simbolično, autor se na samom početku oprašta od
recenzenta Mikuleca, koji je tragično preminuo za vrijeme izrade knjige. U
predgovoru ističe kako zanimanje za krš naglo raste, jer je taj fenomen tijesno
povezan s problemom vode. Od prvobitne želje za otkrivanjem nepoznatog u
podzemlju, preko rješavanja lokalnih problema, to zanimanje prerasta u specifičnu
naučnu disciplinu, karstologiju, čiju osnovu čine geologija, hidrologija i geofizika.
Kompleksnost istraživanja često zahtijeva uključivanje drugih disciplina, pa krš
postaje
značajan
činitelj
interdisciplinarnog
povezivanja.
Fond
tehničke

119
dokumentacije Hideroelektrana na Trebišnjici jedna je od važnih baza za izradu
knjige, kojoj je ta tvrtka bila i izdavač.

Potreba za izgradnjom velikih akumulacija zahtijeva smjela rješenja i često skupe i
riskantne eksperimente, napominje Milanović i priznaje da je stjecanje iskustava
ponekad plaćeno neuspjesima. Upućuje na specifičnosti istraživanja krša kazavši da
niz metoda iz drugih geoloških sredina ovdje treba prilagoditi, te razviti niz novih i
specifičnih metoda kako bi se egzaktnije upoznala obilježja krške sredine.
«Hidroenergetski potencijal dinarskog karsta nametnuo je jugoslovenskim
istraživačima i graditeljima da se okrenu regionu koji je do tada bio poznat kao
najproblematičnija sredina za realizaciju većih hidrotehničkih zahvata» (Milanović
1979a, 3).

U toku tih istraživanja prikupljen i je proučen obiman materijal i stečena dragocjena
fundamentalno-teoretska i graditeljsko-praktična saznanja. Samo za potrebe
Hidrosistema u razdoblju od 20 godina izbušeno je više od 500 istražnih bušotina od
kojih blizu 400 pijezometarskih. Geofizičkim ispitivanjima zahvaćano je više od 300
četvornih kilometara terena. Na ispitivanje oko 110 podzemnih veza utrošeno je 5,5
tona boje Na-fluoresceina. Za prikupljanje hidroloških podataka organizirano je 75
meteoroloških i 60 vodomjernih stanica. Korištena su moderna istražna sredstva kao
što su radioaktivni izotopi, avionski snimci i tv kamere za kartiranje bušotina.
Prilagođene su brojne i primijenjene neke nove metode koje su predstavljale
neophodnost za «dalji prodor u suštinu fenomena karsta» (Milanović 1979a, 143).
Rezultati istraživanja nametnuli su zaključak da se bitni hidrogeološki parametri, koji
čine model krša, bitno kvalitativno i kvantitativno razlikuju od mjesta do mjesta
mjerenja. To isključuje šablonsku primjenu metodike istraživanja koja je ranije dala
dobre rezultate, a podaci koji se prikupe s jednog nasumice izabranog volumena neke
stijene mogu dati pogrešnu predstavu o hidrogeološkim karakteristikama šire regije.
Reprezentativni hidrogeološki element se najčešće odnosi na čitavu masu koja gradi
proučavano područje, odnosno sliv, što zahtijeva sistematsko, kompleksno i obično
dugotrajno istraživanje (Milanović 1979a, 144).

Naslanja se na Mikuleca i Trumića (1975) da je najvažnija polazna osnova za
istraživanje dobra geološka koncepcija. Geološka karta je prva faza rada, a na
temelju nje se radi hidrogeološka karta. Projektiranje vodoprivrednog sustava
podrazumijeva tri razine detaljnosti: studija, idejni i glavni projekt. Studija sadrži
osnovne podatke šireg regiona neophodne za uvid u kompletno stanje, za formiranje
varijantnih rješenja i donošenje programa istražnih radova neophodnih za izradu
idejnog projekta. Idejni projekt se radi na podlogama 1:25.000 - 1:10.000 i zahvaća
šire područje objekta. Vrše se istražni radovi: geofizička osmatranja, bušenje,
istraživanje granica slivova, speleološki se istražuju značajni objekti, izrađuju se
katastri krških pojava, analiziraju se značajni geomorfološki elementi, ispituje se

120
hidrogeološka uloga pojedinih litoloških članova i struktura, vrši se hidrološka
analiza čitavog slivnog područja, utvrđuje se nulto stanje na svim mjestima u slivu i
izvan njega gdje postoje mogućnosti promjene prirodnog režima uslijed utjecaja
objekata koje treba graditi. Osnovni cilj idejnog projekta je izbor optimalne varijante
za koju se dalje radi glavni projekt. Utvrđivanje vododrživosti akumulacija, izbor
pregradnih profila i trasa tunela su najvažniji zadaci ove faze rada. Glavni projekt
obuhvaća istraživanja, analizu i sanaciju konkretnih detalja, bilo da se radi o
injekcijskim zavjesama, plombiranju podzemnih kanala, površinskom uređenju
ponora, ili praćenju izrade podzemnih prostorija (Milanović 1979a, 144).

Složenim metodama istraživanja dolazi se do zaključka da dubina karstifikacije nije
oštra granica s nekarstificiranom podinom nego prelazna zona ispod koje se ne
očekuje prodor procesa. Tzv. baza karstifikacije, gledano regionalno, u Dinaridima
kreće se do dubine od 250 m, na 300 m se svodi na minimum, ali je veća od nule
(Milanović 1979a, 34). Karstificiranost je najizraženija do 15 metara, te opada s
dubinom (grafikon 1). Nakon dubine od 275 metara nije zamijećena karstificiranost
koja bi imala vodopropusnost veću od 30 Lu (Milanović 1979, 33). Zone u kojima se
okršavanje spušta do 500 m, lokalno i niže, nisu vezane za velika prostranstva i
nemaju velike zapremine. Tako, stijene zahvaćene procesom karstifikacije utvrđene
su bušenjima na dubini od 2.236 metara u Nikšićkoj Župi, odnosno 1.600 m ispod
površine mora (Milanović 1979a, 31).

U Milanovićevim radovima navode se brojne primjene metoda koje su primijenjene
na području Popova polja. Između ostalih, ronjenje sifona u ponoru Doljašnica;
korištenje tv kamere u nabušenim kavernama (tokom desetodnevnog rada zaključeno
da je metoda pogodna isključivo za istraživanje zidova kaverni a ne za pukotine)
(Milanović 1979a, 183); bojani su ponori (Bitomišlje, Crnulja, Doljašnica, Kaluđerov
ponor (Golubinka), Lisac, Bender-mlinica, Poljička mlinica, Provalija, Ponikva,
Velja Međa, Vratlo, Žira, Konac polje -> Baba) (Milanović 2006, 29-32) za
utvrđivanje podzemnih veza, neki i više puta, u pojedinim navratima korišteno je do
170 kg boje, a jednom prilikom se boja u Žiri zadržala pet mjeseci; upotreba
radioaktivnih izotopa Brom 82 koji je injektiran u ponore Ponikva, Kaluđerov ponor
i Žira, čime je dokazano postojanje privilegiranog pravca podzemnih tokova;
korištenje dima od dva kemijska sjedinjenja kao obilježivača; metoda utvrđivanja
gubitaka duž vodenog toka; metode specifičnog električnog otpora radi određivanja
baze okršavanja i zone mogućih privilegiranih pravaca; seizmička metoda geo-
bombe koja je razvijena prema ideji D. Aranđelovića u istražnim poligonima HE
Trebišnjice (Milanović 1979a, 272), a prvi put je primijenjena u ponoru Ponikva
1970. godine, itd.

Za Popovo polje Milanović kaže da je «izuzetan primjer fenomena karsta»
(Milanović 1979a, 57). Dijeli ga na korozivnu zaravan bez kontinuiranog aluvijalnog

121
pokrivača i na Popovo polje u užem smislu. Polje je blago nagnuto u pravcu
sjeverozapada, a njegov aluvijalni nanos se povećava u pravcu nagiba polja. U
početku debljina nanosa je 1-2 metra, a na najnižem dijelu između 15 i 20 metara.
Paleoreljef u najnižem dijelu ima tipične krške forme – vrtače. U polju je zabilježeno
više od 500 ponora, estavela i povremenih vrela. Poplave u najnižem dijelu polja
dosezale su dubinu 40 metara. Računa se da se u takvim okolnostima u polju
nagomila milijarda kubičnih metara vode. Korito Trebišnjice, duž njegova pružanja
kroz Popovo polje, u ljetnom je razdoblju suho. Ona je najizrazitiji predstavnik
povremenih krških tokova (Milanović 1979a, 63). U gornjem dijelu, tok dužine 35
km nikada ne presušuje. Ostali dio, u dužini od oko 50 km, zadržava vodu samo
nakon velikih oborina, jer se ona gubi u ponorima koji dosežu kapacitet 45-50 m3/s.
Ekstremno visoki vodostaji, u prirodnim uvjetima, na profilu Gorica dosezali su
protjecaj i do 940 m3/s (23.X.1939), dok je ljeti taj protjecaj 3 m3/s. U Dobromanima
u istim okolnostima ljeti je korito suho, a najviši vodostaj zabilježen je 1.362 m3/s
(2.XII.1903). Nizvodno od Ravnog znao je narasti na 1400 m3/s, što nadilazi moć
gutanja svih ponora u Popovu polju.
Analizirajući odnos površinskih i podzemnih voda, Milanović tvrdi da se cirkulacija
najvećeg dijela voda u sušnom periodu odvija podzemno (shema 1). Za vrijeme
velikih voda svi krški oblici postaju aktivni i dolazi do prisne veze između
površinske i podzemne cirkulacije, koja kulminira u plavljenju polja. U krškim
poljima taj je odnos složen zbog retardacijskih sposobnosti okolnih karstificiranih
masiva. Karakteristična primjer je Popovo polje, kod kojeg se odnos površinskih i
podzemnih voda prelama u tri modela (shema 2). Najniži dio polja je s tri strane
okružen bliskim erozijskim bazisom u koji pod velikim gradijentima gotovo
radijalno zrakasto odvodi drenažni sustav velikog kapaciteta, koji nikada nije posve
zaliven. Zbog toga ovdje postoje samo ponori; nema izvora i estavela. Drugi dio je
središnji dio polja, kojeg s juga, tj. prema najbližem erozijskom bazisu, zatvara
nepropusna dolomitska zona: zbog velikog priljeva vode i blizine podzemnih voda
površini, estavele sa sjevernog ruba počinju djelovati kao izvori, a potom i one s
južnog ruba polja. Površina polja uskoro poplavi, te se drenira duž dolomitske zone.
Treći dio, koji čini jugoistočnu stranu udoline, Mokro polje s okolinom, na
sjevernom dijelu ima estavele, a na južnom ponore velikog kapaciteta, koji
preuzimaju vodu koja povremeno teče površinski (Milanović 1979a, 122-124).

Milanović je od 1971. objavio brojne radove o kršu sliva Trebišnjice, od kojih niz u
međunarodnim časopisima i inozemnim izdanjima, što je te podatke učinilo
prisutnim u važnijim bazama podataka. Metode i podaci o istraživanjima krša sliva
Trebišnjice naišli su na zanimanje svjetske stručne javnosti, osobito istraživanja baze
kastificiranosti, razni aspekti istraživanja uz pomoć bušotina, režimi pražnjenja
krških vrela (White 1988, 7, 151, 155, 189, 385; Ford & Williams 1989, 175, 177-9,
184-6, 191-3, 199), itd.

122
1.4.1.2. Neki aspekti geologije Popova polja

Geološki podaci koji su stečeni prilikom rada na hidroenergetskom projektu nisu bili
suviše publicirani. Zubčević prenosi jedan njihov izbor iz neobjavljenog rukopisa J.
Mladenovića1, prema kojem je popovopoljska udolina od Arslanagića mosta do
Neretve gotovo kontinuirana zona vapnenaca turona. Dolomiti se javljaju kao uži
pojasevi, od kojih na užem dijelu Popova polja pojas Zavala – Zaplanik (Zubčević
1975, 18).

Objavljeno je i nekoliko radova o geologiji šireg područja neovisno o ovome
projektu. Rad Miodraga Vidovića, za kojeg je teren istraživan po narudžbi poduzeća
Nafta iz Bara, opisuje tektoniku jadranskog primorja i visokog krša od Boke kotorske
i Lovćena do Neretve (1961, 1962). Iako Popovo polje spominje sporadično, ovaj se
rad često smatra jednim od polazišta u sagledavanju ovdašnje tektonike. Donosi
skicu geološkog profila između Zavale i Slanog, ali se osvrće samo na teren zapadno
od Popova polja, za koji kaže da je uglavnom ubran u relativno blage bore. Na
području Slanog je vidljiva distanca navlačenja Visokog krša preko parohtona.
«Svakako da tektonsko-eroziona krpa neosporno govori o navlačenju koje se ne
može sporiti» (Vidović 1962, 44).

Objavljeno je nekoliko radova koji su se usredsredili na pojedine geološke osobine
terena. Jedan od takvih prikazuje rezultate istraživanja bitumenoznih stijena u
Hercegovini. U Popovu polju južno od Strujića, ispod vrha Vjetrenog brda, nalazi
ležište Krupna ploča. Bitumenozna stijena predstavljena je brečom u kojoj se nalazi
bitumen u obliku tankih prevlaka duž pukotina veličine izdanka 20x10 m. Nalazište
je ocijenjeno ekonomski neisplativim, što je «suglasno rezultatima istražnih radova
provedenih za vrijeme Austrije». Analizirano je i znatno perspektivnije nalazište
Mišljen, na putu za Orašje, jugoistočno od Ilijine glave (Muftić i Behlilović 1968).

U studiji zastupljenosti i rasprostranjenja algi u kredi i juri južne Hercegovine dani su
također neki podaci za Popovo polje. U skupini Dasycladaceae – vodećih fosila
većeg dijela ovdašnjih biostratigrafskih zona – zapažene su: u sedimentima mlađeg
malma između Čvaljine i Slanog i sjeverno od Čepikuća u Rudinama
(Pseudoclypeina circi Radoičić, koja se javlja u donjem dijelu zone s Clypeina
jurassica); u gornjokimeridžskim vapnencima okoline Šćenice (rijetke i loše očuvane
cjevčice Pianella grudii Radoičić); u pojasu neokoma Slivnica – Vlaštica (veliki broj
individua Pianella pigmea (Pia) s Clypeina jurassica); u Čvaljini (rjeđi nalazi vrste
Likanella ? danilovae Radoičić), u Popovu polju (cenomanska Pianella turgida
Radoičić) i u donjem turonu Popova polja na potezu Novi put – Gradište
(Heteroporella lepina Praturlon). Iz skupine Cyanophita ili Chlorophyta, zapaženi su

1 Mladenović, J. -  Geološko-tektonski i hidrogeološki odnosi na području donjih horizonata rijeke
Trebišnjice (Popovo polje – Neretva – Jadransko more), rukopis.

123
predstavnici roda Girvanella u neokomu Zavale, u kojem preparati girvanelske
strukture zahvaćaju veći dio. U radu je opisana nova vrsta Epimastopora cekici iz
okolice Gluhe Smokve na putu Trebinje – Dubrovnik, čije raspostranjenje zahvaća i
neokomske slojeve Popova polja (Radoičić 1970).

Područje Popova polja zajedno s Dubrovačkim primorjem i Konavlima te Pelješcem,
Mljetom i Lastovom razmatrano je u studiji strukturnih tipova i okoliša taloženja
jurskih onkoidnih i ooidnih vapnenaca južnog Jadrana, za koju su podaci probavljeni
istraživanjima za potrebe INA-Naftaplina iz Zagreba. U radu je izdvojeno osam
litofacijesnih tipova od kojih su neki izravno povezani ili oprimjereni materijalom s
područjem Popova polja. Vadoidni vapnenci u titonberijesu zapaženi su na području
Cerovac – Hum i sporadično na području Zavale, a facijes prigrebenskih
bioklastičnih vapnenaca zapažen je u gornjem dogeru šireg područja između Zavale i
Slanog. Kasnodijagenetski dolomitizirani ooidi (oospariti) zapaženi su u velikoj
mjeri u gornjem lijasu i dogeru šireg zaleđa Slanog.
U nizu pratećih ilustracija predstavljeni su: obavijeni bioklasti, tj. fragmenti
gastropoda obavijeni nepravilnim debelim kriptokristalastim ovojem iz okoliša
otvorenih plićaka donjeg dogera s profila Slano – Zavala; te radijalni ooidi s
koncentričnim, radijalno građenim ovojima, tj. tipični ooidni grainstone donjeg
dogera u zaleđe Slanog. Inače, u promatranom području izrazito prevladava, po
raspostranjenosti u vremenu i prostoru, litofacijes onkoidnih, peletnih i mikritnih
vapnenaca, tj. okoliši zatvorenih plićaka-laguna (Tišljar 1985).

Kako bi se istražile moguće veza Trebišnjice s izvorima u Jadranskom moru rađena
je komparativna hidrokemijska analiza vode Popova polja i izvora od Konavala do
Neretve. Podzemne vode u području Trebišnjice pokazuju se isključivo kao
hiodrokarbonatno-kalcijski tip, u kojem prevladavaju sjedinjenja HCO3 i Ca nad
sjedinjenjima Cl-Na i Mg-SO4 i to za 8-9 puta, tj. 75-90 posto ekv/l. Taj je sastav
uvjetovan hidrološkom jednoličnošću terena izgrađena pretežno od karbonatnih
sedimentnih stijena. Karakteristična tvrdoća podzemnih voda Popova polja do 100
dH. PH vrijednost je uglavnom u granicama neutralnih voda. Kemizam voda izvora
od Konavala do Omble sličan je kemijskom sastavu podzemnih voda Popova polja,
dok su vode od Slanog do Neretve obično malo mineraliziranije od voda Popova
polja s kojim je dokazana hidrografska veza; vrela u priobalju Ombla – Slano
pokazuju da ne postoji nikakva podzemna veza s Trebišnjicom (Mladenović 1966,
457).

Prilog geološkoj povijesti Popova polja dan je kroz istraživanja dva središta
paleontoloških nalaza pleistocenskih zvijeri: Vjetrenica i pećina Đurkovina na
Grebcima. Vjetrenica je nalazište ostataka devet organizama od kojih su neki živjeli
u pleistocenu. Ostaci potječu od sedam različitih životinjskih jedinki: dva leoparda,
tri medvjeda, jednog nepoznatog glodavca i jednoga šišmiša (Malez 1985). Godine

124
2002. pronađeni su ostaci još dvije vrste, a 2007. su eskavirana tri djelomična i jedna
cjelovit kostur. Tri pripadaju leopardu, a jedan medvjedu (Miculinić i Jalžić 2008).

Kosti koje je Mirko Malez (1924-1990) istraživao u Vjetrenici pronašao je
uglavnom domaćin pećine Milan Šonc, većinom u vlažnim naslagama gline završnog
dijela pećine. Glina je ondje pomiješana s velikim komadima kamenih blokova. U
stropu završavaju neki kanali koji dolaze okomito iz masiva, te vjerojatno imaju vezu
s površinom terena iznad špilje, čiji površinski otvori nisu još zapaženi. Samo je
cjelovit kostur leoparda pronađen na kalcitnoj podlozi u lijevom bočnom kanalu,
iznad kojeg također postoji vertikalni kanal (dimnjak). «Najvjerojatnije, životinja je
uginula na tom mjestu, a pojedini dijelovi skeleta su tek postmortalno uslijed
konfiguracije tla neznatno pomaknuti. Položaj skeleta ukazuje da je leopard uginuo u
svinutom položaju. Svi kralješci položeni su u primarnom nizu i na kralješnicu se u
donjem dijelu nastavlja zdjelica. Repni kralješci također su položeni u prvobitnom
nizu, ali je rep od zdjelice pomaknut oko 25 cm. U lijevom acetabulumu zdjelice leži
proksimalni zglob lijevog femura, a na njega se nastavlja lijeva tibija i pripadajuće
tarzalne kosti. Uslijed nagnutog tla lubanja se zajedno s kostima prednjih
ekstremiteta postmortalno otkotrljala do kostiju stražnjih ekstremiteta. Lubanja je
čvrsto povezana s donjom čeljusti, pa su kandilarni zglobovi donjih čeljusti ležali u
glenoidnim šupljinama lubanje.» (Malez i Pepeonik 1969,145; Malez 1971, 403).
Malez napominje da su kosti leoparda otkrivene na brojnim mjestima u Europi, ali da
su vrlo rijetki nalazi cjelovitih kostura.

Ogrebotine po stijenama potvrđuju da su se, nakon upadanja u Glavni kanal, zvijeri
pokušale izvući vani (Malez 1985,130-131). Na glavni izlaz nisu mogle jer je
Vjetrenica bila hidrološki aktivna. Tako bi ugibale unutra. Vjetrenici pripada
posebno mjesto u tumačenju teorije «prirodne zamke» putem «akumulacije kostiju».
Upravo ta hidrološka aktivnost bila je razlogom da Vjetrenica nije nikad bila
naseljena ljudima (Malez 1985,123).

Starost obrušavanja blokova Malez smješta na početak klimatskih faza virmske
oledbe (stadijal würm 1 i würm 2) tj. na 82-37 tisuće godina prije Krista. Najstarija
glina, ona pod kamenim blokovima na završetku špilje, prema Malezu, potječe iz
vremena interglacijala riss-würm, što znači da je stara između 125 i 82 tisuće godina.
Gornje naslage gline na istom mjestu mnogo su mlađe te potječu iz gornjeg würma
(interstadijal 2/3, stadijal würm 3) i kasnog glacijala (od najstarijeg do najmlađeg
drijasa) što sugerira starost između 37 i 10 tisuća godina.

Malez je za određivanje speleokronoloških odnosa u špiljama Bosne i Hercegovine
koristio radioaktivni ugljik (C14). U Đurkovini II ili Novoj Đurkovini na Grebcima
analizirao je sigastu koru koja je prekrila lubanju smeđeg medvjeda. Dobijena je
starost od 16.781 ± 394 godina. Siga je, dakle, izlučena u zadnjoj fazi stadijala Würm

125
3, i u početnoj fazi najstarijeg drijasa, a skeletni ostaci su najvjerojatnije iz druge
polovice trećeg virmskog stadijala (Malez 1980).

Najcjelovitiju geološku sliku Popova polja dao je Tumač Osnovne geološke karte
(Raić i Papež 1982). Najveći dio njegova terena izgrađuju naslage vapnenaca,
dolomita i dolomitičnih vapnenaca, koje su se taložile u mezozoiku, a prisutna je i
veća površina kvartarnih tvorevina u Popovu polju. U tektonskom smislu prisutna je
cjelina koju Tumač naziva Navlaka visokog krša. Sjeverne i južne granice su joj
uglavnom paralelne i nalaze se po desetak kilometara sjevernije i južnije od Popova
polja. Premrežena je nizom uzdužnih, poprečnih i dijagonalnih rasjeda.

Najstariji slojevi pojavljuju se uz čelo Navlake visokog krša. Prvenstveno, tu je tanki
sloj trijasa, najstarijeg razdoblja mezozoika, koji se prostire od Slivna-Ravna na
sjeverozapadu do Trstenog i dalje ide prema jugoistoku. Izgrađen je uglavnom od
masivnih i bankovitih dolomita s rjeđim proslojcima vapnenaca. Ukupna dubina sloja
je oko 320 m.
Slijedi mjestimice širi pojas jure: ima isti smjer, a pojavljuje se u više oblika: prvo
dolaze dobro uslojeni vapnenci s litotisima i orbitopselama iz lijasa. Njihova dubina
je oko 250 m.
Nastavlja se doger – od Tmora preko Mrčeva gdje se proširuje i nastavlja dalje u
dinarskom  smjeru – sa slabo uslojenim ooloitičnim vapnencima najviše dubine oko
280 m.
Najmlađi, ali najširi pojas jure, malm, nastavlja se na prethodne slojeve. Sastavljen je
od slabo uslojenih vapnenaca i vapnenaca s dolomitima. Počinje oko Čepikuća,
nastavlja se pojasom iza Slanog i širi se u razlivenu površinu platoa Belenići –
Grepca, gdje se sužuje; dubina je 300 m.
Donjokredne naslage vapnenaca i dolomita različite starosti zauzimaju najveći dio
Popova. Masivne su i bankovite, te slabo uslojene. Na područje Popova dolaze u
izduženim pojasevima s područja između Imotice i Moševića te šireći se zauzimaju
veći dio površine zapadne strane Popova polja sve do Huma i dalje dubrovačkim
zaleđem. Donja kreda – s vidljivim rjeđim izdvojenim površinama tercijara ili jure –
naliježe na juru koja je jače zastupljena na jugozapadu. Dubina njezinih slojeva
iznosi oko 500 m.
Gornja kreda se nastavlja na donju kredu i zauzima najveći dio tektonske jedinice:
proteže se od Brštanice dolinom Popova polja do Huma i dalje prema jugoistoku.
Također, obuhvaća prostor do sjevernog čela navlake. Čine je vapnenci i vapnenci s
dolomitima 500-580 m dubine.
Na području Hrasna, Golog Brda, Bančića i Mišljenja prisutno je nekoliko uskih
pojaseva eocena, a završni dio slijepe doline Popova polja prevučen je naslagama
kvartara.

126
U tektonskom pogledu teren obilježava strukturno-facijesna jedinica koje Tumač
naziva Navlaka visokog krša, te nekoliko paralelnih reversnih rasjeda koji se pružaju
uglavnom dinarskim smjerom. Navlaka visokog krša je od stonske strukturne
jedinice na jugozapadu odijeljena čelom navlake. Čelo je nekoliko kilometara
udaljeno od jadranske obale, kojoj se negdje sasvim približava. S druge strane
granica Navlake visokog krša prolazi sjeverno od Popova polja, također smjerom
SZ-JI. Granica u zamišljenom nastavku sa SZ strane zaobilazi Ljubinje. Jedinice su
navlačene prema jugozapadu.
Unutar Navlake viskog krša za Popovo je najzanimljivija strukturna jedinica Hutovo,
koja se prostire od Neretve, Graca i Hrasna do Ravnog. Središnji njezin dio zauzima
antiklinala Žaba, koja je mjestimično prevrnuta i ide od Žabe do Ravnoga kroz
različite kredne naslage. Paralelno s njom sa zapada, s južne strane, započinje
sinklinala Gradac. Između njih prolazi reversni rasjed Gradac. Pruža se sa sjevera od
Kuta do Orahova Dola na jugoistoku.
Zabilježen je niz dijagonalnih i poprečnih rasjeda. Posebno se izdvajaju tri: rasjed
Žaba, koji se može pratiti od Žabe do Trstenog na jugu. Najduži je poprečni rasjed
Trnčina: ide od Crnoglava preko Trnčine do Slanog na jugu. Važan je i treći,
poprečni rasjed Zavala. On ide od Ravnoga preko Zavale do Slanog. Različite kredne
i jurske naslage dovodi u nenormalni odnos (Raić i Papež 1982).

Naslanjanjući se na ove podatke, Čičić je prvih godina 21. stoljeća reinterpretirao
geološko stanje Popova polja i Vjetrenice, najavivši da će za deteljno upoznavanje
geoloških odnosa trebati cijelo jedno stoljeće (Čičić 2002).

1.4.1.3. Pedologija

U elaboratima su izložena i važna znanja iz drugih disciplina, koja nisu izazivala
toliku pažnju javnosti. Primjerice, ostvaren je napredak u poznavanju pedološke
slike Popova polja. Vodoprivredna osnova prenosi ocjene Lj. Kavića sa Zavoda za
agropedologiju NRBiH, da tla Popova polja predstavljaju najmlađi aluvij, koji je
svake godine plavljen. To su nerazvijena tla, više najmlađi geološki supstrat nego
istinska tla: «karbonatni glinoviti aluvij, karbonatni ilovasti aluvij, koluvijalne
lesivirane crvenice i smeđa glinovita beskarbonatna tla kamenjara». Njihov nastanak
pripisuje se «aluvijalnim nanosima rijeke Trebišnjice (fuvisoli), koluvijalom spiranju
s okolnih vapnenačkih terena i kombinaciji tih dvaju procesa ističući hidromorfizam i
automorfizam kao dva osnovna periodska procesa u njihovu nastanku. Kao
posljedica specifične pedogeneze uočena je veoma izražena heterogenost u
vertikalnoj stratigrafiji s velikim razlikama u teksturi između pojedinih slojeva
unutra jednog te istog profila.» (Vlahinić 2004, 33). Imaju neutralnu do jako
alkaličnu aktualnu reakciju (pH u vodi se kreće 6.9-8.16) pa su optimalna za razvoj
većine poljoprivrednih kultura. Sadržaj kalcij-karbonata u većini tala iznosi 13-38
posto, dok se sadržaj humusa kreće 1-3,5 posto. Sadržaj ukupnog dušika zauzima

127
0,06-0,21, što pokazuje da su pretežno dobro i djelomično umjereno opskrbljena
dušikom. U pogledu fizikalnih svojstava pokazuje se da tla imaju osrednji do prilično
veliki kapacitet za vodu (34,4-50,7 posto), dok se volumen pora kreće 42,8-59,2
posto, a kapacitet za zrak uglavnom 6-13,2 posto (Bubica et al 1958, 14).

1.4.1.4. Klimatologija

Klima Popova polja označena je kao izmijenjena mediteranska ili submediteranska:
zime su blage, pojava snijega se smatra elementarnom nepogodom, a ljeta žarka i
suha. Srednja godišnja temperatura u Trebinju 1971-1987. iznosi 13,80C, srednja
vegetacijska (IV-IX) 18,80C, a srednja temperatura najtoplijeg mjeseca (srpanj)
22,90C. Klimu osobito karakterizira nepovoljan raspored oborina: poplave - suše.
Mikroklimatski podaci u samom polju nisu mjereni zbog poplava, osim povremeno.
Posljednjih godina je postavljena stanica pod Dubljanima, ali je brzo uništena
(Vlahinić 2004).
Režim voda u Popovu polju Vlahinić dijeli u četiri razdoblja: prvo u prirodnoj fazi
koja je trajala do 1964. godine, drugo između izgradnje dvije hidrocentrale 1965-
1978, treće 1978-1991. i četvrto od 1991. nadalje.
Poplave u Popovu polju su izuzetno velike jer je to polje najniže veliko polje u slivu i
oko 45 puta manje od površine sliva, dok je kod drugih polja odnos najviše 1:20
(Vlahinić 2004). Poplavama doprinosi ogoljela površina, koja ne zadržava vodu, te
oborine visokog intenziteta, što daje sliku iznenađujuće brzih poplava. Periodsko
jezero zapremine jedne milijarde kubičnih metara trajalo je u pravilu hladniju
polovicu godine. Za statistički niz od 44 godine (1891-1916) srednje godišnje
trajanje poplava iznosilo je 248 dana, maksimalno 311 dana (1897. godine), a
minimalno 194 dana (1894. godine) (Bubica et al 1958). (Podaci o najvećoj dužini
poplava malo se razlikuju kod drugih autora: kod Cvijića (1926a) najduže poplave su
bile 1899, kad je voda stajala 297 dana. Milanović (1979a) navodi da je najduža
poplava bila 1915 godine, 303 dana). Za vegetacijski razvoj ostalo je u prosjeku
samo 117 dana, maksimalno 171 a minimalno 54 dana. Za niz od 24 godine (1941-
1964) srednje godišnje trajanje poplava iznosilo je 199 dana, maksimalno 273 dana
(1941. godine ), a minimalno 65 dana (1945. godine) (tablica 1 - Vlahinić 2004,
prema Bubica et al 1958). Razlike vjerojatno proizlaze iz obilnijih oborina u prvom
razdoblju (Vlahinić 2004, 42).

1.4.1.5. Geografija i speleologija

U istraživanjima Popova polja značajno su sudjelovali i bh. speleolozi, čije je
rezultate izložio Ratimir Gašparović (1926-1986). Za dvadeset godina, počevši od
1957. članovi Speleološkog društva Bosne i Hercegovine (osnovana 1956.) imali su
petnaest ozbiljnijih istraživanja na području Republike i dubrovačkog priobalja (Plat
i Aerodrom Dubrovnik) od kojih su dva su bila vezana za Popovo polje: Vjetrenica

128
1958. i Donje polje 1969-1970. Cilj istraživanja Vjetrenice bio je, na zahtjev
Republičkog zavoda za zaštitu spomenika kulture i prirodnih rijetkosti BiH, steći
grafičku dokumentaciju koja bi kao osnova idejnog projekta poslužila za osvjetljenje
i otvorenje pećine za širi krug posjetitelja. Prvi put tada su koristili teodolit, kojim su
detaljno tahimetrijski snimili 2.084 metra Glavnog kanala, te obavili proučavanja
morfoloških, hidrografskih i klimatskih karakteristika pećine. Ta je studija poslužila
za uređenje Vjetrenice (Gašparović 1979, 50).

Istraživanja Vjetrenice vođena su od 11. kolovoza do 1. rujna 1958., a studija je bila
gotova već u studenome iste godine. Uz nju je priložen tlocrt i uzdužni profili u
mjerilu 1:1.000 i nekih sporednih kanala u mjerilu 1:1.000 i 1:500, te neki
karakteristični poprečni profili u mjerilu 1:500. Trasiran je novi put od Velikog
jezera do Potoka visećih jezera. Autori daju konkretne sugestije za uređenje
Vjetrenice te zaključuju je da bi za definitivnu studiju trebalo detaljnije istraživanje u
zimskom razdoblju.

Osvrću se na genetiku Vjetrenice koja je, kako kažu, izazivala najviše pažnje
istraživača. Vjetrenica je uglavnom nastala na dijastromama, zbog čega ja većinom
nagnuta prema izlazu, dok se manji rasjedi važni za nastanak Vjetrenice nalaze južno
od Velikog jezera. Mogla bi biti mlađa od Popova polja ili se barem razvijala s
Popovim poljem. Brzo se razvijala zbog velike čistoće vapnenaca i brzine krškog
procesa. Sadašnju razvojnu fazu Vjetrenice karakteriziraju postupna «utrpavanja», tj.
intenzivna urušavanja stropova i velike količine gline u pećini.

U prvoj fazi vode su tekle površinski Valom, a u drugoj fazi Vjetrenica je preuzela
ulogu okršene Vale. Autori zauzimaju stanovište da Vjetrenica po postanku
podzemni pritok Popova polja, čime podržavaju Milojevića i suprotstavljaju se
Absolonu i Cvijiću. Kao argument navode nagib kanala od Velikog jezera prema
otvoru i erozijska udubljenja u stijenama koja govore o toku prema Popovu polju
(Zubčević i Gašparović 1958). Međutim, navode i neke neprecizne argumente.
Primjerice, kažu da samo rijetki vodeni tokovi u unutrašnjosti ne teku prema ulazu tj.
prema Popovu polju. Kad se uzme u obzir da je vododjelnica na 1500 m od ulaza, i
da značajan dio prostora pripada suprotnom slivu, koji se još povećava s
neotkrivenim dijelovima Vjetrenice, ta tvrdnja nema čvrsti temelj. Ne treba,
međutim, smetnuti s uma da su argumenti za ove tvrdnje rezultat terenskog rada i
suvremenih mjernih metoda, a vizionarske teze koje oni osporavaju, nisu imale
ovakve oslonce. Tekovina je moderne karstologije spoznaja da ne postoje rješenja
koje se mogu primijeniti na sve situacije. Ta se karstologija, međutim, isključivo
oslanja na geoznanosti. Živi svijet Vjetrenice spominju samo u dijelu kojim se
sugerira pažnja kod unutrašnjeg uređenja špilje.

129
Dvogodišnja istraživanja Donjeg polja, koja su se odvijala u ljetnim i zimskim
mjesecima 1969-1970, spadaju među najveće tadašnje radove bh. speleologa
(Gašparović 1979, 65). Obuhvatila su ponore Ponikvu, Lisac (Gašparović 1969),
Crnulju, Doljašnicu, Kneževac, Provaliju i Žiru (Gašparović 1973), te Gradnicu u
Gradačkom polju. Cilj je bio dobijanje što cjelovitije slike krškog podzemlja toga
dijela Popova polja, a posebno hidrografske funkcije sustavâ. Istraživani su svi
glavni i sporedni kanali do neprolaznih sifona ili suženih pukotina (Gašparović 1969,
140). Kod ponora Ponikva i Lisac pokušali su otkopavati nanose gline koji su
zatrpali kanale, a male nevolje činili su pljuskovi kiše. Gašaprović donosi sažetke
dotadašnjih istraživanja ponora i korigira ih terenskim mjerenjima. Prema literaturi,
ponori Lisac i Kneževac tada su prvi put istraživani.

U uvodu Gašparović daje određenje Popova polja po kojem je to prostor između
Trebinja i sela Do, koje je smješteno u sutjesci između brda Treštenice (665) i
Gradine (593). Od četiri njegove «oblasti» on se usmjerava na polje u užem smislu,
odnosno dio «koji se u literaturi naziva Blato ili Popovo polje», a to je od Poljica
prema sjeverozapadu. Unutar njega, istraživanja su se koncentrirala u završni dio
Donjeg polja, čija je visina uravnjene površine na istoku 240, a na zapadu 225 m nv.
Strane mu se izdižu od uravnjenog dijela do linije na kojoj prelazi u krške površi
sjeverno i južno od samog polja. Granice toga prijelaza najpodesnije obilježavaju
vrhovi brda koji se uzdižu s površi neposredno na njihovim rubovima prema polju.
Tako promatrano od Ravnog južna strana prelazi u površ Ćorke (600) i Cicrinsko-
lisačku površ (lokalni naziv Cicrinske ravni) (600), dok prema sjeveru prelazi u
Puhovačku površ (600) i u površ Grabovine (400). Najniža točka uravnjenog dijela je
221 m nv, a još niže je korito Trebišnjice pred Ponikvom, 209 m nv.

Ovaj dio Popova polja formiran je na sjeveroistočnom dijelu zavalsko-hutovske
antiklinale. Važnu ulogu imaju radijalne tektonske deformacije, osobito Trnčinski
rasjed, kojim se odvija podzemna odvodnja prema sjeveru, Hutovu blatu, i jugu,
Jadranskom moru. Popovo polje je hidrografski karakteristična pojava, bez stalne
riječne mreže. Po njemu se oblikuje povremena rijeka koja završava u podzemlju.
Ona se povećava s  količinom oborina dok se ponori ne potope i ne počne se
obrazovati poplava. Ponovnim izjednačavanjem ravnoteže između dotjecaja i
otjecanja, putem ponora se smanjuje poplava i ponovno počinje teći rijeka. Ona gubi
vodu u ponorima dok se kontinuelna voda ne razbije na manje izolirane dijelove, koji
također nestanu. Opće shema se u Popovu polje još više komplicira, jer uslijed
regresivnog pomijeranja ponora dolazi do postupnog zatrpavanja glavnog ponora,
čiju funkciju preuzima novi ponor. Zbog obilja materijala koji se nalazi u niskim
tokovima na njegovu početku i na kraju prilikom presušivanja, dolazi do začepljenja
ponora i «prokidanja čepa». Kapaciteti ponora – Doljašnica 45 m3/s, Provalija 8,5
m3/s, Ponikva 3 m3/s – su promjenjivi i ovise o nizu činitelja: zasićenosti podzemlja
vodom, vodostaja, količine unesenog materijala, itd. Procjena da u podzemlje

130
maksimalno odlazi 400 m3/s čini se vjerojatnijom kad se reducira na 250 m3/s, i to
pri poplavi koja dostigne 255 m nv.

Ponikva, koja je nekada bila glavni ponor, zatrpana je obrušavanjima sa stropa, oko
kojih se blokova odlagao mulj, čime je ponor postupno zatrpavan. Dvadesetih godina
bila je prohodna 90 m, koji su se 1969. sveli na 27 m. Gašparović je promatrao i
detaljno opisao način rada Ponikve koji se odvija u ritmu stvaranje čepa i njegova
prokidanja. Te ritmičke pulsacije bile su pravilne dok je voda tekla samo koritom uz
približno isti protjecaj, a i njezin ponor je danas manji. Zapadno od Ponikve nalaze
se tri skupine aluvijalnih ponora s ukupno njih pedesetak koji se povremeno
začepljaju. To su površinski završeci izvanredno guste mreže podzemnih kanala
kojima pripada Ponikva.

Istraživanja veze Ponikve s Gradnicom prolazila su kroz kontradiktornosti. Bojanja i
ubacivanje radioaktivnog izotopa u Ponikvu nedvojbeno su pokazali vezu s
Gradnicom, ali razina njezine vode nije reagirala na poplave u Popovu polju.
Ustrajnim promatranjem  zaključeno da se utjecaj Ponikve ostvaruje pod uvjetom
poplava u Popovu polju i snažnog zapadnog vjetra (narodni izraz «vrijeme»). Naime,
u podzemlju zapadnije od Gradnice spajaju se na nadmorskoj visini 3-5 m sustavi
podzemnih kanala Gradačkog polja i Ponikve te vjetar potiskuje vodu iz Popova
polja i vraća je u podzemni sustav Gradnice. Uslijed njezina uzlaznog kretanja, voda
se kratkotrajno ujezeruje u Gradačkom polju. Ovi rezultati dali su za pravo narodnom
zapažanju povezanosti Popova polja i Gradačkog polja, koje je bilo osporeno
istraživanjima između dva rata.

Autor se zadržao na Doljašnici, najvećem ponoru s istraženih šest podzemnih kanala
ukupne dužine oko 1.800 m i visinske razlike od ulaza 140 m. To mjesto, Sjeverno
jezero, udaljeno je oko 450 m od ulaza i nalazi se na 89 m nv. Zapažene su oscilacije
njegove površine koje se nisu mogle povezati ni s jednim poznatim uzrokom, pa
Gašparović drži da se radi o razini lokalnih kontinuiranih podzemnih voda.

Dužina Provalije koju su istraživači mogli savladati također se smanjila. S
Milojevićevih 450 metara dužine, sada je dostupno 280 m kanala, kojeg zatvara
sifon. I kod ovog ponora zapažen je ritam stvaranja čepova i njihova prokidanja, kao
uostalom i kod svih istraživanih osim kod Žire. Ona je ponor koji je prividno
djelovao kao estavela, nalazi se na nekoliko metara iznad razine polje, te u nju
dospijeva voda bez mulja i drugih nanosa. Stoga je njezin rad kontinuelan cijelo
vrijeme (Gašparović 1973).

Tijekom rada promatrana su dva nadolaska voda koja su kroz korito Trebišnjice
puštena iz Trebinjske akumulacije: 28.7.-3.8.1969. s protjecajem 50-52 m3/s te 9.-
16.10. 1969. s protjecajem 150 m3/s. «Došlo se i do pouzdanih podataka teoretskog

131
značaja o regresivnom pomjeranju ponora, te oscilacijama podzemne vode s obzirom
na njenu kontinuiranost i hidrografske zone» (Gašparović 1979, 66).

Zaključno, u ovom dijelu polja postoje ponori koji vode na različite strane i čiji se
pojedini završeci glavnih kanala pružaju do istočne obale donje Neretve. Pri tome
njihova dužina prelazi 30 km, a nadmorska visina se smanjuje s 230 na 0 m. Oko
ponora se nalaze brojni mikroponori koji vode izvjesne količine vode do glavnih
kanala. Otvori ponora se nalazi na kontaktu polja i padine ili u neposrednoj blizini.
Nemaju dovoljno protjecajne moći da preuzmu svu vodu. Za sve navedene ponore
zapadnog dijela polja karakteristično je da vode vodu prema istočnim obalama donje
Neretve. Kneževac, Provalija, Žira i Ponikva vode još u vrela i vrulja na jadranskoj
obali od Neuma do Slanog. Nekadašnji glavni ponor Ponikva bitno se smanjio, pa je
Doljašnica po jačini preuzela njegovu ulogu. Ova seriozna istraživanja bila su
prvenstveno usmjerena na hidrološku ulogu ponora. Neke njihove izuzetne
vrijednosti nisu promatrane kao npr. recentno istaloženu biogenu stijenu u Crnulji,
freatske formacije u Doljašnici ili faunistička obilježja ponora.

Orhan Zubčević se pozabavio poviješću razvoja Trebišnjice, osobito u pleistocenu,
te je duboko ušao u genetsku povijest ne samog Popova polja nego i njegova okružja.
Izlažući «neznatno izmijenjen» dio doktorske disertacije iz 1965. (Zubčević 1975),
također se naslanja na istraživanja u okviru navedenoga energetskog projekta. Za
većinu radova koji su objavljeni s tog projekta kaže da su uglavnom hidrografsko-
hidrogeološkog karaktera, te da autori ne ulaze u probleme nastanka i evolucije
doline Trebišnjice. Također, zamjera da se problem Trebišnjice uglavnom promatrao
kroz evoluciju Popova polja, zbog čega je izostajao cjelovit pristup. On se naslanja
na mišljenje A. Melika o važnosti pleistocenskog razdoblja u razvoju krških polja2.
Analizira klimatske prilike koje su tada vladale i kakve su one posljedice imale na
hidrologiju i razvoj reljefa, te oblikovanje doline Trebišnjice. U okviru toga prati
razvoj poljâ: Trebinjskog, Dživarskog i Popova. Popovo polje naziva i Popovo blato,
čime podsjeća na njegovu prirodu realnost koja je imala izvanredno veliku važnost
za život u Popovu, do mjere da je i toponomastički vrednovano.

Sliv Trebišnjice označava nedvosmisleno područjem velikog bogatstva i genetske
raznovrsnosti reljefnih formi, a za Trebišnjicu kaže da je jedna od najvećih ponornica
u svijetu. Polazi s tvrdnje da je tokom pliocena (5.3-1.8 milijun godina) intenzivnim
procesima nastala prostrana krška zaravan na prostoru današnje Trebinjske šume te
prostorima današnjih poljâ: Trebinjskog, Dživarskog i Popova. Potkraj pliocena
postupno se izgrađuju jako okršene kotline današnjih polja, koje su se kroz kvartar
oblikovale u krška polja. Pleistocen je imao izvanredan značaj jer je u njemu općom

2 Melik, A. 1955. Kraška polja Slovenije v pleistocenu. Slovenska akademija znanosti in umetnosti.
Razred za prirodoslovne vede. Ljubljana.

132
evolucijom prostora, hidrografskom i geomorfološkom, prostor popovopoljske
udoline približen današnjem izgledu (Zubčević 1975, 19).

Iz vertikalne analize kvartarnih sedimenata Zubčević iščitava klimatske prilike koje
su kontrolirale razvoj krajolika: prvo fine gline naliježu na jako okršeni reljef Popova
polja: one su nastale izlučivanjem iz mirnih voda, nakon smanjenog dotjecanja voda i
ujezeravanjem u najdubljim dijelovima polja. Ovo je posljedica snažnih zamrzavanja
zbog kojih su vapnenci u gornjim dijelovima tokova izgubili svojstva, te više nije
bilo poniranja, dok su u Popovu polju temperature bile blaže pa su brojna vrela
ostajala aktivna. Veliko kolebanje temperatura imalo je za posljedice intenzivno
mehaničko spiranje stijena. Od njih nastaju pijeskovi i šljunkovi koji se talože na
glinama, najprije zaglinjeni pijeskovi i šljunkovi, a potom horizonti čistih pijeskova i
šljunkova. Vertikalni prijelazi između njih su jasni i oštri. Njih donose povremeni
površinski tokovi različita intenziteta i iz različitih smjerova, najvjerojatnije
okršenim valama. Krupniji šljunkovi govore o još intenzivnijim dotocima. Ti
egzogeni procesi snizili su dijelove sliva Trebišnjice, što je osobito vidljivo na
Orjenu. Moćnim pijescima i šljunkovima ispunjene su kotline, čime su
preoblikovane u krška polje. Time je prekinuta prvenstveno krška izgradnja kotlina i
stvorene mogućnosti da se na čitavom prostoru popovopoljske udoline uspostavi
jedinstveni vodeni tok, od Bileće do Hutova, zaključuje Zubčević.

Među radovima koji su poslije Drugog svjetskog rata tretirali fizičko-geografske
probleme pojedinih dijelova doline Trebišnjice, Zubčević smatra da su najveći značaj
imali oni Josipa Roglića (1906 -1987). Ističe njegove radove Neki osnovni problemi
krša i Zaravni na vapnencima. Roglić je u to vrijeme bio jedna od vodećih figura
dinarske karstologije, što se odražavalo i u njegovoj kompleksnosti poimanja
Dinarskog krša. On smatra da krš nije samo geografski prostor nego vjerojatno
najvažniji dio nacionalnog teritorija. «… pred nama je prirodni park posebnog,
bogatog i još nedovoljno poznatog inventara» (Roglić 1969). Krš traži odgovarajući
interes i poznavanje, a to traže i praktičan život i međunarodne znanstvene obaveze.
Žali se da nedostaju sistematska istraživanja Dinarskog krša te je za to potrebno
osnovati institute za krš. Zadatak koji znanstvena zajednica ima na promicanju krša
opisuje riječima: «Raditi na tome draga je i zanosna obaveza» (Roglić 1969).

Držeći se kreda da se kompleksna geografija može raditi samo uz potrebna terenska
istraživanja, Roglić je obilazio krš od Alpa do Prokletija. S francuskim geografom A.
Blancom i mladim suradnikom J. Riđanovićem obišao je početkom kolovoza 1953.
Popovo polje3 i ocijenio da ono po svojim morfološkim i hidrološkim odnosima
predstavlja jedinstveno područje za utvrđivanje krškog procesa (Roglić 1954).
Međutim, najizrazitiji članak o Popovu polju napisao je nakon što je upoznat s

3 «Prešli smo cijelo Popovo polje 'per pedes'», priopćio nam je usmeno prof. dr. Josip Riđanović u
Zagrebu 2005. godine.

133
rezultatima istraživanja projekta sliva Trebišnjice. Oni bacaju novo svjetlo na
Popovo polje i zavalu u kojoj se nalazi. Popovo polje spada među najznačajnije
oblike Dinarskog krša, bogato je različitim pojavama, a novijim razvojem postaje
veoma pristupačno, te će u daljnjim krškim istraživanjima imati sve veću ulogu
(1972, 229).

Dolomitska antiklinala s jugozapadne strane Popova polja predstavlja ustavu koja
usmjerava podzemne vode prema jugoistoku i sjeverozapadu, tj. prema Dubrovačkoj
rijeci i Neretvi. Taj pojas povezuje zavalu, Šumu i naplavni plohu polja što nameće
odgovarajuće genetsko objašnjenje. Čiste šljunkovite naslage u polju bez organske
materije i s malo rahlog tla govore da su ga nanijele tekućice i da nije lokalnog
podrijetla. To je recentno zbivanje, iz virmskog periglacijacijskog kompleksa i
holocena. U naplavinama polja utvrđeno je nasljeđe samo jedne oledbe, a te
naplavine prekrivaju krški reljef. Specifičnost periglacijacijskog kompleksa u
Popovu polju je u tome što je trošan materijal, nanesen s gornjeg porječja, zadržan u
zatvorenoj zavali. To omogućuje korelacijsko izučavanje erozijskih i naplavnih
procesa. Dinarski krš naročito je pogodan za to usporedno izučavanje, što mu može
dati rezultate općeg značenja.
Roglić se, međutim, ne zadržava samo na utjecajima koji su oblikovali reljef Popova
polja tokom stotina tisuća godina, nego se osvrće i na iskustva zadnje tri godine, koja
su nastala u Popovu polju nakon dovršenja brane Grančarevo. Smatra ta iskustva
važnim jer su time izmijenjeni specifični hidrografski odnosi. Oko donjeg toka
Trebišnjice brojne estavele su postale ponori, jer nema poplavnih voda. Umjesto
ranijeg taloženja mulja, sada intenzivna erozija odnosi naplavni pokrov. Ispod sela
Ravno aktivirala se izrazita rivina, koja se godišnje produžuje za oko 50 metara.
Promijenio se i način poljoprivrednog valoriziranja Popova polja. Iako još
prevladava kukuruz, zasađene su parcele vinograda, a znatne su površine pod
djetelinom i drugim višegodišnjim kulturama. Pred nama je polje u punom
gospodarskom značenju, ali i novijim problemima, napominje Roglić. Poplave više
ne obnavljaju plodnost tla, a umjetni zahvati su poremetili labilnu ravnotežu u
Popovu polju (Roglić 1972).
Dvadeset godina ranije, Roglić se bavi društvenim pitanjima istočne Hercegovine i
propituje ukorijenjenost pojmova Humine i Rudine kod tamošnjeg stanovništva.
Zaključuje da su te nazive dali planinski stočari. Humine u svom značenju imaju ne
samo geomorfološko, već i mnogo šire, koreografsko ili geografsko značenje.
Tradicionalna stočarska kretanja omogućila su organizaciju trgovačkog puta.
Stočarsko stanovništvo je krš najbolje poznavalo i ima najbogatiji i najodređeniji
rječnik (Roglić 1951, 125).
U članku Zaravni na vapnencima pored sjevernodalmatinske zaravni, zaravni duž
Cetine, zaravni Dubrave-Brotnjo, zaravni Ličkog polja i zaravni Dubrave kod
Ogulina, Roglić istražuje zaravan Šume i Luga koje pripadaju Popovu polju u širem
smislu. Ocjenjuje ga najboljim primjerom reljefno izoliranih zaravni u Dinarskom

134
kršu. Duga je 23,5 km, široka je do 8 km, a nadmorske visine između 250 i 260
metara. «Zaravan se ističe rijetkom izrazitošću» (Roglić 1957). Blago je nagnuta
prema sjeverozapadu i postepeno ponire pod naplavno tlo Popova polja u užem
smislu. Oštro graniči s okolnim zemljištem i nema nikakva traga po kojem bi se
moglo zaključiti da je njezina sadašnja reljefna izoliranost posljedica mladih
poremećaja. Zaravni u Dinarskom kršu potječu iz srednjeg i gornjeg pliocena. To je
razdoblje tektonske stabilnosti i erozije, kada je u Dinarskom kršu bila topla i
periodično vlažna klima (Roglić 1957). Roglić je obilježja Popova polja koristio i u
drugim člancima poput onoga u kojem spominje izvanredno veliko kolebanje
protoka Trebišnjice između 0 i 2.246 m3/s (Roglić 1974b).

Društveni značaj koji je pobuđen i ojačan istraživanjima krša sliva Trebišnjice,
odrazio se i u nizu popularnih radova, čiji su autori Winterhalter (1963), Marčić
Brusina (1965), Božičević (1972) i drugi.

Poplave, odnosno hirovita distribucija vodnog bogatstva, bila je razlogom alokacije
impoznatnih znanstvenih i financijskih resursa na Trebišnjici, koje su omogućile
stjecanje izuzetnih znanstvenih rezultata. Kao što je vidljivo, oni su se se ticali
gotovo isključivo geoznanstvenih disciplina. Kako je istraživanje Popova polja
izgledalo iz perspektive bioznanosti, i kakvi su rezultati postignuti, predstavit ćemo
na stranicama koje slijede.

1.4.2.  Živi svijet Popova polja

1.4.2.1. Istraživanje flore i vegetacije

Bosna i Hercegovina ima floru čije su endemične i reliktne skupine njezin najbogatiji
dio (Bjelčić 1987), ali istraživanje biljnog svijeta u Popovu polju nije pobudilo
zanimanje stručnjaka. Čak i pokretanje velikih državnih projekata iz ovoga područja
nije ovdje ostavljalo velikog traga. Poljoprivredno-šumarski fakultet u Sarajevu
pokrenuto je kartiranje šumske vegetacije Bosne i Hercegovine (Fukarek 1954, 139)
u kojem se Popovo polje ne spominje, i jedino što bi u tom radu moglo eventualno
biti zanimljivo za ovo područje jest pokušaj preciziranja granice između
kontinentalne i mediteranske vegetacije. Ne radi se o oštroj crti nego o užem ili širem
području u kojem su mediteranske biljne zajednice mozaično izmiješane s onim koje
imaju kontinentalni karakter. Projekt područje Popova polja smješta u mediteransku
cjelinu (Fukarek 1954, 140).

Krška polja Bosne i Hercegovine bila su poseban cilj istraživanje flore i vegetacije.
Rezultati su objavljeni za Glamočko polje, Livanjsko polje s Buškim blatom,
Duvanjsko polje, Imotsko polje, Mostarsko blato, Gatačko polje, Nevesinjsko polje i
Dabarsko polje. Popova polja nema, uz napomenu da se ono u «cijelosti nalazi pod

135
kulturom» te Kupreškog polja «jer ne plavi» (Riter – Studnička 1954, 27-28). Naime
ispitivana su samo polja koja plave i one sastojine koje se nalaze na ravnom dijelu
dna, zbog čega u prvo vrijeme vegetacije raspolažu obilnom vlagom. Stoga se
higrofilne sastojine bitno razlikuju od onih koje su izvan poplava, a biljni sastav
suhih polja ne razlikuje se u tom pogledu od livada na dnu krških vrtača ili među
krškim kamenjarima (Riter – Studnička 1954, 27).

Dvadeset godina kasnija Hilda Riter-Studnička (1911-1976) se javila s člankom o
vegetaciji Popova polja čiji je interes bio usmjeren prema biljnim tragovima poplava.
U članku koji je objavljen u geografskom časopisu, što govori da on ima vidno
geografsku a ne samo biološku važnost, nalazi se bilješka prema kojoj je u sklopu
projekta kartiranja ispitivana flora i vegetacija Popova polja, ali kao neobjavljeni
rukopis (Riter – Studnička 1975). Članak prikazuje osnovne crte vegetacije Popova
polja te ističe da slika plavljenja krških polja nije nigdje jasnije došla do izražaja kao
u ovom polju (Riter – Studnička 1975, 115). Na ravnini polja ističe dvije veće
cjeline: kultiviranu zemlju i livade na širem prijelazu Popova polja u Lug. Na krškim
padinama oko polja uočljiv je pojas konopljike (Vitex angus L.) koji obilježava
razinu nekadašnjih poplava, a iznad nje zajednicu submediteranskog područja na
vapnenačkoj podlozi (Carpinetum orientalis croaticum).

Na području Grmljani – Dračevo, gdje završava Popovo polje, pojavljuju se livade
koje se koriste kao travnjak ili pašnjak, koje su «jedine livade prirodnog sastava u
Popovu polju» (Riter – Studnička 1975, 116). U njima dolaze do izražaja promjenjivi
vodeni režimi, jer ih izgrađuju s jedne strane otporni elementi suhih livada, a s druge
strane manje ili više higrofilne vrste kojima je potreban veći stupanj vlage, barem u
početku. U prve autorica ubraja biljke4: apulijska orjašica (Tordylium apulum),
bradavičava žutenica ili kurje oko (Zacintha verrucosa), mjehurasti dimak (Crepis
vesicaria), sjajna smilica (Koeleria splandens), zvjezdasta krutovlatka (Diplachne
stellatum), djeteljina ljagasta (Trifolium dalmaticum), poljska djetelina (T.
compestre),  podzemna djetelina (T. subterraneum), prugasta djetelina (T. striuatum),
čičkasta djetelina (T. lappaceum), crnkasta djetelina (T. nigrescens) i druge. U drugu
skupinu ubraja biljke: atička vlasnjača (Poa silvicola), grozdasti ovisk (Bromus
racemosus), mediteranski ječam (Hordeum marinum ssp. gussoneum), mješinasti
repak (Alopecurus utriculatus), napuljski žabnjak (Ranunculus napolitanus),
perzijska djetelina (Trifolium reuspinatum), žuta djetelina (Trifolium patens), to su
one koje su rasprostranjene na poplavnim livadama krških predjela BiH.

U ravnici polja uz konopljiku pojedinačno se javlja divlja smokva (Ficius carica) i
znatno češće povijuša (Clematis viticella) intenzivnih ljubičastih cvjetova. Druge

4 domaći nazivi uglavnom prema: Flora Croatica Database (FCD): http://hirc.botanic.hr; Diplachne
stellatum po savjetu prof. dr. Dubravke Šoljan.

136
ćemo uzaludno tražiti jer nisu tako otporne prema ljetnim sušama i vrućinama (Riter
– Studnička 1975, 120).
Konopljika čini ravan pojas raslinja po obodu polja do gornje razine poplava, koji se
po boji i obliku razlikuje od ostale vegetacije u okolini. Uzvodno, poplave su
dopirale do crte Grmljani – Dračevo. U Gornjem polju sastojine konopljike nisu više
razvijene u neprekidnom pojasu kao u Donjem, dok na prijelazu prema Lugu one
postoje u vidu manjih i većih skupina pojedinačnih stabala (Riter – Studnička 1975,
119). Lug, područje uzvodno od Poljica, ni po čemu se ne razlikuje od krša po
okolnom brdima. Dno polja obraslo je šumom bijelog graba (Carpinetum orientalis
croaticum), jer «nešto drugo ne bi moglo ni uspijevati na tom ljutom kršu» (Riter –
Studnička 1975, 116). Obradive površine od Grmljana uzvodno sve su rjeđe i
uglavnom se nalaze po obodima polja, ali je najveći dio polja sve više prekriven
šumom bijelog graba. Za uzgoje kultura ondje se koriste dna krških vrtača.
Uvala kojom kod Hutova završava Popovo polje, prekrivena je konopljikom, što
pokazuje «vegetaciju kojom bi dno polja bilo prekriveno da je nije odstranio čovjek».
Tada bi taj pojas u «složenom sagu zahvatio cijeli bazen popunjen periodičnim
jezerom». On bi se prostirao do Zavale, odnosno Grmljana, a odatle bi elementi
krške šume postajali sve češći, sve do prevlasti zajednice Carpinetum orientalis
croaticum na području Luga (Riter – Studnička 1975, 120).

Na tu nedovoljno poznatu vegetaciju Viticion Agni-Casti Lkšić 75, koju su u radu
nazvali mangrovima, a što je u botaničkim krugovima revidirano u vegataciju
močvarnih šikara i šibljaka konopljike u deltama i lagunama mediteranskog i
submediteranskog područja5, čije je matično nalazište Popovo polje, upozoreno je
nakon pomnijeg istraživanja 1980. i 1981. godine. Ta zajednica šikare s konopljikom
raste na vapnenačko-dolomitskim drobinama padina i ravnom dijelu Popova polja u
dvije skupine. Prilagođena je dobro na fizičku i fiziološku sušu. Mješavina njezinih
kserotermalnih i mezofilnih vrsta, posljedica je velike varijabilnost ekoloških uvjeta,
a zajedno s heterogenim florističkim sastavom potvrda je tercijarno-reliktnog
karaktera zajednice. Kasno listanje te kasno i dugo cvjetanje konopljike još je jedna
značajna potvrda suptropskog karaktera vrste i zajednice (Muratspahić et al. 1984).

Flora Popova polja bile je predmetom radova koji su obrađivali pojedine aspekte
nekog šireg područja poput nalazišta žute košćele ili žutog koprivića (Celtis
tourneforti Lam.) u Jugoslaviji (Anić 1969). Za Hercegovinu se precizno navode
lokaliteti na potezu Gradac – Hutovo (zaselak Glimač i Velika Žaba iznad sela
Broćanac), osobito Popovo polje i područje Trebinja.

5 prof. dr. Sulejman Redžić nam je e-mailom dostavio mišljenje: „Vition agni-casti je po sličnosti
nastanka, po sadašnjim staništima ostatak nekadašnje vegeetacije koja je veoma bliska vegetaciji
mangrova u toj dimenziiji vremena, međutim, daleko je ispravnije sadašnju svezu Viticion agni-casti
shvatiti kao 'zajednice močvarnih šikara i šibljaka konopljike u deltama i lagunama mediteranskog i
submediteranskog područja Dinarida'. Pojam 'mangrova' u našim uvjetima ljude zna zbuniti“ (6.
svibnja 2009. 17:07).

137
U Gornjem Zelenikovcu navode se točni lokaliteti za pet stabala (da je jedno oborio
vjetar 1956.), te da oko njih rastu: makedonski hrast, medunac, ponešto zelenike, crni
jasen, smrdljika, crni koprivić, rašeljka, bjelograbić, bijela primorska pavit, drijen,
krušvina (debljine do 40 cm), primorska kupina, marulja, šmrika, mogranj, drača,
velika mlječika i dr. Autor pronalazi još stabala žute košćele u selima Dobri Do,
Trnčina i Velja Međa (među kojima su neka debela oko 30 cm) u Veljoj Međi (pored
njega makljen), u Pobrđu (u društvu stabala cera i tile), u Lastvi (Hrasno), u Čavšu
(gdje ima dosta crnih, čiji su plodovi tamnožućkasti kad dozru, «bit će da postoje
križanci»), u Orašju (nekoliko stabala na brdu Kljenak visine od 650 do 700 m, te
jedno stablo crnog koprivića u selu promjera 130 cm a visine 20 m, koji je «vrlo
krošnjat, zdrav, najveći u Popovu polju») i u Dvrsnici, «selu koje zaslužuje najvišu
pažnju» i «možemo ga smatrati za najvažniji centar tog drveta u cijelom onom
kraju». U njemu ima nekoliko stotina stabala ili jačih stabalaca, koji su brojniji od
crnog koprivića, i mogu se susresti i do 600 metara n.v. iznad sela. Ističe se jedno
rašljasto promjera oko 60 cm (Anić 1969).

U nizu drugih radova uzgred se spominje biljni svijet Popova polja, ali nema za ovo
područje karakter cjelovite znanstvene informacije.

1.4.2.2. Životinjski svijet

Samim krajem 1978. u Sarajevu  je održano savjetovanje «Problemi inventarizacije
životinjskog svijeta Bosne i Hercegovine – stanje i perspektive», koje je kroz 19
referata dalo glavna obilježja toga problema. Oni su: slaba istraženost većine
životinjskih skupina, nestalnost istraživanja, visok biodiverzitet životinjskog svijeta,
nedostatak stručnih kadrova i slabo financiranje istraživanja. Rezultat je da i pored
ogromnog napretka u poznavanju životinjskog svijeta, BiH znatno zaostaje za
velikim brojem zemalja, naročito u Evropi. Do toga istraživanja u BiH nije održan ni
jedan znanstveni skup koji bi meritorno razmatrao probleme inventarizacije živog
svijeta, nego je sve bilo prepušteno inicijativi pojedinaca (Vuković i Kaćinski 1980).
Značajnije organizirano financiranje inventarizacije živog svijeta počelo je 1960.
kroz fondove Republičkog savjeta za naučni rad, kasnije Republičke zajednice za
naučni rad.

Zoogeografska istraživanja u BiH daleko su od stupnja cjelovitog sagledavanja
njezine faune, iako postoje podaci koji govore da je ona posebno interesantna i
specifična. To je ocjenjeno s osloncem na radove J. Hadžija (1935) da je Balkan
značajan centar nastajanja životinjskih oblika, kao rezervat životinjskih tipova i kao
centar radijacije vrsta, te na radove drugih istraživača poput Apfelbecka (1896) i
Komareka (1953) (Mučibabić 1980a, 11). U elaboraciji važnosti bh. faune koriste se
i učenja Siniše Stankovića (1957), koja kažu: «Živi svet Ohridskog jezera i čitavog
Zapadnobalkanskog prostora predstavlja, pokraj naselja drugih starih jezera,

138
specijalno Bajkalskog, lep i redak primer održavanja starih i najvećim delom
izumrlih tercijarnih svetova.». «Taj stari svet treba upoznati, i brižljivo ga čuvati»
(Marinković – Gospodnetić 1987).

Nekoliko godina potom održano je i savjetovanje o endemičnoj fauni Jugoslavije, što
je popunjavalo i sliku životinjskog svijeta ovog područja, za neke skupine više, za
neke manje. U fauni Oligochaeta udio endema je relativno visok. Najviše su
istražene Lumbricidae. U Jugoslaviji je zabilježeno 9 porodica od kojih Lumbricidae
čine 37,9 posto nađenih vrsta, koje daju i najveći broj endema, 33 (Šapkarev 1987).
Istraživanje Molluscae je u zaostatku, ne postoji nikakav zajednički bh. inventar koji
bi se smio proglasiti solidnim, te na tom području vlada nedostatak stručnjaka. Među
bolje proučenim su gastropode: na Balkanu ima 350 vodenih puževa od čega 208 u
Dinaridima. Često imaju mali areal rasprostranjenja (Marinković – Gospodnetić,
1987). Fauna vodenih kukaca je specifična što se ogleda u endemima ograničenim na
Dinaride ili njihove dijelove. Poznavanje nekih rodova je intenzivirano zadnjih
desetljeća, ali i dalje u cjelini znatno zaostaje za onima u Europi. Neke grupe kukaca
su dobro istražene poput Trichopterae i Psychodidae (Marinković – Gospodnetić et
al. 1980). Mezofauna tla je nešto bolje istraživana zadnjih dvadeset godina, ali ne sve
skupine koje su pedogenetski bitne. Stupanj istraženosti je različit; Collembole
spadaju među bolje istražene grupe (Živadinović 1980). Zabilježena je raznovrsnost i
bogatstvo avifaune, što je uvjetovano kompleksom ekoloških faktora (Obratil 1980).
U Bosni i Hercegovini živi 108 vrsta slatkovodnih riba, a među njima je velik broj
endema s uskim krugom rasprostranjenja, što se ne susreće drugdje na kontinentu.
Specifično obilježje toj fauni daju endemične svojte koje naseljavaju vode
jadranskog sliva: radi se o 12 vrsta, od kojih 10 ciprinida i 2 salmonide (Vuković i
Sofradžija 1987).

1.4.2.2.1. Površinska fauna Popova polja

Fauna Popova polja bila je istraživana u okviru različitih projekata koji su obuhvaćali
krška polja Hercegovine, mediteranske elemente u toj fauni, utjecaj krških
ekosustava na sastav faune itd. Osobito su istraživane skupine skokuna i kukaca.
Također, istraživana je podzemna fauna Popova polja, ali vrlo rijetko u okviru
državnih projekata, a mnogo češće kroz gostovanja faunista izvan Bosne i
Hercegovine, često tajno i bez pravih informacija o učinjenom.

Fauna skokuna (Collembola) istraživana je kontinuirano dvadeset godina, no i pored
toga prostrana područja hercegovačkog krša ostala su neistražena (Cvijović
1986/1987). Milutin Cvijović istraživao je porodice Entomobryidae i Sminthuridae, a
Jelena Živadinović porodice Poduridae, Onychiuridae i Istomidae. Od 1979. do
1981. u krškim poljima istočne Hercegovine istražen je 41 lokalitet koji je trebao dati
odgovor o sastavu, distribuciji, frekvenciji i gustini populacije porodica Poduridae,

139
Onychiuridae i Istomidae. Do tada je ova fauna ondje bila potpuno nepoznata
(Živadinović 1982). Za područje projekta nađeno je 47 vrsta, od čega 8 novih vrsta
za znanost, 3 nove za BiH i tri za Hercegovinu. Pečat fauni daju europske vrste, ali
su posebno zanimljive endemske vrste kojih je veliki broj, kao i novih oblika.
Zapaženo je smanjenje broja vrsta u suhim i termofilnim staništima, ali je ondje veći
broj endema i novih oblika. U Popovu polje uzorkovano je 10 lokaliteta s različitim
vegetacijskim zajednicama i staništima od kamenjara, preko crvenice, vapnenačko-
dolomitne crnice do aluvijalnog zemljišta. Ukupno u Popovu polju zabilježeno je 28
vrsta, od čega 5 novih za znanost (Živadinović 1982).
U narednom istraživanju u fokusu su bila staništa u makiji, garigu i
submediteranskim kamenjarima. Istražen je 21 lokalitet u jugoistočnoj Hercegovini i
priobalju, od čega 6 u širem podruju Popova polja. Zapažene su 42 vrste, od kojih je
7 novih. Prevladavaju južnoeuropske vrste među kojima osobito mediteranski
elementi s dosta endema (Živadinović 1983).
Fauna porodica Entomobryidae i Sminthuridae istraživana je od 1982. do 1985. u
istočnoj Hercegovini između Neretve, granice s Crnom Gorom i Jadranskog mora:
planine Crvanj i Gatačka Bjelašnica (35 lokaliteta), krška polja (62 lokaliteta),
kanjon Neretve (21 lokalitet) i «lokaliteti sa područja hercegovačkog krša» (66).
Pronađene su 62 vrste (30 Entomobryidae i 32 Sminthuridae) od toga na 19 lokaliteta
Popova polja 39 vrsta. Njihov areal je širi od prethodno navedene 3 porodice.
Registrirana su 2 dinarska endema, oba su zapažena i u Popovu polju (Cvijović
1986/1987).

Među kukcima (Insecta) najviše su istraživani ravnokrilci (Orthopera) i dnevni
leptiri (Rhopalocera). Za red ravnokrilaca ukupno je u Hercegovini zabilježeno 60
vrsta, od čega 25 vrsta zrikavaca (Ensifera), i 35 vrsta skakavaca (Caelifera).
Bogatstvo vrsta došlo je do izražaja u istočnoj Hercegovini (42), osobito na Babi i
Gatačkoj Bjelašnici. U Popovu polju je zabilježeno 12 vrsta (dva zrikavaca i 10
skakavaca), na 2 lokaliteta Strujići (11) i Poljice (1). Mediteranski elementi su dobro
zastupljeni. U nižem dijelu Hercegovine čine polovicu, među kojima su i endemični
oblici, ali ne u velikom broju. Veći broj endema zabilježen je među zrikavcima, nego
među skakavcima (Mikšić 1980).

Promatrana je masovna pojava marokanskog skakavca (Dociostaurus maroccanus) u
Popovu polju i na zaravni Gubavica nedaleko od Mostara 1976. godine, te
provjeravan njezin razvoj terenskim istraživanjima tijekom dva naredna ljeta (Mikšić
1979c). Najveći broj dosezao je 200-220 jedinki po četvornom metru. Vrsta se
pojavila u fazi transiens, a ne gragirnoj, te zbog toga nije došlo do migracije i
formiranja jata koja bi mogla ugroziti kulture i usjeve. Pojava je trajala od druge
polovice svibnja do kraja srpnja. Pored skakavaca javljali su se pauci crne udovice
(Latrodectus tredecimguttatus), španjolske mušice (Epicauta sp.), Mylabris florais, a
na nepokošenim dijelovima zrikavaci (Decticus verrucivorus i Ephippiger

140
discoidalis). Ostao je nerazjašnjen opstanak populacije u tako različitim staništima
kao što su kamenjar s oskudnom vegetacijom na Gubavici i bujne livade kosanice
između Strujića i Orašja u Popovu polju (Mikšić 1979c).

Dnevni leptiri (Raphalocera) imaju dugu povijest istraživanja u BiH, a ovdje su bili
predmet istraživanja projekta (istraživač Rizo Sijarić 1937-1993) kojem je bio cilj
ustanoviti ekološki utjecaj Mediterana u Bosni i Hercegovini. To je jedna od četiri
bh. regije Raphalocera. U južnoj Hercegovini zabilježeno 109 vrsta, što je oko 60
posto te faune u BiH, od kojih 24 pripadaju različitim tipovima mediteranskih
elemenata, a zajedno s mediteranskim podvrstama, 35 oblika. To je trećina
zabilježenih vrsta, te dvostruko više nego drugdje u BiH (Sijarić 1981).
Na širem području Popova polja zabilježeno je 32 vrste: viđene su u Češljarima,
Zavali, Orahovu Dolu, pa putu za Ljubinje iznad Popova polja, na putu između sela
Graca i Hutova (što može biti rub Popova polja), u Poljicu, u Sedlarima, u Veljoj
Međi, u Ravnom i Popovu polju bez preciznije lokacije.
Mediteranske vrste pripadaju različitim zoogeografskim skupinama, od onih koje su
rasprostranjene u uskoj zoni uz obalu, preko onih koji se mogu naći do srednje
Europe, do onih vrsta širokog rasprostranjenja koje ovdje imaju podvrste. Zanimljivo
je da čak i mediteranske vrste imaju ovdje podvrste, koje su vrlo uski endemi. Jedan
od tih endema je Pseudochazara anthela schwerdae – pronađena i Zavali. Opći
zaključak članka je da su se ekološke specifičnosti jako odrazile na sastav faune
Rhopalocera ovog područja (Sijarić 1981).

Tokom kasnijih istraživanja, koje je bilo fokusirano na biocenoze ovdašnjih krških
polja, ustanovljene su za južnu Hercegovinu još četiri vrste dnevnih leptira. Tada je
ukupno zapaženo 77 vrsta, što je ocijenjeno visokom zastupljenošću, a što je
uvjetovano raznolikošću ekoloških faktora. Najpovoljniji uvjeti su na otvorenim
staništima degradiranih stadija šumskih biocenoza (kamenjare često s posebnom
vegetacijom) te staništa s određenim abiotičkim faktorima (temperatura i niska
vlažnost staništa), u kojima su zapažene 43 vrste Rhapalocera (Sijarić 1982).

U jednom od istraživanja tematiziran je krš kao ekološki fenomen te zaključeno da se
on značajno održava na živi svijet koji ga naseljava. Iako rezultira posebnim
obilježjima u biogeografskom i taksonomskom pogledu, ni danas nije u cijelosti
istražen (Sijarić 1983).
Zapaženo je da su kod nekih vrsta kukaca morfološke promjene u izravnoj vezi s
ekološkim faktorima sredine, a to su sastav vegetacije, klimatski uvjeti i tip staništa.
Neke vrste dnevnih leptira brojne su rubom Popova polja od Zavale do Velje Međe, a
u drugim dijelovima Hercegovine nađene su populacije s manjim brojem jedinki ili
se javljaju pojedinačno. Značaj krša izražen je u subspecijskoj diferencijaciji
pojedinih vrsta na njegovim užim područjima. Vrsta Pseudochazara anthelea
schawerdae ne da je samo ograničena na jugoistočnu Hercegovinu, nego je

141
diferencirana u posebnu geografsku rasu nazvanu po velikom istraživaču ovog dijela
zemlje Schawerdiju (Sijarić 1983).

1.4.2.2.2. Podzemna fauna Popova polja

Podzemnu faunu Popova polja, za koju se u ranijem razdoblju pročulo da pripada
području najbogatijem u svijetu, nakon Drugog svjetskog rata nastavilo je istraživati
nekoliko biologa, te se pojavilo i nekoliko novih. Spomenut ćemo one koji su bitno
obogatili spoznaju o podzemnoj fauni ovoga kraja, te se osvrnuti na one koji su
ostavili najvećeg traga, koji je stekao univerzalni značaj. Stanko Karaman (1889-
1959), rođeni Sarajlija koji nakon općeg školovanja nije više živio u BiH, u dva vala
je sustavno istraživao podzemnu faunu Popova polja. Još prije Drugog svjetskog rata
postao je poznat kao vrstan faunista, a takvim se dokazao i na području Popova polja.
Tridesetih godina objavio je radove o novim vrstama u Popovu polju, npr. Hadzia
fragilis i Niphargus vjetrenicencis. Sa svojom suprugom Zorom te djecom
Gordanom, Mladenom i Biljanom, vrsnim biolozima, selio se raznim dijelovima
Jugoslavije (Zagreb, Split, Skopje, Kragujevac, Smederevo i Dubrovnik), davši
nemjerljiv prinos poznavanju faunističkih bogatstava tih krajeva. Objavio je 108
znanstvenih radova, među kojima 66 radova o podzemnoj fauni, većinom o
podzemnim amfipodima i izopodima (Hadži 1960, Varićak 1959, Upravata… 1961).
Pedesetih godina u Dubrovniku je pokrenuo i vodio Biološki institut čiji je cilj bio
istraživanje podzemne faune ovog dijela Dinarskog krša. Tada je povremeno obilazio
Vjetrenicu i Popovo polje i objavio niz svojih nalaza. Podzemlje između Dubrovnika
i Stona sa zaleđem bogato je vodama, a u njima živi fauna koja može biti najbogatija
u Europi (Karaman 1953). Razmatrajući pojedinosti o nizu tih vrsta (Hadži,
Bogidiella, Microparasellus), zaključuje da je fauna dubrovačko-popovskog krša
slična onoj u podzemnim vodama oko Skopja. Karaman je nastojao dokazati njihovu
vezu, odnosno da u znatnoj mjeri vuku podrijetlo iz mora.
Godinu dana kasnije objavljuje članak Naša podzemna fauna (1954), u kojem
objašnjava pojavu intersticijskih voda. One će bitno promijeniti shvaćanje o
podzemnim staništima. Analizira tada isključivo važeće pojmove špiljske faune
(kopnene i vodene), pa kaže da podzemni svijet kao takav ne postoji u špiljama, jer je
ondje zapravo u prolazu. Taj svijet  naseljen je u širokom pojasu podzemnog krša, od
onog njegova dijela koji se nalazi neposredno ispod kore, pa dalje po svim
pukotinama i šupljinama podzemlja. «Špilja je samo prozor, kroz koji čovek može da
se zagleda u podzemni život, iako možda nešto izmenjen» (Karaman 1954). Možda
najbrojnija skupina podzemnih organizama živi upravo u vodama tala pored rijeka i
jezera. Međutim, ta je podjela idealna, i obično se na terenu zatiče jedna «zbrke
fauna», koju pomiješaju visoki podzemni vodostaji. Za istraživanje te faune Karaman
je ustanovio metodu mehaničkog crpljena vode iz tla i procjeđivanja planktonskom
svilom, koju je koristio od 1926. Žali se da su neki strani biolozi prisvojili tu metodu
i prikazali je kao svoju. To široko rasprostranjeno staništa omogućuje mu da objasni

142
kako su životinje u podzemlje zašle iz mora koje je povezivano s talnim vodama, što
je trajalo milijunima godina. U tu svrhu koristi primjere iz Popova polja.

Sredinom stoljeća javlja se domaći biolog Adem Buturović (1912-1963), koji je prvi
nakon Apfelbecka pristupio sistematičnijem proučavanju špiljske faune u Bosni i
Hercegovini (Sijarić 1988).  Najprije je radio kao nastavnik; tek se u 37. godini
života zaposlio kao asistent na Biološkom institutu u Sarajevu. Počinje se baviti
špiljskom faunom, posebno kopnenim račićima iz skupine babura (Isopoda).
Objavljuje pregled povijesti istraživanja podzemne faune u BiH u kojem donosi
podatke o podzemnoj fauni za oko 110 pećina. Od toga ih je 83 u Hercegovini, a
nešto više od 20 u užem dijelu Popova polja te pobrđu s njegove južne strane.
Napominje da je u BiH znatno više pećina, te da su najbolje istražene one «oko
Trebinja, a naročito Vjetrenica kod Zavale». Ocjenjuje da su dotadašnja istraživanja
imala uglavnom karakter opisivanja i inventarizacije živog svijeta, te da se nije
mnogo ulazilo u analizu značajnih faktora koji su uvjetovali život u tim prostorima,
poput geografskih, litoloških ili meteoroloških (Buturović 1951, 96).
Pored ovoga rada, bavio se opisima novih vrsta, sređivao biogeografske preglede za
pojedine skušine poput Trihnoscius za Jugoslaviju (1955) i kopnene izopode Bosne i
Hercegovine (1953), u kojima je uvrstio i faunu Popova polja. Posjećivao je i
istraživao Vjetrenicu, te koristio podatke koje mu je po pobrđu skupljao Franjo
Nikolić iz Dubrovnika (Buturović 1955, 1957). Također, objavljivao je popularne
članke o Vjetrenici i drugim pojavama (1952b, 1952c).

Od bosansko-hercegovačkih istraživača može se još spomenuti Sofija (i/ili) Sonja
Mikšić (1926-1987), čiji je stručni interes bio širok. Ona je vjerojatno kao kustos
muzeja imala cjelovitiji osjećaj faune Bosne i Hercegovine te tako u nekoliko navrata
pisala o njezinim specifičnostima i povijesti istraživanja podzemne faune Bosne i
Hercegovine (Mikšić 1964, 1978, 1979a,b i d).

Slovenski biolozi nastavili su istraživati faunu Popova polja u ekskurzijama od kojih
se izdvaja ona iz 1975. (Sket 1979), u sudbonosno vrijeme za ekologiju Popova
polja. U njima su sudjelovali vrsni biolozi kao Janez Matjašič (1921-1996), Jože
Bole (1929-1995), Egon Pretner (1896-1982, Boris Sket i drugi. Bole je na kraju
uzbudljive potrage u Žiri našao i opisao Kuščerevu kongeriju koja je do tada
smatrana fosilnim rodom (Bole 1962). Pretner je važio za najboljeg poznavatelja
špilja i jama Jugoslavije svoga vremena. Bio je samouk biospeleolog, koji je u 74
godine istražio i opisao 1492 špilje. Stvorio je jednu od najvećih zbirki špiljskih
kornjaša na svijetu (Jalžić 1983). Otkrio oko 60 rodova, vrsta i podvrsta. Njegova
prisutnost ostat će upamćena po snažnoj borbi za zaštitu Vjetrenice od turističkog
uređenja, za koje potrebe je sistematizirao njezinu faunu (Pretner 1963).

143
Boris Sket (slika 23), kao najmlađi od njih, Popovo polje počeo je istraživati 1958. i
nastavio do početka 21. stoljeća. Vrlo brzo počeo je i objavljivati radove, koji su
razmatrali opće odnose unutar različitih skupina: rakušaca (slika 24), vodenih
kuglašica (1961) i pijavica (1961a). U druga dva uključio je probleme Popova polja i
u oba posebno istaknuo ovdašnje vrste: u prvom Monolistru (Pseudomonolistru)
herecgovinisensis kao svojtu s najviše primitivnih znakova, a u drugom Erpobdellu
(Dinu) absoloni kao jedinu tada pravu pećinsku pijavicu.
Na jugoslavenskom kongresu speleologa u Herceg-Novom 1976. detaljno opisuje
stanje faune Popova polja i upozorava na jedinstveno bogatstvo staništa koje
omogućuje tu faunu. Polje leži u dinarskom ili zapadnobalkanskom području, koje je
faunistički jedno od najbogatijih u Europi, ali se nalazi i u jednom od dva središta
dinarske pećinske faune. Geografski smještaj sam po sebi nudi mogućnost vrlo
raznovrsne faune, ali i ekološki uvjeti koji vladaju u Popovu polju. Područje definira
kao samo polje i okolne padine. Padine su jako okršene te omogućuju intenzivno
otplavljivanje hranjivih tvari u podzemlje, pa su speleološki objekti energetski
razmjerno vrlo bogati. Podzemni objekti su brojni i prostrani, te se u njima nalazi
velik broj vrlo raznolikih staništa. Pored njih stijene su premrežene debljim i užim
pukotinama koje su djelomično zalivene vodom i čuvaju je i u najsušnijem razdoblju,
što omogućuju freatski okoliš. U donjem dijelu polja smjenjuju se sezonski kopnena i
jezerska faza, a u ponorima sa stalno vlažnom atmosferom koegzistira ne samo
vodena i kopnena fauna, nego i podzemna s površinskom. Neki ponori imaju uske
odvodne sifone pa se voda u kanalima dugo zadržava, što omogućuje larvama
sesilnih organizama da se tu nasele, obilno hrane i razvijaju. Zato je fauna Popova
polja vrlo raznovrsna i mjestimično po biomasi vrlo jaka. Broj i gustoća vrsta
nažalost nije poznat, posebno jer brojne skupine još nisu obrađene. Podaci iz bolje
proučenih skupina (Gastropoda, Amphipoda, Coleoptera) potvrđuju da je raznolikost
izvanredna i vjerojatno veća nego u sličnom središtu u južnoj Sloveniji, posebno jer
neki podaci kažu da ovdje žive neki relikti kojih u Sloveniji nema. Ističe Vjetrenicu u
kojoj su se razvila razna podzemna staništa. Prikazuje detaljnije faunu Vjetrenice i
Bjelušice, te ponora Žira i Crnulja. Na kraju upozorava da su turizam i hidrotehnički
radovi u zadnjem desetljeću drastično izmijenili opisano stanje (Sket 1980).
Sljedećih godina Sket se pozabavio značajem i ugroženosti podzemne faune Popova
polja te uradio prijedlog za najosnovniju zaštitu (1983a). U njemu, pored već
iznesenih podataka i općeg stanja, donosi popis faune Popova polja. Za njega kaže da
nije potpun, a osobito nije siguran u pogledu rasprostranjenja životinja, ali da je opći
dojam nepobitno pravilan. Popis obuhvaća 146 nižih svojti (vrsta i podvrsta), od
kojih je oko 65 posto endemično bar za područje Dinarskog krša. Oko 48 posto ima
rasprostranjenje za južnu Hercegovinu, u nekim slučajevima od Splita do albanske
granice. Neposredno uz rub Popova polja poznato je oko 23 posto navedenih svojti.
«Stepen endemizma je dakle veoma visok». Dosta visok broj tih taksona bio je po
prvi put opisan iz jedne od popovskih pećina, što pri zaštiti ima veliku važnost. U
samoj Vjetrenici nađeno je 88 navedenih taksona, od koji je oko 65

144
visokospecijaliziranih podzemnih vrsta, čime je Vjetrenica «možda i najbogatija u
svijetu». U popisu navodi i značajnije podatke o nekim svojtama.
Iste godine objavljen je Sketov prijedlog za zaštitu nekih speleobioloških značajnih
objekata u koje ubraja Popovo polje s Vjetrenicom, špilju Šipun u Cavtatu,
podzemne objekte na Kornatima, notranjski trokut s postojnsko-planinskim sustavom
i Bušečke toplice u Sloveniji (Sket 1983b). U razloge zaštite ističe veliki broj
podzemnih vrsta, masovne populacije nekih vrsta kakvih inače nema nigdje ni u
svijetu, koje su djelomično i od estetskog značaja, nepotpunu istraženost i veoma
karakterističan krajolik Popova polja. Sketova izvanredno plodna karijera tijesno je
vezana za područje ovoga krša, tijekom koje je opisao pet novih rodova i podrodova
te više od 80 novih vrsta i podvrsta rakova i pijavica. S Matjašičem je opisao
Velkovrhiu, jedinu troglobiontsku vrstu žarnjaka, a s Arntzenom podvrstu crne
čovječje ribice. Također, po njemu je nazvano preko 30 životinjskih vrsta. Prema
podacima s početka 2001. godine, autor ili koautor je preko 150 znanstvenih i
stručnih radova. Početkom 21. stoljeća objavio je članak o podzemnoj fauni
Vjetrenice (2003) u kojem je opisao sve njezine tada poznate taksone, među njima 75
troglobionata, te brojne opremio vlastitim fotografijama i crtežima Slavka Polaka.

Zanimljivo je da se najpoznatijim podzemnim stanovnikom Dinarskog krša,
čovječjom ribicom, u Popovu polju od značajnih faunista nije bavio nitko. Iz
njihovih radova mogao bi se steći dojam da je ovo područje svojevrsna siva zona
Proteusa u njegovu arealu. Prazninu je popunio trebinjski nastavnik biologije Stevo
Čučković (1924-2005). Dapače, on je upozoravao da u dolini Trebišnjice postoji više
nalazišta čovječje ribice od ukupnog broja koji je naveden u tada poznatom popisu
od 37 lokaliteta u cijelom arealu koji je dao Egon Pretner (Čučković 1967).

Polazeći od «konfiguracije podzemnog dijela ovog kraškog terena, i mozaika
mnogobrojnih podzemnih tokova i bazena (…) koji još nisu dovoljno ispitani»,
ocijenio je da se Popovo polje može smatrati kao «jedinstveni i po broju lokaliteta
najbogatiji dio jugoslavenskog i svjetskog dijela areala čovječje ribice» (Čučković
1978). Estavele često izbacuju čovječje ribice i mještani nakon povlačenja voda
nalaze uginule primjerke po livadama, ili žive u udubljenjima korita Trebišnjice, ili
su ih tamanila jata galebova zajedno s gaovicom koja se nije uspjela povući u
podzemlje. Članak cjelovito prikazuje čovječju ribicu, njezin biološke podatke i daje
pregled povijesti istraživanja. Potom se fokusira na prostor uz Trebišnjicu, u kojem
je s mještanima zapazio 37 lokaliteta. Dvije su grupe nalazišta, jedna oko Trebinja, a
druga u Popovu  polju. U Popovu polju, s lijeve strane Trebišnjice, gdje su bila
poznata dva nalazišta, navodi devet novih lokaliteta; s desne strane Trebišnjice, gdje
nije bio poznato ni jedno nalazište, navodi 18 lokaliteta. U jednom kasnijem radu za
područje oko Trebišnjice navodi 39 lokaliteta: 15 oko Trebinja i 24 u Popovu polju
(Čučković 1983).

145
I u raspravama o inventarizaciji BiH faune, gdje nije bilo značajnijih zastupnika
podzemnih vrsta, endemi Vjetrenice i Popova polja su navođeni kao dokazni
materijal za bogatstvo faune BiH. U pregledu specifičnosti bh. faune predstavljene su
četiri skupine u kojima je navedena Dina abosloni, više vrsta i skupina rakova,
Marifugia cavatica, i drugi pećinski endemi (Mučibabić 1980a). U pregledu
Turbellaria bogatstvo je ilustrirano vrstama Temnocephalida Matjašič 1957, doduše,
ne spominje se da su iz Vjetrenice (Mučibabić 1980b). Vjetrenicu spominju po
Chilopodi Lithobius sketi (Živadinović 1980). Za preglede Oligochaete iz Popova
polja se navodi rod Microephila, zastupljen s dvije pećinske endemne vrste (M.
cryptocystis Čern. 1935. i M. kratochvili Čern. 1937) iz Crnulje, odnosno iz Žire
(Šapkarev 1987). U članku koji daje uvida u pojavljivanje čovječje ribice u BiH,
navodi se Vjetrenica u Popovu polju (Pocrnjić et al. 1987), ali se ne percipira rad
Steve Čučkovića.

1.4.2.3. Ekološke promjene

Usporedo sa stjecanjem informacija o prirodnim vrijednostima Bosne i
Hercegovine, prirodoslovlje je uočavalo razvojne utjecaje koji dovode do remećenja
prirodna ravnoteže.
U diskusiji znanstvenog skupa «Zaštita endema u živom svijetu Jugoslavije»,
održanom u  Sarajevu, 15. i 16. svibnja 1986., čulo se više zabrinjavajućih tvrdnji:
industrija se razvija, stalno dolazi do zagađivanja životne sredine, na rijekama se
grade akumulacije, sijeku se šume, površinskim kopovima iskorištava ugalj;
izgrađuju se nove termocentrale, fabrike glinice itd. Kako se to odražava na živi
svijet? Mi u ovom trenutku ne možemo ni da sagledamo sve posljedice za samog
čovjeka ako se životinjski svijet kod nas počne uništavati, prilično će izdaleka
Tihomir Vuković. «Ja mislim da su to problemi koje treba hitno proučavati» ali to
«polje istraživanja u biologiji uživa dosta mali ugled u društvu uopšte».

Znatno izravnija je bila Mara Marinković – Gospodnetić: «Svedoci smo velikih
promena svih tipova vodenih staništa i velike ugroženosti endemičnih vrsta. Mnoge
tekućice su se sasvim izmenile ili će se to desiti u skoroj budućnosti, bilo da su
zagađena ili pretvorene u akumulacije. (…) zbog sve veće potrebe za vodom, prije
svega pijaćom, kaptiraju se i vrlo mali izvori koji su inače staništa mnogih endema.
U sistemima nekih reka, naročito na manjim nadmorskim visinama, gotovo i nema
izvora koji nisu zabetonirani“. Sve promjene na površini Zemlje utječu na kvalitetu
podzemnih voda, a time i na živi svet u njima (Marinković – Gospodnetić 1987, 12).

«Zna se da akumulacije zbog krupnih promjena ekoloških faktora ubijaju gotovo sve
vrste prilagođene na život u tekućici, kao i one do kojih na obali dopre nivo vode».
To je posebno opasno za vrste malog areala, a klisure i kanjoni su naročito značajni
kao refugijumi endemične i reliktne flore. Najdrastičniji primjeri su u jezerskim

146
akumulacijama novih hidrocentrala potopljena staništa rijetkih i endemičnih biljaka,
osobito tamo gdje su akumulacije zahvatile živopisne sutjeske dinarskih planina.
«Poznato je da je pokojni Branko Fabijanić u dolini Drežnice prije njenog potapanja
presađivao na veću visinu u kanjonu neke biljne vrste – endeme da ne propadnu.»
(Mučibabić 1987, 9)

«Vrsta, koja je istorijska kategorija, istorijski je izgradila i svoj odnos prema biotopu.
Veće promene toga odnosa su uglavnom kobne za tu vrstu». Zaštita ne samo vrste
već čitava ekosistema «je obaveza naše nauke i društva. Kako zaštiti vrste koje žive
samo u izvoru jedne ili dvije planinske tekućice koje će biti zahvaćene
akumulacijom? (Marinković – Gospodnetić 1987, 12). «Dovođenje populacije do
kritično male brojnosti uništava je u tom dijelu areala, i kad je vrsta zastupljena samo
jednom populacijom, ona izumire. Nikakvi napori stručnjaka ne mogu da je očuvaju»
(Mučibabić 1987, 9).

Entomolog René Mikšić ustvrdio je da se fauna se jako mijenja, uglavnom u
negativnom smislu, te nestaju mnoge vrste. „Iz vlastitog iskustva mogu reći da u
okolini Sarajeva, u kome živim već više od 25 godina, mnoge vrste koje su prije bile
česte rapidno nestaju ili ih više nema. Ta pojava postoji na mnogim mjestima».
Tokom ispitivanja simulida od 1973. do 1976. zapaženo je znatno opadanje gustine
nekad bogatih populacija ili čak iščezavanja simulida na lokalitetima Neretve od
Jablanice nizvodno  (Marinković – Gospodnetić et al.1980, 70).
Broj orthopera u zapadnoj Hercegovini smanjen zbog ozelenjavanja, tj. podizanjem
kultura i zasada u zadnja dva desetljeća, a u istočnoj Hercegovini došlo do izražaja
bogatstvo, što se ocjenjuje malim antropogenim utjecajem (Mikšić 1980).

U pogledu ihtiofaune rečeno je da se endemična podvrsta mekousna pastrva
Salmothymus obtusirostris oxirhynchus «uopšte ne može naći u područjima Neretve
na kojima su formirana akumulaciona jezera.» Vrsta glavatica Salmo marmoratus
postala je malobrojna zbog zagađivanja vodotoka i pregrađivanja vodnih tokova.
Nakon izgradnje odvodnih kanala na području Livanjskog polja i formiranja velikog
akumulacionog jezera Buško blato pijurica Phoxinellus alepidotus je potpuno
nestala; tokom «četiri posljednje godine u istraživanjima ovih voda nije registrovan
nijedan  primjerak ove vrste, a dobro je poznato kako je bila zastupljena prije toga.
Vrsta Ph. metohiensis [gatačka gaovica] je prije izgradnje TE 'Gacko' bila veoma
brojna u vodama Gatačkog polja. Sada je tamo uopšte nema. Ista je situacija i sa
drugim vrstama ovoga roda koje naseljavaju ponornice istočne i jugoistočne
Hercegovine. Dalja izgradnja hidroenergetskih objekata u tom dijelu Hercegovine još
više će ugroziti opstanak ovih za nauku izuzetno značajnih vrsta riba.»
Čovječjoj ribici «iako naizgled dobro zaštićenoj u podzemnim vodama, prijeti
opasnost od zagađivanja životne sredine, a u nekim nalazištima i od istrebljenja.»
Razlozi su turizam i izlov (Pocrnjić et al, 1987). Populacije neoteničnog alpskog

147
tritona u većini nalazišta su ugrožena poribljavanjem kalifornijskom pastrvom koja
proždire tritone i zagađivanjem uzrokovanim posjetama Prokoškog i Šatorskog
jezera (Pocrnjić et al, 1987).
Zahvati u prirodi «naročito nakon 1945. godine uslovili su krupne kvalitativne i
kvantitativne promjene u sastavu faune ptica, registrovane u periodu 1887-1920.
godine. Evidentan je primjer nestajanja nekadašnjih ptica gnjezdarica Aegypius
monachus
(L.)
[sup]
i
Gypaëtus
barbatus
(L.)
[kostoberina]
iz
bosanskohercegovačke ornitofaune, te zabrinjavajuće smanjenje brojnosti ptica iz
porodica Anatidae i Accipitridae.» (Obratil 1980, 133).

Pored istraživanja flore i faune na terenu, laboratorijski je dokazana štetnost nekih
preparata koji su nekontrolirano unošeni u prirodu. Neki istraživači u BiH su
eksperimentalno potvrdili da DDT ima utjecaja na smanjenje brojnosti životinjskih
organizama u zemljištu, te da pojedine sistematske skupine različito reagiraju
(Dizdarević 1977). Sredinom osamdesetih u BiH je korišteno 770 različitih preparata
pesticida na bazi 267 aktivnih supstanci, među njima i dokazani genotoksikanti
folpet, kaptafol i kaptan, koji pokazuju mutageno i kancerogeno djelovanje, pa su već
1985. u Njemačkoj isključeni iz upotrebe. U BiH je objavljeno ispitivanje djelovanja
fosfamida na stanicama luka te su potvrđeni genotoksični i mutageni učinci toga
insekticida (Maslić i Sofradžija 1986).

U Popovu polju registrirane su opasnosti za biljni i životinjski svijet zbog upotrebe
zemljišta, hidrotehničkih mjera i turizma. Na važne promjene u abiotičkim faktorima
upozorio je Milanović kazavši da podzemlju Trebišnjice nedostaje tri milijarde
kubičnih metara vode (Milanović 1983). Biolozi su izrazili zabrinutost za daljnji
opstanak pojedinih skupina živog svijeta. Prestankom redovitih poplava pojasevi
endemične zajednice s konopljikom će povremeno nestati, te nije moguće ni jedan
dio očuvati kao prirodnu rijetkost (Riter – Studnička 1975, 120). To potvrđuju i drugi
izvori: Drastično smanjenje vlažnosti u vegetacijskom razdoblju i povećanje
variranja temperature dovodi u neizvjesnost sudbinu zajednicu Viticion Agni-Casti
Lkšić 75. Stoga bi bilo neophodno zaštititi je bar u jednom dijelu areala, kako zbog
očuvanja genofonda njezinih reliktnih vrsta tako i zbog očuvanja zelenog pojasa po
obodu polja (Muratspahić et al. 1984).

Vidljiv je utjecaj izgradnje brane na Trebišnjici i betoniranja kanala u Popovom polju
na populaciju «poznatog endema čovečije ribice.» (Marinković – Gospodnetić 1987,
24). Još ranije na to je upozoravao Stevo Čučković (1967). Izgradnjom kanala
Proteusi će se naći u velikoj opasnosti jer će estavele izgubiti svoju funkciju, pa će
mnogo njih završiti kanalom i morati padati kroz turbine, što je kasnije i potvrđeno
(Konjevod 1994). Njihov broj će se smanjivati zbog nedostatka hrane, uzrokovane
odsustvom poplava. Također, neće moći savladavati stepenice koje ih čekaju u
kanaliziranom dijelu polja. Predlaže osnivanje podzemnog laboratorija u Vjetrenici

148
čija bi funkcija bila ispitivanje, razmnožavanje, uzgoj čovječje ribice (Čučković
1978). Ponovio to 1983. i upozorio da su neke vrste pred uništenjem: čovječja ribica,
gaovica, špiljski cjevaš (marifugia) i Kuščerova kongerija.

Na ugroženosti podzemne faune još je temeljitije upozorio Sket. Još 1971. on je
najavio da će izgradnja hidrocentrala na Trebišnjici otvoriti mogućnost takvih
hidroloških promjena koje bi onemogućile opstanak jedinstvene prirodne pojave
naselja dva podzemna filtratora, Marifugie cavatice i Congerie kusceri u popovskim
ponorima (1971, 189). Njegov sljedeći istup kaže da su hidrotehnički radovi spriječili
višemjesečne poplave koje su činile stanište nekim sesilnim organizmima. To je
razlog da su kongerije u skoro svim ponorima i estavelama izumrle. Vrsta nije
ugrožena, jer živi dublje u ponorima. U Žiri su preživjele samo one kongerije koje se
nalaze u stalnom sifonskom jezeru. Najveće promjene su pogodile Crnulju. Kolonija
špiljskih cjevaša (Marifugia cavatica), koja je činila živu stijenu, potpuno je mrtva, a
s njom i druga intersticijska fauna koja je živjela u zajednici. Čak je došlo do
promjena i kod ripikolne faune na dnu jame. «Smatram da bi po svaku cijenu morali
spasiti tako jedinstven prirodni okoliš kakvo je podzemlje Popova polja. To ne znači
da bi čovjeku trebalo spriječiti njegovo korištenje». U Vjetrenici bi trebalo puno više
voditi računa o okolišu, a u Žiri posjetitelji nemaju što raditi. U dijelovima koje
zahvaća melioracija moglo bi se još uvijek s tehničkim zahvatima spasiti neke
posebnosti kao što je Crnulja. Vjerojatno ne bi bilo preteško osigurati redovit dotok
vode u kišnom razdoblju (ako bi otok još više suzili) i na taj način bi vjerojatno
spriječili izumiranje marifugije. To je Sket izložio na skupu speleologa 1976!, pa je
sasvim izvjesno bilo dovoljno vremena da se problem riješi na prihvatljiv način.

Nekoliko godina potom u elaboratu o značaju i ugroženosti podzemne faune Popova
polja s prijedlogom za najosnovniju zaštitu (1983), Sket je naznačio: Za Vjetrenicu je
potrebno istražiti granice njezina sliva i najstrože ga zaštititi: sačuvati izvorni
krajolik, karakterističan tip pučkog gospodarstva, potpuno zabraniti upotrebu
insekticida, vještačkih gnojiva i sličnih sredstava, ne širiti granice Vjetrenice za
turiste, kontrolirati posjete speleologa, smanjiti rasvjetu na minimum, spriječiti bilo
kakve ekološke promjene, spriječiti unošenje stranih životinjskih vrsta, itd. Mjere
zaštite za Popovo polje traže očuvanja izvornog krajolika ispred Zavale i izvornog
tipa pučkog gospodarstva u neposrednoj okolini, zaštitu izvora oko Zavale uključivo
i Lukavca, revitaliziranje korita Trebišnjice ispred Zavale (Močila), zatvaranje nekih
pećina poput Bjelušice i Žire i zaštite površine oko njih, te istraživanje mogućnosti
revitalizacije Žire i Crnulje (Sket 1983b). Ovdje se Sket suprotstavio Karamanu u
pogledu moguće štetnosti znanstvenih istraživanja po podzemnu faunu; Karaman je
smatrao da ona ne može biti velika.

Sket je naveo i neke probleme čiji su uzroci u turizmu: primijećeno je onečišćenje
Vjetrenice u turističkom dijelu. Nemoguće je reći kako su te promjene utjecale na

149
stanje faune, jer ne postoje podaci od ranije, ali možemo tvrditi da su neke kozice
(Troglocaris spp) nestale iz velikih bazena Glavnog kanala. U Žiri je nestala
masovna populacija rakušaca, vjerojatno zbog posjeta (Sket 1983a).

Zoolozi su pratili promjene ekoloških uvjeta u Trebišnjici, koje su imale odraza i na
biološko stanje rijeke, prvenstveno na sastav zoobentosa. Materijal je prikupljan
desetak metara uzvodno od betoniranog korita kod Trebinja, ispod jednog preljeva,
dva puta godišnje od 1978. do 1982. godine. U uzorcima iz 1978. prevladavaju
fitoreofilne vrste maločetinaša koje spadaju «u alfamezosaprobne i beta do
alfamezosaprobne indikatore», a javljaju se i neke oligotrofne vrste. Na kraju
istraživanog razdoblja nije više bilo dominantne vrste a među pet vrsta koje su činile
dvije trećine organizama maločetinaša, javljali su se gotovo isključivo elementi
paloreofilne zajednice, karakteristični za mezotrofne i eutrofne vode. Njihova
gustoća i populacije su sasvim mali (Vagner i Meštrov 1989).

Utjecaji Trebišnjice nisu se samo zadržali na Popovom polju. Hidrografski kompleks
Hutovo blato pretvoren u akvalni geotehnički sistem, posebno Svitavsko blato, koje
je postalo kompenzacijski bazen HEČ-a. Njegova razina vode ne ovisi izravno o
količini oborina, nego o razini vještačkog režima Svitavskog jezera, koje dnevno zna
oscilirati po 140 cm. To znatno remeti ravnotežu Gornjeg blata (Spahić 1986).

Rađena su usporedna zapažanja ornitofaune Hutova blata i okolice. Podaci
prikupljeni od 1983. do 1991. (148 vrsta iz 36 porodica) ukazuju na krupne
kvalitativne i kvantitativne promjene u odnosu na stanje iz 1979. Broj ukupno
zabilježenih vrsta manji je za 37 posto, a broj porodica 25 posto. Smanjenje
prezentnosti vrsta iz vremena migracije (proljetne i jesenske seobe) je 39-42 posto,
zimovanja 46, a gniježđenja 29 posto. Progradacijske promjene izražene u
prezentnosti vrsta ptica utvrđene su u antropogenim ekosistemima melioriranih
površina i prirodnim ekosistemima trske. Najveće degradacije prirodnih ekosistema,
a time i avifaune imala je izgradnja svitavske akumulacije (Obratil 1992-1995).

Do kraja promatranog razdoblja nije se mogla zapaziti literatura koja bi donijela
bitne novosti o prirodnim vrijednostima krškog krajolika Popova polja, osobito ne
ona koja bi bitno izmijenila sliku stečenu u nekoliko prethodnih desetljeća. U
narednom poglavlju pozabavit ćemo se krajolikom Popova polja s aspekta njegove
upotrebe, što je mahom vezano za tehničke znanosti.

150
1.5. Upotreba krajolika: milost i nemilost nepostojeće industrijalizacije

1.5.1. Hidroenergetski projekt na Trebišnjici

Glavno pitanje upotrebe krškog krajolika Popova Polja u drugoj polovici 20. stoljeća
nametnulo se kroz hidroenergetski projekt na Trebišnjici. Na narednim stranicama
predstavit ćemo kako se i u kakvim okolnostima rodila ideja o hidroenergetskom
projektu, kako se ona provodila, kakvu je ulogu dobila poljoprivreda kao milenijski
najvažniji gospodarski kontinuitet Popova polja i kako su Popovci primili taj projekt.
U drugom koraku pratit ćemo gospodarsku situaciju u Popovu polju koja je zatečena
izgradnjom projekta, kako je u tom razdoblju tekao razvoj poljoprivrede i kako je na
njega utjecao hidroenergetski projekt, te kako je projekt u cjelini utjecao na razvitak
Popova polja.

1.5.1.1. Problemi slike i tretmana krajolika u BiH nakon Drugog svjetskog rata

Bosna i Hercegovina je iz Drugog svjetskog rata izišla kao nerazvijena, porušena i
ranjena zemlja, u kojoj su stočarstvo i poljoprivreda bili glavni oblici privređivanja.
Promijenjeno je političko uređenje zemlje; postala je jedna od pet republika u
narodnoj, socijalističkoj Jugoslaviji. Specifična prirodna bogatstva, prostorno
središnja uloga, nacionalna raznolikost i afirmacija svojevrsne autonomnosti,
namijenili su Bosni i Hercegovini vidno mjesto u novoj državi. Ono se ogledalo i u
planovima pravovjernog društvenog razvoja, temeljnog na socijalističkoj industriji i
energetici.

Tradicionalni oblici privređivanja – stočarstvo, poljoprivreda, šumarstvo i slično –
već su ranije doveli rastuće stanovništvo u začarani krug siromaštva, te su dali dosta
argumenata za novi smjer razvitka. U takvoj percepciji, krški krajolici su promatrani
uglavnom kao opustošeni pašnjaci i degradirane poljoprivredne površine. Prema
jednoj poslijeratnoj šumarskoj kategorizaciji (Kolaković 1952), stanje krša u
Hercegovini uglavnom se prikazivalo kroz dvije kategorije krajolika: gole površine
krša s mjestimičnim ostacima vegetacije u obliku zakržljalih grmova (1) ili bez
ikakvih ostataka šumske vegetacije sa slabim travnatim pokrovom (2). Druga dvije
kategorije – potpuno neplodna i sterilna zemlja, kamene površine u vidu ljutog krša
(3); te obrasle površine krša s visokim šumama (4) – bile su po toj podjeli manje
zastupljene. Polja i dolina rijeka nisu navođeni kao dijelovi krškog krajolika.
Prve dvije su dvije opisivane kao kamenjar kojeg redovito tokom cijele godine
prekrivaju vapnenačke kserofitne trave kao što su kadulja, vrijesak, bjelušina,
mlječika, dubočac i sl. Nisu od interesa za ishranu stoke i uglavnom služe za čuvanje
zemljišta (Kolaković 1952, 14), a neke imaju posebnu vrijednost kao ljekovite i
medonosne. Pašnjak označen brojem (2), samo u toku proljeća i jeseni obraste

151
neznatnim količinama trave slabije hranjive vrijednosti, kao što su oštra vlasulja,
kovilje, stoklas, smilice, šašike itd, koje u toku ljeta iščeznu zbog žege i pomanjkanja
zasjene.
Kako u Mostarskoj oblasti prinos stočne hrane i sijena ne pokriva ni polovicu
potreba, pašnjaci su izloženi kresanju lisnika. Manjak hrane stoka nadoknađuje
jedući izbojke i ostatke šumske vegetacije. Za negativno stanje posebno su
stigmatizirane koze. Posljedice «prekomjernog držanja koza jasno se vide u okolici
sela i zaseoka, koji u radijalnom smjeru daju refleks devastacije i krša, koji iz godine
u godinu zauzima sve veće dimenzije.» (Bujukalić 1953, 292). Jedna koza u stanju je
svojom pašom uništiti 1-2 ha šume, a stočni fond se mahom obnovio kroz držanje
koza, i to najviše u Mostarskoj oblasti. Godine 1947. od 361.600 grla koza u BiH, u
Mostarskoj oblasti je bilo 209.623.
Drugi pritisak na krajolik predstavlja upotreba drveta za ogrjev i u graditeljstvu.
Poseban problem je «paljenje klačine», tj. proizvodnja vapna. Za jednu peć vapna
bilo je potrebno prosječno 26,7 kubičnih metara drva. Ona je ložena prosječno četiri
dana i noći, a isto toliko se i hladila. Za nju je bilo utrošeno oko 131 dnevnicu i
dobilo se 10 tona vapna (Ćemalović 1953). Sve to potpuno ogoli šumski obnovljene
površine, te ih izloži mehaničkom djelovanju vjetrova i vode.

Da bi se zaustavio negativan razvoj događaja, izglasani su zakoni o likvidaciji koza,
pa se čak i u stručnim časopisima govorilo o konačnom obračunu s kozama, što je u
oba slučaju održavalo aktualni jezik političke retorike. Već 1947. pod pritiskom
šumara donesena je Uredba o zabrani držanja koza, a potom još nekoliko
dokumenata, ali oni se nisu provodili. Prema glasnogovornicima struke, razlozi su
«bez sumnje u neodlučnosti i popustljivosti organa mjesne i sreske narodne vlasti
dotičnih srezova a potom i tolerisanje takve neodlučnosti i popustljivosti od strane
bivše Glavne uprave za šumarstvo i Savjeta za poljoprivredu i šumarstvo NR BiH»
(Bujukalić 1953, 291). Smatrano je da se stočarstvo, kao glavna privredna grana na
kršu, mora zamijeniti drugim oblicima, a krš se mora meliorirati (Kolaković 1952).

Prema popisu iz 1953, u BiH je 60,5 posto stanovništva bilo poljoprivredno.
Produktivnost je bila niska, a u usporedbi sa svjetskim tržištem, cijene
poljoprivrednih proizvoda u BiH bile su znatno niže od industrijskih. Također,
investicijska ulaganja u poljoprivredu su bila «vrlo malena», što je odraz
industrijalizacije zemlje (Spaho 1956, 649). Prema službenim podacima, udio
ulaganja u državnu poljoprivredu iznosio je 1952. 1,1 posto, a 1955. 1,9 posto, što je
predstavljalo višestruko zaostajanje ne samo za razvijenim europskim zemljama,
nego i za zemljama Istočne Europe. To je priznao i politički čelnik Đuro Pucar Stari
na Drugom kongresu saveza komunista BiH, zatražio uklanjanje shvaćanja prema
kojem je «unapređenje poljoprivrede zadatak od drugostepenog značaja», te ocijenio
pretjeranom «bojazan o nekoj mogućnosti jačanja kapitalističkih odnosa na selu»
(Pp, 1956/1:1-6). Naime, smatralo se da «dokle god postoji privatna svojina na

152
zemlju i privatni posjed na selu, postojaće i opasnost pojave kapitalističkih
tendencija na selu». Zato je «…perspektiva razvitka naše poljoprivrede» zamišljana
«u velikom socijalističkom gazdinstvu, koje po svom karakteru može da riješi kako
pitanje proizvodnje, tako i pitanje socijalističkih društvenih odnosa» (Parijez 1955,
302).
Tako, cilj socijalističkog preobražaja sela je da prestane potreba za pašarenjem na
kršu, i čim se to dogodi, «istog momenta šumari će preuzeti pašnjačke zabrane i
šume, te će ih privesti pravim šumama i šumskim zabranama sa ciljem da služe za
proizvodnju drveta i zaštitu tla a ne za proizvodnju trave» (Kolaković 1952, 16).
Moderna poljoprivreda zamišljana je kroz okrupnjavanje posjeda i širenje državnog
vlasništvu te primjenu agrotehničkih mjera i kemijskih preparata. Herbicidi su
predstavljani kao sredstva koja će unaprijediti poljoprivredu 200-300 kg žitarica po
hektaru (Čečen 1954, 312). Navješten je «hemiski rat korovu» (Pp, 1959/1-2).
Ukratko, industrija će riješiti sve političke, gospodarske i ekonomske probleme.

1.5.1.2. Industrija i energetika

Ključeve za razumijevanje odnosa u industriji i energetici treba tražiti ne samo u
općem trendu modernizacije koji je zahvatio zemlje zapadno od Jugoslavije prije
nekoliko stoljeća i kojima se poljoprivredna Jugoslavija nije više mogla odupirati,
nego i u legitimacijskoj osnovi socijalizma koja je uvelike izrastala iz industrije, pa i
u političko-energetskoj konjukturi u kojima se našla nakon sukoba s Informbiroom.
«Promjenom državnog uređenja i u skladu s uvođenjem socijalističkog principa u
privredni život zemlje, problem elektrifikacije iskače na prvo mjesto u vezi s
ubrzanom industrijalizacijom» (Jerić et al. 1957). Pored izgradnje sustava za vlastite
potrebe, on će istodobno biti sposoban proizvesti struju za izvoz. Industrijski
razvijenije zemlje središnje Europe ušle su u krizu opskrbe glavnim energentom,
ugljenom, koju namjeravaju riješiti razvojem nuklearne energije. Jugoslavenska
hidroenergija vidjela je svoju konjukturu u tome prijelazu.

U to vrijeme Jugoslavija je bila zemlja s gotovo najmanjom potrošnjom energije u
Europi. Imala je izvanredno povoljne uvjete za energetsku ekspanziju, jer je
iskorišteno svega pet posto od mogućih 66 milijardi kWh godišnje proizvodnje. Da
bi se iscrpile mogućnost, bilo bi potrebno udvostručenje potrošnje svakih deset
godina tokom idućih 35 godina. «Svako odlaganje početka izgradnje smanjuje
raspoloživo vreme za amortizaciju, odnosno za izvoz raspoloživog potencijala»
(Brelih 1957, 250). Nedostatak akumulacije sredstava orijentira Jugoslaviju na
zapadne kredite, što je neočekivan zaokret za jednu socijalističku zemlju koja je
jedva napunila prvo desetljeće postojanja. Tumačeći novu strategiju, direktor
Zajednice jugoslavenske elektroprivrede M. Brelih ističe, ni manje ni više, nego da
«Jugoslavija (…) baš na tom području može dati veliki doprinos razvoju evropske
privredne saradnje» (Brelih 1957, 251).

153

Vodne snage na jadranskoj strani Dinarskog krša iznose oko 17.000 GWh, ali su
vode neravnomjerno raspoređene jer ljeti otječe svega 25 posto, a u zimskim
mjesecima 75 posto. Za njihovo iskorištavanje potrebno je izgraditi akumulacijske
bazene za izravnavanje protjecaja tokom godine (Mikulec i Torbarov 1974, 33). Do
1957. na BiH kršu bilo je izgrađeno nekoliko manjih hidroelektrana čija je energija
trošena nedaleko od mjesta proizvodnje, te svega par većih hidrocentrala, koje su
naviještale «orijentaciju na sve krupnije objekte velike snage, odnosno gradnju
najvećih (…) koja se uopšte sa današnjim tehnički već standardnim koncepcijama
mogu graditi» (Jevđević 1957, 262). «Proces povećanja prosečnih snaga novih
hidroelektrana je neminovan i on će verovatno biti i dalje ekonomski uslovljen za
sledećih 15-20 godina, sve dok se ne bude izgradila najkrupnija hidroenergetska
postrojenja u Jugoslaviji» (Jevđević 1957, 262). Na Trebišnjici se može realizirati
8.6 milijardi kWh, što je 11-12 posto ukupno tehnički iskoristivog kapaciteta u
Jugoslaviji (Mikulec 1974, 7).

1.5.1.3. Hidroenergetsko korištenje Trebišnjice

Glavna razvojna aktivnost, koja će iz temelja promijeniti čitav dosadašnji način
privređivanja u Popovu polju i otvoriti njegovu modernizaciju, pokrenuta je izradom
Vodoprivredne osnove sliva Trebišnjice. Istraživanja su počela 1953. (Mikulec
1965a), a prva osnova usvojena je 1954. Po projektu, istočna Hercegovina je
sagledana kao jedinstvena vodoprivredna cjelina u koju će se povezati sve rijeke i sva
krška polja (Kraška polja 1967, 5).
U prvi plan odmah je iskočilo hidroenergetsko korištenje rijeke Trebišnjice, čiji je
investicijski
program
izradila
tvrtka
Elektroprojekt
iz
Sarajeva
(kasnije
Energoinvest) u travnju 1956. godine. Iste godine u listopadu, Komisija za
vodoprivredu FNRJ izdaje rješenje o suglasnosti za taj investicijski program, pod
uvjetom da investitor, u sporazumu s vodoprivrednim organima NR BiH, ostavi
mogućnost zahvata vode na najpovoljnijem mjestu za navodnjavanje polja u
području toga hidrosistema. S obzirom na nedovoljan stupanj razrade studije za
navodnjavanje, rješenje ostavlja mogućnost da se mjesta zahvata dogovore s
vodoprivrednim organima NR BiH, a količina vode za navodnjavanje odredit će se
po detaljnoj izradi melioracijskog elaborata.

Osnova naglašava veliko bogatstvo voda (11,5 milijardi m3 vodenog taloga od čega
oko šest milijardi m3 otpada na površinske tokove i povremene akumulacije u krškim
poljima koje dolaze u obzir za energetsko rješenje) za čije je iskorištavanje
«potrebno i neophodno stvaranje akumulacija u što je moguće većem broju i obimu»
(Kraška polja 1967, 19). Značaj projekta porastao je usvajanjem aneksa o
poljoprivredi pod naslovom Perspektivne mogućnosti i rentabilitet unapređenja
poljoprivredne proizvodnje u vezi sa izvođenjem hidrotehničkih melioracija na

154
području hidrosistema rijeke Trebišnjice (Bubica et al 1958). Od privrednih grana za
projekt su najviše zainteresirane energetika i poljoprivreda, a ostale uglavnom
sporadično. Elektroprivreda koristi energetski potencijal tokova na ukupno osam
«hidroenergetskih stepenica»:
-
HE Cernica vode Gatačkog polja,
-
HE Fojnica, HE Budisavlje i HE Dabar vode rijeke Zalomke,
-
HE Bileća vode Fatničkog polja, HE Fatnica vode Zalomke, te
-
HE Trebinje i HE Dubrovnik vode Trebišnjice i svih gornjih voda (Kraška
polja 1967).

Projekt cijelu istočnu Hercegovinu promatra kroz tri visinska horizonta (Mikulec
1965a), za koje se ustaljuju nazivi Gornji i Donji horizonti. Njihova granica je
nadmorska visina od 400 m, odnosno brana Grančarevo. Projekt je za Trebišnjicu
predvidio gradnju dviju brana (Grančarevo i Arslanagića most) i dva energetska
postrojenja (Grančarevo i Plat). Između Arslanagića mosta i Plata previđen je
jedinstven tunel, kojeg je revizija preoblikovala u dva manja. Od ta dva, u prvoj fazi
će se raditi samo jedan, tako da prva faza «malo pojeftini». Također, predviđeno je
prevođenje 16 m3/s voda iz sliva Bregave u sliv Trebišnjice. Ocijenjeno je da to neće
imati velikog značaja za Neretvu (Mikulec 1965a, 11). Akumulacija Bileća u stanju
je zadržati 42 posto volumena voda koje protječu godišnje «u profilu», a ispitivanja
su pokazala da se zapreminom od 1.100.000 kubičnih metara vode, koliko će
zauzimati akumulacija, omogućava potpuno godišnje izravnanje protjecaja (Mikulec
1965a).

Realizacija I. faze, koja obuhvaća «horizont» niži od Bileće, počela je 1959.
osnivanjem investicijskog poduzeća u Trebinju i prema ocjenama iz 1965. (Mikulec)
bila je najrentabilniji sličan projekt. Naime, «investicijski količnik za jedan kWh
proizvodnje iznosit će oko 28 din», a kod drugih u prosjeku 40-45 din. Napredovanje
je donekle usporavala činjenica da su istražni radovi i projektiranje počeli
istovremeno s osnivanjem investicijskog poduzeća. Također, tome se pridružila
okolnost da je sva oprema bila uvozna, jer su tako nalagali uvjeti kredita. No, najveći
problem je bio što su se «radovi izdavali uglavnom na temelju idejnog projekta»
(Mikulec 1965a). Prvo je pokrenuta HE Dubrovnik; postrojenje i jedan tunel, 1965.
Akumulacija na području Miruša (kasnije više zvana Bilećko jezero) (slika 25)
počela se puniti krajem 1967. a zimi je 1969/1970. napunjena do vrha. Pretpostavke
su ostvarene: utvrđeno je da nema većih gubitaka voda, te da je Popovo polje
spašeno od poplava (Mikulec 1974, 21).

Druga faza počela je tunelom Dabarsko – Fatničko polje, kupljenjem voda iz
Nevesinjskog polja, a njezin nastavak predviđen je akumuliranjem voda iz Gatačkog
polja na Cerničkom polju i njihovo korištenje u centrali na Fatničkom polju. Time
nisu iscrpljene sve mogućnosti, nego će se one dalje proučavati, najavljeno je 1965.

155
Uglavnom, ukupan kapacitet svih elektrana iznosit će 35x109 kWh, uz mogućnost
korištenja 38.000 ha poljoprivrednih površina.
No, ni u ovom razdoblju nije potpuno zaokružena koncepcija dijela projekta
nizvodno od Trebinja. Ranija ideja o dvije tunelske cijevi do Plata dobiva alternativu
tunelskog spajanja Trebišnjice sa Neretvom. „Osnovni problem na ovom potezu jeste
u velikom broju ponora kojima se voda gubi iz korita. Ove gubitke trebalo bi barem
u većoj mjeri spriječiti». Na temelju istraživanja iz 1970. odlučeno je za varijantu HE
Čapljina, koja je bila prva pumpna centrala u Jugoslaviji. Njezine dodatne vrijednosti
su omogućavanje znatno jeftinijeg navodnjavanja Popova polja (Mikulec 1974, 21).

Novi koncept korištenja druge faze voda sastoji se u ideji što dužeg zadržavanja voda
na površini (Vlahinić 2004, 64). To uključuje neiskorištene vode prve faze, vlastite
vode Popova i Mokrog polja i, «u dalekoj budućnosti», vode Dabarskog i
Nevesinjskog polja koje bi se preko Fatničkog i Bilećkog prevele u sliv Trebišnjice.
Na toj ideji projektirana je i izgrađena PHEČ i ostvaren njezin reverzibilni rad.
Njezini objekti se sastoje od «dovodnog riječnog kanala» dužine 68 km, od čega 64
km prskanog betona; dubine vode 2,2 do 9 m, instaliranog protjecaja 45 m3/s, a
stvarne propusne moći do 60 m3/s. Po vodoprivrednoj suglasnosti minimalni protok
kroz Trebinje je 8 m3/s, a niže 5 m3/s (Vlahinić 2004, 65). Gornji kompenzacijski
bazen ima zapreminu 4,8 mln m3, ima bokove od prskanog betona, glinovito-
pjeskovito dno s PVC folijama i glinenim tepisima gdje su vidljivi ponori.

O razlozima koji su naveli na odluku za varijantu HE Čapljina pisali su samim
krajem 1969. i lokalni mediji. Informacije su govorile o sukobu Hidrosistema
Trebinje i Hidroelektrane Dubrovnik. Prema Glasu Trebinja, koji je prenosio stavove
i opsežne izvještaje šefova lokalnih političkih tijela, nesporazumi datiraju još od prije
početka radova na Hidrosistemu. Dubrovački odjel tražio je da se osnuju dva
investicijska poduzeća, jedno u Trebinju a drugo u Dubrovniku, što je SIV 1958.
odbilo smatrajući to jedinstvenim projektom s dva pogona. Sukob je izbio na
površinu nakon što je Trebinje bezuspješno tražilo nastavak gradnje druge faze HE
Dubrovnik, koja je uključivala kopanje druge dovodne cijevi iz Gorice i postavljanje
novih generatora. Dubrovnik se pravdao neslaganjem turističkog sektora, jer bi
suviše hladilo more u zaljevu Župe dubrovačke. Zbog toga je Trebinje «studiralo
mogućnost» da se voda energetski oplodi u Čapljini (GT, 1.1.1970). Velike količine
oborina u travnju, koje su se prelile po Trebinjskom i Popovu polju, još jednom su
poslužile za argument da sustav nije izgrađen u potrebnoj mjeri, te da se
„beskorisno“ prosipa voda koju u HET smatraju zlatom (GT, 15.4.1970). Taj je
informacija registrirana i u Dumi i njegovu narodu, katoličkom magazinu jedne
ovdašnje župe: «Govori se već od proljetos da se hidrocentrale u Trebinju i Platu ne
slažu u raspodjeli, i da Trebinjci traže izlaz kako bi se odvojili. Drugi govore da je
Dubrovniku previše studene vode i da ne može primiti više (DNJN, 1969/9:50).
Treba podsjetiti da je ovo bilo vrijeme velikih političkih napetosti koje su u hrvatskoj

156
poznate pod nazivom maspok, a koje su imale svoj eho na svim društvenim
zbivanjima.

Treća faza projekta namijenjena je pritokama Trebišnjice i Neretve u Nevesinjskom,
Gatačkom, Dabarskom i Cerničkom polje. Pritoke na desnoj obali Neretve još
sredinom sedamdesetih nisu bile proučene, jer tu imala «prioritet poljoprivreda»
(Mikulec 1974, 23).

1.5.1.4. Poljoprivredni aspekt hidroenergetskog projekta u Popovu polju

«Izvještaj o pregledu dokumenata programa investicione izgradnje hidroenergetskog
iskorišćenja rijeke Trebišnjice» za Perspektivne mogućnosti…. podržao je sve
postavke aneksa za poljoprivredu i naglasio se da će hidroenergetski projekt imati
velikog utjecaja i značaja na poljoprivredu u nekoliko aspekata. Prvo, doći će do
gubitaka poljoprivrednih površina potapanjem i izgradnjom kanala; drugo, doći će do
zaštite od poplava; treće, u Fatničkom polju će doći do produljenje poplavnog
razdoblja; i četvrto, bit će osigurane dovoljne količine vode za navodnjavanje 11.800
ha poljoprivrednih površina sjeverno od Trebinja, u Trebinjskom polju, Popovu
polju, Konavlima, Župi dubrovačkoj i Rijeci dubrovačkoj.

Precizira se da će na području budućeg jezera Miruše biti potopljeno 369 ha oranica
ili 12,6 posto ukupnih površina akumulacijskog bazena, te bi s toga područja trebalo
iseliti 180 domaćinstava. U usporedbi s Jablaničkim i Ramskim jezerom, iseljavanje
se ovdje atribuira ocjenom «svega». Zaštita od poplava postići će se
hidroakumulacijom Miruša ukupne zapremine 1.280 hm3 i «oba» dovodna tunela do
HE Dubrovnik kapaciteta 180 m3/s, odnosno toliko da se izbjegnu prelijevanja preko
brane i potapanja polja. Analizirajući odnose između ulaganja i dobitaka, upućuje se
na «vanredno visok rentabilitet izgradnje melioracija». Na čitavoj površini povećali
bi se tržni viškovi: povrća na 2500 vagona, a voća i grožđa na po 1200 vagona.
Također, značajno bi porasla proizvodnja krmnog bilja koje bi unaprijedilo
stočarstvo, a u poljoprivredi bi se uposlilo novih pet tisuća radnika.

Manje količine preljevnih voda u brani Gorici, koje bi se ticale Popova polja, tekle bi
koritom Trebišnjice «iz kojeg bi jednom pregradom bile skrenute i kanalima
odvedene u ponore Doljašnica, Provalija i Ponikva. Kanali do Doljašnice i Provalije
bili bi dužine po cca 700 m. U korito Trebišnjice ispred pregrade uvodile bi se
kanalima (cca 18 km) vode iz estavela u Strujićima, Sedlarima i Dračevu. Vode za
navodnjavanje polja kišenjem uzimale bi se iz akumulacije 'Gorica' i cevovodom
dužine cca 60 km, različitog preseka, vodile do krajnje zapadne tačke polja. Na ovaj
glavni kanal priključila bi se razvodna mreža čija ukupna dužina bi iznosila cca 100
kilometara» (Kraška polja 1967, 56).

157
Jedan raniji izvor se malo tehnički razlikuje. Kaže da bi zahvat za navodnjavanje bio
nizvodno od Trebinja, otkud bi glavni natapni kanal bio položen desnom obalom
Trebišnjice do sela Buđana u dužini od 24 km, a ondje bi se razdvajao u dva kraka
koji bi išli položeni desnim i lijevim obodom polja (Bubica et al. 1958, 29). No,
realiziran je treći oblik.

Aktualna Vodoprivredna osnova Istočne Hercegovine završena je 1967. u
Hidrograđevinskom birou Eneregoinvesta, gdje je dugo razrađivana (Kraška polja
1967, 5). Njezina bit nije promijenjena i sastoji se u mogućnosti da se velike količine
vode iskoriste kroz niz energetskih stepenica do mora, a što je unijelo preokret u
ekonomskom tretiranju ovoga kraja (Mikulec 1965a).

Kako Vodoprivredna osnova promatra zatečeno stanje poljoprivrede u Popovu polju?
Primjećuje da se siju uglavnom strna žita, kukuruz, krumpir, ostalo povrće, nešto
krmnog bilja, a nadaleko je poznat duhan «Trebinjac» kojem je ovo centar uzgoja.
Prinosi se kreću u prosjeku kod kukuruza 7,5 q/ha, strnih žita 8 q/ha, krumpira 43
q/ha, ostalog povrća 40 q/ha, a duhana 9 q/ha. Oscilacije u prinosima znaju biti
velike zbog suša. Tako 1952. prema podacima lokalnih narodnooslobodilačkih
odbora, prinosi kukuruza bili su 2,5 q/ha, pšenice 3,5, a krumpira 26 q/ha, dok su u
kišnoj 1953. iznosili kukuruza 9 q/ha, pšenice 9,6 q/ha, a krumpira 60 q/ha, dakle
oko 1,5 puta više. Vodoprivredna osnova planira izmjenu strukture kultura za
projektno područje: smanjenje žitarica s 90 na 38 posto, povećanje povrtnog bilja s 4
na 14 posto, industrijskog bilja s 0,6 na 9 posto, te krmnog bilja s 5 na 38 posto
(Bubica et al. 1958, 17). Također, planirano je utrostručiti prinose po jedinici
površine.

Izgradnjom sistema, planirano je, poljoprivreda će i dalje biti vrlo važan faktor u
općoj privredi cijelog područja. Međutim, treba je zasnivati na većem širenju i
jačanju društvenog sektora, koji treba biti nosilac modernizacije proizvodnje, na
širenju kooperacije s individualnim proizvođačima, na široj primjeni mehanizacije i
primjeni suvremenih tehnoloških postupaka i agrotehničkih mjera. U osnovi se
ocjenjuje da «suho ratarenje» ne može vratiti ulaganja, te da je jedino isplativo ako
«inicijalna i osnovna investiranja u domenu obrane od poplava izvrši elektroprivreda
u svrhu korišćenja vodnih snaga» (Kraška polja 1967, 53). Budući je ovo siromašan i
nerazvijen kraj, poljoprivreda je jedina grana koja može apsorbirati veći broj
stanovnika. S obzirom da ovo područje čini zaleđe dubrovačkom primorju, koje
zahtijeva znatne količine poljoprivrednih proizvoda, proizlazi da je ovdje opravdano
ulaganje u unaprjeđenje poljoprivrede (Kraška polja 1967, 71).

Međutim, od samih početaka bilo ja vidljivo da se jedino energetici pruža planska
mogućnost za razvitak. Ona «još uvijek visoko kotira vizavi drugih privrednih grana
i eto jedina nađe sredstva za nastavljanje ovih radova». Već su gotove studije za

158
energetiku a ostale stagniraju. Poljoprivreda je na istom mjestu gdje nas je ostavila
vodoprivredna osnova, žali se Mihovil Vlahinić, jedan od autora aneksa Perspektivne
mogućnosti. Svoj članak u Poljoprivrednom pregledu objašnjava željom da potakne i
razvoj poljoprivrede (Vlahinić 1956). On naglašava da je u Popovu polju količina
prinosa izravno povezana s mogućnosti melioracija, i da prosječan prinos od
tradicionalne poljoprivrede, kad mu odbijemo porez na zemlju, uopće ne ostvaruje
dobit (Vlahinić 1956, 576). Iako svjestan da su hidroenergetski objekti u Popovu
polju uvjet poljoprivrednih melioracija, napominje da bi se odmah mogli podići mali
irigacijski sustavi, npr. u Zavali i u donjem dijelu Popova polja, gdje postoje rezerve
vode u podzemlju (Vlahinić 1956, 582).

U drugom članku Vlahinić donosi niz tehničkih novosti projekta kojem se «na
jugoslavenskoj razini pridavao maksimalni značaj» (Vlahinić, 1960, 115) i ističe da
se radi o najskupljem takvom projektu u Jugoslaviji. Cijenu mu diže 60 km duga
mreža: zahvat se ostvaruje na brani Gorica i cjevovodom profila dva metra vodi 30
km dugo do Popova polja, a usput se odvaja za naselja i poljoprivredne površine. Od
dvije varijante navodnjavanja – kišenjem i infiltracijom – usvojen je prvi iako je
skuplji, ali je dugoročno povoljniji kao i s aspekta primjene mehanizacije (Vlahinić,
1960, 116). Također, on predviđa izgradnju puta III. reda kroz polje i četiri betonska
mosta.

Zamišljene su dvije faze realizacije projekta: 1) do kraja 1964. trebalo je meliorirati
4.425 ha oranica, od čega 3.906 u Popovu polju; 2), za narednih pet godina projekt je
trebao zahvatiti daljnjih 1.416 ha u okolnim područjima (Šuma, Lug, Gradačko polje,
itd). Planira se «kompletna transformacija sadašnje poljoprivredne proizvodnje» u
modernu poljoprivredu, u kojoj će socijalistički sektor raspolagati s 1.700 ha u polju
te da će biti zaposlena sva radna snaga ovoga kraja (Vlahinić, 1960, 120).

U planovima Vodoprivredne osnove za druge privredne aktivnost, Popovo polje se
spominje u odjeljku za turizam. U planu turističke ponude spominju se «jama u
Ržanom dolu i monumentalni spomenik pobijenim rodoljubima, (i) pećina Vjetrenica
u Zavali» (Kraška polja 1967, 69).

Od niza podatka koji se mogu zapaziti u tiskanim izvodima iz elaborata Kraških
polja... i tumačenjima autora kroz stručne priloge u časopisima i na skupovima,
registrirat ćemo još neke, koji će možda imati mjesto u našoj daljnjoj diskusiji. Kroz
Trebinje je predviđen minimalni protok od 2 ms/s, koji se u dokumentima naziva
biološki minimum. (Milanović ističe da je minimum bio predviđen na 3 ms/s).
Poljoprivreda bi u Popovu polju koristila prosječno godišnje 0,73 ms/s vode, što bi
elektrosektoru pričinjalo ukupne gubitke od 164,8 GWh. Također, smatra se da će se
prestankom plavljenja Popova polja omogućiti lakše odvodnjavanje i melioriranje
Svitavskog i Deranskog blata u području Donje Neretve (Kraška polja 1967, 33), što

159
znači da je bilo predeviđeno isušivanje jedne od najznačajnijih močvara na istočnoj
strani Jadrana.

1.5.1.5. Lokalni pogled na hidroenergetski projekt

Zbog svega navedenog, hidroenergetski projekt je u lokalnoj perspektivi, logično,
uživao u svemu nedvojbenu prednost. Bio je središte aktivnosti lokalnih vlasti, što je
vidljivo u lokalnom Glasu Trebinja u koje je slovio kao ponajvažnija tema,
zauzimajući ponekad cijele naslovne stranice. O tome govore veliki naslovi sadržaja
poput ovih: «nova energija i oranice», «brana kolos», «Tito u Trebinju», itd. Stil
članaka te izbor činjenica najčešće se nije udaljavao od službenih interpretacija, kako
u prvom razdoblju kad su se radovi izvodili izvan užeg područja Popova polja, tako i
kad su utjecali na gotovo svaki njegov kutak, površinski i podzemni.

Istina, pored Glasa Trebinja stanovništvu Popova polja se obraćao još jedno
periodično izdanje, Dumo i njegov narod. Oni su imali bitno različite koncepcije,
legitimacijsku osnovu rada, mogućnosti i pristup informacijama. Glas Trebinja
promatra stvar «odozgo» te zastupa interese vlasti, odnosno menadžmenta projekta, a
Dumo, «odozdo», predočava probleme kako ih doživljavaju obični ljudi, bez moći,
često neinformirani i oprezno do negativno orijentirani prema vlasti. Dumo,
polugodišnji vjesnik katoličke župe Hrasno, izlazio je od sredine šezdesetih do
početka osamdesetih godina, a Glas Trebinja izlazi različitim ritmom neprestano od
početka pedesetih, što se već dugo ustalilo kao tjedno izlaženje. Dok je Glas Trebinja
prenosio, najavljivao i propagirao ideje vlasti oko razvitka Popova polja, Dumo…je
više nagađao o tome, prenosio kako je katoličko vjerništvo primalo ta čudesa u
svojoj tradicionalnoj zaostalosti i političkoj defenzivi.

Sredinu između ta sva stajališta predstavljaju lakši članci i ilustracije Glasa Trebinja,
koji prikazuju neke drage slike iz kolektivne memorije, koje će promjenama biti
izbrisane s krajolika. Komentar najčešće nije istaknut u prvi plan, ili je više skriven,
ali njegov sadržaj ukazuje kako će se ti simboli prošlosti biti uklonjeni za našu bolju
budućnost. Takve su slike tradicionalnih drvenih kola za navodnjavanja, dolapa,
zatim mlinica koje malo vire iz vode, pojedine promjene za ribiče, itd. Bilo je to
svojevrsno navikavanje u malim dozama i u bezbolnoj mjeri.

Doduše, i Glas Trebinja se ponekad približavao običnom čovjeku kojem
hidroenergetski projekt kuca na vrata doma, prikazujući disonantnu javnu sliku.
Takva je reportaža koju neimenovani autor Glasa Trebinja ispisuje za vrijeme
punjenja Bilećkog jezera. «Voda guta pradjedovska ognjišta», a neki vlasnici kuća
koje trebaju biti potopljene, još ne napuštaju svoje domove. Milan M. Vučinić (62,
Orah) napravio je novu kuću u Bileći, ali još ne napušta svije selo. «Voda raste ali on
čeka. Pomalo očekuje (iako ne kaže) da će se dogoditi čudo. Da Trebišnjica pronađe

160
šupljine u hercegovačkom kršu i da se jezero napuni mnogo kasnije. I sam kaže da u
tim selima nema niko ko nije shvatio da mora seliti. Ostaje uvjerenje da ljudi uporno
čekaju nešto». Mara Perežanin (67, Panik) je čitavu godinu ostala čuvajući svoje i
tuđe ovce, da iskoristi i posljednju travku što će za koji dan ostati pod tamnozelenim
talasima velikog jezera. Ne ide se staroj Mari iz doma koji postoji pet vjekova.
Pogledom obuhvaća napuštene zidine susjeda. Suza suzu prestiže. Nije joj lako ali
mora ići. Selo Panik briše se i sa geografske karte. Ilinka Kapor (80, Čepelica) već
dvije godine ne ustaje iz kreveta. Kćerka Božana, i ona u godinama, nemoćno širi
ruke. Za ono što je plaćeno u ime obeštećenja ne možemo kupiti skoro ništa. Kad
voda dođe do praga, selićemo u Podosoje kod rođaka. Starica se pomirila sa
sudbinom, zna da je proživjela svoj vijek. Božana nikako da uvjeri sebe da je to sve
skupa istina. Nikola Lero (65, Čepelica) napravio je novu kuću u Bileći, ali nije još
odselio. Isplaćeno obeštećenje nije dovoljno da bi se time moglo započeti nešto
novo. Nije lako stvarati novi dom. Posjet ovim seljacima ostavio je na novinara
dojam da se nešto čeka. «Ni vode, koje narastaju naočigled svih, nisu dovoljna
opomena». Hercegovački seljak uvijek je nosio epitete oštroumnosti ali i
podozrivosti prema novom, prebira novinar Glasa Trebinja pa zaključuje:
«Začuđuje, nasuprot toga, da ne vjeruje zelenim talasima koji se primiču kućama».
Međutim, iz današnje perspektive još više začuđuje da se u jednom tako velikom
projektu nije moglo više novaca odvojiti za ljude koji su potjerani iz svojih kuća.
Početak izgradnje HE Trebinje II osvanuo je u ljeto 1976. također na naslovnim
stranicama lokalnog tjednika uz naglaske «Uz megavate – plodne oranice» i «Veći
protok vode i čistija Trebišnjica» (GT, 15.7.1976).

Neko vrijeme u Dumi i njegovu narodu postoji izvjesna skepsa u ono što se
najavljivalo. Međutim, 1969. projekt postaje sasvim uvjerljiv, dapače, ocjenjuje ga
„događajem stoljeća, upravo čudom, kakvo je bilo i gradnja pruge, te melioracija
Svitavskog blata. «Ovo što se radi sluti još nečem većem (…). Počelo se šukodiliti da
će vode iz Grančereva voditi kroz Popovo, da će začepit jame koje su do sada gutale
vodu, da će bušiti tunel u Svitavu i da će se u isto vrijeme provesti kanalizacija za
navodnjavanje. Nije se vjerovalo, ali poče Geoistraga da buši do 250 metara duboko
po Vrutku, u Gluminskim bregovima, oko Crnulje, nešto dublje od površine mora.
Poduzeće dovelo vagone i vagone cijevi, doveli vodu iz Bajovaca za bušenje u jedan
bazen pod Zelenikovcem. Počelo je bušenje tunela (Rudnik iz Mostara) [Konstruktor
iz Splita – op. P. Milanović] od sjeverozapadne strane Mlinskog brda. Geoistraga
ispituje kakvo je tlo pod nama petsto metara dubine. Prosijecali su desetak linija
šume od Žabe do Popova i sve do Gornjeg Hrasna, da postave aparaturu za
ispitivanje. Za dva mjeseca su završili svoj rad. Naši radnici, kojima su plaćali za
osamsatno radno vrijeme i do 3500 st.d, nisu znali reći šta su našli. «Ali užitak je bio
našim sretnicima nositi male radio odašiljače i u isto vrijeme prijemnike, te jedan
drugog dozivati na stotine metara. I na kilometre čak. Razgovarati ko da su jedan uz
drugoga.» (DNJN, 1969/9:50) Treća grupa stručnjaka bili su speleolozi. Silazili su u

161
Gracu u jamu Gradnicu, i u Popovu u Ponikvu. Njihova istraživanja urednik Dume
don Stjepan Batinović relativno vjerno pojednostavljuje: «Tu vele, da su nedaleko od
ulaza, vrlo uska vratašca. U Doljašnicu da su išli oko 1800 m, da su nailazili na
jezera, u nekima da su našli mrtve, a negdje i žive ribe».
«Vidi se po svemu da nije više samo šala. Što će iz svega toga biti najvjerojatnije ne
znaju još ni oni koji ovo vode“ definitivno će Batinović. A kako narod na to gleda?
„Naš okolni narod s jedne strane veseli se i nada dobru: putevima koje će ta jaka
poduzeća radi svojih radova izgraditi, a koja će onda ostati. Svjetlu isto tako. A
vlasnici zemlje u Popovu polju jedni se vesele regulaciji i navodnjavanju, drugi se
boje da će im zemlja biti potopljena, kao oni u dnu Popova i u Blatu, gdje će ljeti i
zimi dolaziti veće količine vode.» (DNJN, 1969/9:51).

Uz relativno dobru upućenost u projekt, javljala se i neinformiranost koja je ponekad
dosezala uzbunjujuće dimenzije, pa se počelo govoriti se «da će cijelo Popovo polje
do Velje Međe biti potopljeno i da će ga poribiti, da će narod biti smješten u neke
zvjerinjake na Hrasnu. Narod je zabrinut». Utječu se smirujućim izjavama iz
službenih izvora i prenose «što Tito kaže» prilikom boravka u Trebinju: Grade se
razne hidrocentrale, i mi smo toliko zahuktali – prije svega razni stručnjaci-inženjeri,
projektanti – da gdje god se vidi neka pitoma dolina među brdima i gdje god ima
neka rijeka, odmah se rađa ideja da se to pregradi, odnosno da se ta dolina potopi.
Samo drugovi, ako mi budemo sve te doline potapali, ostat ćemo na čukama, ja sam
protiv toga i mislim da je to pogrešno, prenosio je don Stjepan Titove riječi (DNJN,
1970/11:56).

Dumo i njegov narod nastavljao je informirati i o tijeku istraživanja. Kaže, pod
Čavšem buše i ispituju koliko je zemlja duboka: našlo se da je po sredini polja 12
metara zemlje i pijeska dok se dođe do tvrdine brda. A pod Ravnim u rijeci već se
proba kako će se praviti kanal širok kao rijeka: da li asfaltom, betonom  ili plastikom.
Unatoč svemu Dumo… ističe rezerviranost stanovništva: «I ljudi još ne vjeruju da će
nešto krupno u Popovu pasti» (DNJN, 1971/13:37).
Međutim, za pola godine, promatrajući pažljivo što se zbiva na «HE Svitava» isti list
utvrđuje: «Sad više nije u pitanju, do jesenas se mislilo tako, tako. Ali sad već se
pravi put koji će povezivati Hutovo i Svitavu. Radi se svom parom, na pet šest
mjesta. I da vam je vidjeti kako se radi. Bože mili: tehnika prije 70 godina i danas.
Radilo štreku od Dračeva do Hutova tri godine stotine ako ne i hiljade ljudi. Sada u
pola godine to napravi pedeset ljudi i dvadesetak mašina (DNJN, 1972/14:77).

Radovi se odvijaju žestoko, «eksploziv [se] stavlja ne kg nego na kvintale» pa se
Dumo žali da kamenje pada po kućama, da se «prozori moraju otvarati a slabo rađene
kuće dobivaju pukotine». Ne pomaže puno ni što ih pokrivaju daskama. Zbog toga se
«prešlo na pojedinačno paljenje. Na blatske sjenokose pada kamen. «Opasnost je i
kad buldožeri prevrću kamen, zna se otisnuti teških po pola vagona. «Jedan radnik iz

162
Konjica ili Prozora se utopio u 'kanalu smrti', to je šesta žrtva u tom kanalu otkad se
napravio»  (DNJN, 1972/14:77).

Ne računajući navedene smetnje, radovi na HE teku na zadovoljstvo svih, ali
događaju se i nepredvidivi zastoji: poslije jednog opucavanja stvorila su u tunelu
ogromna prostorija. U prvi mah svi zahvaljuju Bogu da se nije dogodila nesreća u
kojoj je moglo izgubiti živote nekoliko radnika. Zatim briga šta dalje. Podzemna
šupljina, koliko su je uspjeli istražiti speleolozi, duboka je i široka i do 100 metara.
Tri su alternative: ili je premostiti, ili je puniti materijalom, ili je zaobići. Izabran je
treći put. To je radove na tunelu produžilo za nekoliko mjeseci (DNJN, 1976/22:43).
Sa stručnog aspketa o konkretnom problemu može se pročitati kod Milanovića
(1999, 2002b, 2006).

Nađe se i neka informacija koja ukazuje na probleme zbog oduzimanja vode, ali se
još ne uočava dubina problema. «Otkad je napravljeno Grančarevo Trebišnjica sad
protječe kroz Trebinje svega 4-5 kubika u sekundi, što je vrlo malo, što je oduzelo
čar gradu u stanovitom smislu i smanjilo broj turisti» (DNJN, 1972/15:48).

Četiri godine kasanije Dumo javlja kako radovi na Hidrocentrali «idu rok na rok“ i
kako je „izvrćen tunel» Hutovo – Svitava, sad ga treba betonirati. Kamioni voze suhi
cement i željezo, široka vozila koja pod pratnjom voze specijalne terete «za velike
podzemne hale pod Franića ogradom». Izvješćuje kako se «jedan radnik omaknuo
kroz otvor kojim će voda padati na turbine. To je sedma žrtva od početka radova.
Nije ni puno koliko je zamršena posla. Jesmo li zahvalni?» (DNJN, 1976/23:48).

Ponekad objavi neko sjećanje na dane kad je voda plavila usjeve, kao da želi reći da
je to prošlost, ali priroda Popova polja će još zgodimice pokazivati izvorne
hidrološke osobine. Zbog velikih kiša Grančarevo je pustilo ogromnu količinu vode
u svibnju, pa je za nekoliko dana dosegla visinu kakvu nije zadnjih 15 godina.
Poplavila je Zablatak i došla do Mareve Ljuti. «Učinjene su ogromne štete na
usjevima, voćkama i djetelini. Mnogi ljudi su odustali ponovo sijati kad se voda
povuče. Ljudi se nadaju da neće više kad proradi Svitava (DNJN, 1979/26:47).

Hidroelektrana Čapljina puštena je u pogon za državni praznik Dan republike 1979.,
što je imalo primjerenu medijsku recepciju. Nakon što je završena gradnja HE
Čapljina, krenulo se u realizaciju Gornjih horizonata. Koliko je to prikazivano
važnim za buduću energetsku bilancu Bosne i Hercegovine, najbolje govori tvrdnja
izvjesnog Ladislava Rebca da bi se u slučaju odustajanja od zacrtane politike naša
«energetska republika» mogla naći u mraku (GT, 16.9.1983). Dvije godine potom, u
rujnu 1985., javljeno je da je probijen tunel Dabar – Fatnica, a počeo je i rad na
tunelu Fatnica – Bileća.

163
1.5.2. Gospodarska situacija Popova polja

1.5.2.1.Stanje gospodarstva neposredno nakon Drugog svjetskog rata

Vratimo se sada na gospodarsku situaciju Popova polja neposredno iza Drugog
svjetskog rata, koju je detaljno prikazao geograf Miljenko Filipović (Mićević i
Filipović 1959). Godine 1956. prostor općine Ravno nešto je manji od područja
Popova polja i obuhvaća 15.510 ha površine, od čega oranica i bašča 11,4 posto,
najviše u polju. Prema administrativnim podacima, na pašnjake je otpadalo 63,1
posto. Međutim, te pašnjake Filipović naziva ogoljelim površinama «divljeg karsta»,
a podatak da je ondje samo 2,6 posto neplodnog zemljišta, smatra «bolnom
ironijom» (Mićević i Filipović 1959, 108).

Poljoprivreda: Na samom početku predstavit ćemo njegovu detaljnu gospodarsku
sliku krajolika Popova polja. U tradicionalnom gospodarskom pristupu, Popovci
svoje područje dijela na polje i brdo. Polje je s oko 50 km četvornih «najveća
površina plodne zemlje u jednom komadu u Hercegovini». U njemu se uglavnom sve
parcele obrađuju, a samo je nešto kosanica na dijelu koji je manje pod vodom. Ima
nešto vinograda u Gornjem polju, bliže rubovima. Nakon Drugog svjetskog rata ima
parcela koje se ne obrađuju; u vlasništvu «su onih koji su otselili» ili pripadaju
inokosnim vlasnicima (Mićević i Filipović 1959, 109). Njive su plodne zahvaljujući
talogu koji ostane iza višemjesečnih poplava; nekada bude toliko debeo da u Donjem
polju prekrije međnike između njiva. Njive rađaju bez gnojenja; one uz rijeku i do 30
godina, a za one udaljenije od rijeke po 10 godina. Dovoljno je da ih vlasnici puste
da se «zaledine» jednu godinu, pa ih opet oru i siju (Mićević i Filipović 1959, 108).
Eroziju sprečavaju oranjem poprečno u odnosu na prethodnu godinu i zidanjem
zidova na njivama uz rijeku.

Zadržavanje blata u polju djeluje na izbor kultura koje će se moći uzgajati: ako se
voda povuče rano, u travnju, može se zasijati jara pšenica i duhan, u novije vrijeme
pamuk. Ako se voda zadrži duže, onda se siju kukuruz, sijerak i proso. U Gornjem
polju 1954. moglo se sijati tek 28. srpnja, i to kukuruz, a u nižim dijelovima još
kasnije. Neki su sijali pšenicu, želi je nedozrelu i sušili na čatrnjama i guvnima koje
nazivaju «šušilima». Nekada voda poplavi ponovo, pa seljaci moraju sijati po dva ili
tri puta. Ta je okolnost stvorila solidarnost stanovništva iz Donjeg polja s onima iz
Gornjeg i obrnuto, kako bi se što bolje iskoristilo kratko vrijeme za koje se voda
povuče.
Posjedi su privatni i usitnjeni. Do agrarne reforme iz 1919. bili su vlasništvo aga i
begova iz Stoca, Trebinja, Ljubinja i Nevesinja, kojima je davana polovina ili trećina
prinosa. Nakon toga bili su podložni podjelama u porodicama. Jedina socijalistička
poljoprivredna zadruga osnovana je u Dubljanima na «zemljištu državnog zemljišnog
fonda od napuštenih i koloniziranih imanja» (Mićević i Filipović 1959, 119).

164
Godine 1956. pod žitaricama je bilo 2.729 ha, najviše kukuruza 2.167 i pšenice jare
356; pod industrijskim biljem – duhana 25 ha; a pod povrtlarstvom 81 ha od čega
krumpira na 68 ha. Kukuruz se kruni ručno ili malim fabričkim krunjačama. Strno
žito se vrše konjima, a raž mlati ručno zbog slame za krov. Kad dobro rodi, Popovo
može dati oko 300 vaguna žita, a ima porodica koje uberu i do jedan vagun.
Međutim, najčešće prinosi nisu dovoljni za prehranjivanje. Filipović upozorava da
pri tadašnjim uvjetima nije moguće povećati prinos, nego tek kad se ostvare projekti
velikih hidrocentrala i akumulacijskih bazena iz kojih će se navodnjavati 4.600 ha
zemlje (Mićević i Filipović 1959, 118). Od voća najviše se uzgaja smokva: od
ukupno 5.136 stabala voća, 3.350 je smokava, ali se ne obrađuje i na pruža joj se
nikakva pažnja.
U polju imaju njive ne samo seljaci iz sela po okviru polja, «nego i možda 90 posto
iz svih brdskih popovskih sela, pa i seljaci izvan Popova, npr, iz Donjeg i Gornjeg
Hrasna, Mišljena, Donje Poplati, Burmaza i dr.» (Mićević i Filipović 1959, 113).
Vlasnike iz posljednjih sela zovu priorci.

Drugi tip zemljišta je «brdo»; to je sve ono izvan polja. U brdu se obrađuju uvale i
vrtače do visine od oko 600 metara, a preko je goli krš s pokojim šumarkom. Manje
količine drveta koje se mogu naći služe za drvarenje; drvo za građenje se u pravilu
uvozi. Samo selo Drapići je preko 1.000 metara visine. Zemljište oko sela zove se
poselje i na njemu su vrti, gdje se obrađuje svaki komad terena. Dalje od sela su
zgrade, koje su ograđene suhozidom i po potrebi podzidane. U njima se uzgajaju
kulture koje traže manje brige, kao krumpir i žito, a ima livada i voća. U brdu ima
podzidanih vrtova, «terasastih kultura», a u uvalama ograda. Obradive površine
rijetko prelaze 2.000 četvornih metara, najčešće su veličine 300-1.000 četvornih
metara, osim u Rupnom Dolu  gdje ima površina od 4.000 ili 8.000 četvornih metara.
Zna se naći mala površina na kojoj se jedva može užeti 5-6 snopova žita. Za razliku
od polja, vrtovi se moraju gnojiti svake 2-3 godine.
Potom opisuju pašnjake. Od sela u daljinu i visinu ima pravih šuma. Veće parcele u
brdu, na kojima se može napasati stoka, zovu se trava. One su privatno vlasništvo, a
oko njih je državni erar ili mera. Manja zaravnjena površna u meri je vlaka.
Ograđivanje erara bilo je popularno iza Prvog svjetskog rata, ali se «i u naše dane
osvajaju vrtače za obradu.» (Mićević i Filipović 1959, 110). Neki su za vrijeme
Drugog svjetskog rata kultivirali neke vrtače pa nastavili i kasnije, drugi za vrijeme
seljačkih radnih zadruga, da bi imali privatne usjeve. U te vrtače donosi se zemlja, iz
njezina dna se trijebi kamenje, gnoji se, a ponekad i uklanja vegetacija.
Do obradivih površina oko kuće dolazilo se podziđivanjem vrta i donošenjem zemlje.
Postoje i površine promjenjive namjene. Do prije nekoliko godina do obradive
zemlje oko Donjeg polja dolazilo se pravljenjem lazina, što je nekada vjerojatno bilo
pravilo. Govori se: kositi lazinu ili paliti lazinu, a to se radilo ovako: ljeti po ilinštaku
se posiječe gora gdje ima škripova zemlje i raširi ravnomjerno da se osuši. Ujesen se
zapali, prije nego počne kiša. Idealno je ako padne kiša pa ugasi vatru i utjera pepeo

165
u zemlju. Potom se kopa krasnom i siju ozime kulture, koje će dobro roditi. Sije se
oko pet ili više godina, a potom opet pusti šuma i postupak se obnovi za oko 20-30
godina. Nekada se u žito oko Hutova sijao buhač, koji je prestao jer mu je nedavno
pala cijena. Pravljenje lazina je prije nekoliko godina sasvim zabranjeno (Mićević i
Filipović 1959). Neka sela su izdijelila erar i podizala šumu za lazine, za što je
trebalo oko 20 godina.

Za razliku od tradicionalnih kultura, kad su tri četvrtine polja bile sijane sijerkom, u
novije vrijeme došlo do preokreta pa se sije mahom kukuruz, a sijerak rijetko; mladi
preferiraju pšenicu jer oko nje ima manje posla, a pšenični kruh je ukusniji.
Gledano po kulturama, 1956. je bilo u Popovu polju bilo: 2.729 ha pod žitaricama,
2.167 pod kukuruzom, 356 ha pod jarom pšenicom, i vrlo mali posjedi su pripali
nasadima iz još šest različitih kultura; od ukupno 81 ha industrijskog bilja 68
otpadalo je na krumpir, 8 ha na crni luk, a 5 ha na bijeli luk, arpadžik i
dinje/lubenice; te 21 ha na stočno bilje (Mićević i Filipović 1959, 117). Mnogo se
sadio kupus raštan, krumpir, razne vrste luka, i graha, repa, tikva itd.
Iz Dalmacije je prije nekoliko desetljeća donesena ljutika, bobica (vrsta boba) i slani
grah. Sjeme luka se dosta proizvodi, najviše u Strujićima, Kotezima, Dolu i
Prhinjama te se izvozi (Mićević i Filipović 1959, 119).

Od industrijskog bilja lan je napušten, jer je bilo dosta ovaca i vune te industrijskih
proizvoda. Donekle se sade duhan i metlaš. Od 1947. počinje se saditi pamuk, ali je
uspjeh neznatan, jer ne može uvijek dozreti.

Osim smokava bilo je dudova, a česti su i šipak i bajam. U Golubincu i Budimu Dolu
ima trešanja; maslina najviše ima u Orahovu Dolu, oko 200 stabala. Više ih se sadilo
pred Drugi svjetski rat. Bilo ih je u Dubljanima, ali su uništene 1945, u Dolu i u
Spilama između Ravnoga i Dvrsnice, ali ih je polomio vjetar 1924. i nisu obnavljane.
Nerado ih sade jer, navodno, treba im dosta da rode. Od smokava se dosta pravi
rakija. Ljudi znaju koristiti i divlje kruške, osobito kad nagnjile.

Vinogradarstvo: 1954. u cijeloj općini bilo je pod vinogradima samo 24 ha, ali je
sada „pokret za sađenje vinograda“, pa je 1955. već bilo 47 ha; ima ih i više, ali ih ne
prijavljuju zbog visokih poreza. Vinogradarstvo je nešto razvijenije u Ravnom i to je
osnova boljeg ekonomskog stanja u selu.

Stočarstvo: Brdo je zapravo stočarska površina. Od stoke su se najviše uzgajala
goveda, oko 2.500 grla, i ovce, gotovo 15 tisuća. Rat je uništio stočni fond, on se do
1956. obnovio, ali bez koza. Po mišljenju ljudi, koze su bile bolje jer su davale i do
deset puta više mlijeka od ovaca, peterostruko više gnoja, lakše su bile za hranu jer
su se bolje snalazile u teškim okolnostima, koža im je korištena za opanke, a kostret
za užad i nepromočive haljetke. Sve ove činjenice bile su zanemarene u šumarskim

166
interpretacijama stanja krša. Neka sela su ranije spontano donijela odluku o ukidanju
koza, zbog obnove šume, Čvaljina 1924., Sedlari 1929., itd. (Mićević i Filipović
1959, 123). Sela Kijev Do, Belenići, Golubinac, Orahovi Do, Cicrina, Trnčina i
«Trebimnja», živjela su uveliko od stoke (Mićević i Filipović 1959, 124).
Ovce se tjeraju na prezimu u planinske dijelove gornje Hercegovine. Suradnja na
držanju stoke odvija se bez obzira na nacionalne i konfesionalne podjele. Neznatne
količine stoke Popovci prodaju na tržištu. Kônja imaju sve više, koji zamjenjuju
volove, magaraca drže malo jer se smatralo sramotnim, mazge su česte. Od peradi
drže samo kokoši. Stoku drže u stajama u brdu, i gone je u planinu nakon 1954.,
koliko je trajao prekid zbog rata. Smanjenje stoke utjecalo je na promjene stočarenja.
Nastavljena su i zimska kretanja stoke na prezimu u Primorje: Peljašac, otoke Šipan,
Jakljan Rudu i Hvar (Far). Također, Popovci uzimaju od Dalmatinaca volove na
«izor». Odnosi oko stoke s Dalmatincima i ljudima drugih krajeva Hercegovine
temelj su za ženidbe i kumstva te osobita prijateljstva zasnovana na uzajamnom
pomaganju i razmjeni dobara. Primjerice Popovci njima daju stoku na pašu, a
Dalmatinci njima vina i rakije (Mićević i Filipović 1959).

Druge grane: Druge grane privrede imaju manje značaja. Naravno, treba izuzeti
zanate povezane s kamenom. Bavili su se još skupljanjem plodova, svilarstvom,
lovom, ribolovom, proizvodnjom ćumura, prodajom drveta, i nekim modernijim
zanatima.

Za prehranu skuplja se plod konopljike i maginje, za nevolju žira, te korijenje i kora
stabla. Do oko 1900. bran je ruj, a od tada kadulja, što je ženski posao. Puževi se
jedu samo u nevolji, 1955. počelo je skupljanje puževa, kad su skupljena tri vagona i
izvezena u Francusku. Godine 1954. kornjače su skupljali za Njemačku; njih Popovci
također ne jedu.

Lov nije imao veći privredni značaj, osim lova vodenih ptica u Donjem polju. Njih
znaju za jednu noć uloviti po stotinu komada, a domaćinstva za jednu zimu više
stotina komada.  Lovili su štetočine kao što su vuk i zec, mahom u „g'ožđa“. Dolazili
su lovci iz Dubrovnika i Dalmacije da love patke i jarebice. Zbog kože love kunu
(zagrade je u jamu) i lasicu. Prije su bacali perje, a sad od njih prave jastuke. Kupe
jaja od pataka i jedu. Ranije su lovili neku krupnu pticu – kup – koja je mogla doseći
po 8 oka mesa, koje sad nema. U Trebišnjici bude šarana, pastrmke, ugora i gaovice.
Na početku Drugog svjetskog rata «izgubilo se sjeme» od svilarstva, pa je ulov
gaovice uvelike smanjen.

Ponetko još pravi „ćumur“ i nosi prodati u Slano, ili za domaće kovače. Za ogrjev se
koristi smrdljika, košćela i kljen. Uvodi se bagrem, sporo i uglavnom u državnim
zabranama, jer je dobar za gorivo i za pčele. Pored lisnika, «gora» se koristi kao

167
prostirka za stoku i jer tako proizvode gnoj. Šušanj ili smrekove iglice stavljaju se
pod stoku, a somina se nasjecka pod svinje.

Rade uglavnom samo za svoje potrebe i malo je komercijalne proizvodnje i usluga.
Muslimanke su u Kotezima tkale ćilime, a kršćanske počele od 1950. Razlog je što je
«ušlo u običaj da djevojka u svojoj spremi nosi po dva 'ćenara' ćilima». Kao glavni
ornament ćilim karakterizira romb (Mićević i Filipović 1959, 131) U Popovu su
samo dva poduzetnika koja imaju službene radnje, oba krojača u Ravnom. U novije
vrijeme mladi poručuju odjeću i cipele u varošima. Prije rata bilo i bojadžija,
mutavdžija i drugih. U Ravnom od 1932. postoji motorni mlin.

Od kamena se gradilo sve, a Popovci su umješni za razne zanate. Preko ljeta je teško
vidjeti muškarca u svom kraju, jer rade izvan Popova kao zidari. Godine 1954. više
od 50 muškaraca iz Ravnog radilo je u okolnim gradovima, ne računajući one u
stalnim službama. Dječaci odlaze u susjednu Dalmaciju služiti kao pastiri i sl., a žene
iz gornjih sela kupiti masline, za što dobijaju stan i hranu i ½ l ulja dnevno. Također,
žene žanju, a muškarci kose travu i podziđuju. U stalnim službama rade kao
željezničari, općinski službenici i oficiri. Iz jedne kuće ih zna biti više. Godine 1955.
225 stanovnika ili 3,9 posto Popovaca privređivalo je izvan domaćinstava (Mićević i
Filipović 1959, 135). To postupno mijenja ritam života. Zaposlenja i mogućnost
nabave žita i drugih namirnica, ukinuli su potrebu za odlaskom na prezimu. Ukratko,
svaka obitelj bavila s više djelatnosti, a i tada se morala tražiti zarada izvan Popova.
Popovo je tvrdo mjesto za život, kažu seljaci. Njihova deviza je «Ko se dobro stego i
pritego, oni nešto i ima».

U većim selima kao što su Hutovo, Veličani, Ravno, Strujići i Poljice, postoje
trgovačke radnje koje nakon Drugog svjetskog rata nabavljaju hranu i alatke. U
Ravnom je prodavaonica odlično opskrbljena, kao u gradu. Asortiman obuhvaća 534
razna artikla kolonijalne, tekstilne i gvoždarske robe. Samo se i iz Sarajeva ili
kakvog drugog većeg mjesta domeće kakav drugi rijetki alat ili slično. Od 1.11.1954.
do 31.11.1955. zemljoradnička zadruga Ravno prodala je oko 40 vaguna brašna.
Pored toga, znatne količine robe dobivali su Popovci iz Amerike, gdje su počeli
odlaziti osamdesetih godina 19. stoljeća. Do rata je Popovcu bilo sramota nositi
proizvode na tržište. Imaju snažne veze razmjene s primorcima i brđanima na
sjeveru.

Jedina turistička točka u Popovu polju je Vjetrenica. Posjećuju ju đačke ekskurzije,
ali pećina nije uređenja niti ima ikakva objekta za okrepu. U prometu se najviše
koriste željeznicom, a preko zime su se sela preko potopljenog polja povezivala
plovilima. Ona su za vrijeme rata uvelike stradala, tako da su ostale samo četiri
barke. Pošta s telegrafom postoji u Poljicu, Ravnom i Hutovu.

168
Iako je privredna cjelina, u Popovu nema privredno-saobraćajnog središta, nego
pojedini dijelovi Popova ulaze u «privredne sfere raznih gradova i gradića»,
uglavnom, Dubrovnika, Trebinja i Čapljine, manje Ljubinja i Slanog. To se ogleda i
u «administrativnoj pocepanosti Popova i u kolebanju administrativne podele»
(Mićević i Filipović 1959, 139).

Nakon što smo stekli vrlo detaljan uvid u stanje gospodarstva Popova polja u prvom
desetljeću nakon Drugog svjetskog rata, u narednom tekstu ćemo na temelju
različitih izvora u određenoj mjeri vrednovati prethodne rezultate i nastojati pratiti
razvoj područja u naredna tri i pol desetljeća.

1.5.3. Poslijeratni razvoj Popova polja

S lokalnog aspekta razvoj događaja u nekoliko godina nakon Drugog svjetskog rata
nije ukazivao da bi se moglo nadati skorom boljitku. Stanovništvo se tokom rata
prorijedilo zbog stradanja i iseljavanja, a kako je način privređivanje ostao isti,
dobilo je više posla i gospodara. Nastupile su i druge, za seljake krajnje nepovoljne
okolnosti. Proklamirana je kolektivizacija sela, koja je njihovo vlasništvo, zemlju,
«blago» i «živo», učinila nekakvim zadružnim imanjem. Ono je organizirano u
zadruge pod nazivima Polet, Novo doba, Napredak i sl.; njime su upravljali politički
miljenici, brigadiri i knjigovođe, a učinke su iskazivali u trudodanima. Prva je u
zadrugu ušla Čvaljina, a zadnja i izišla. Kolektivizacija se provodila u atmosferi
sukoba s Informbiroom 1948. pa odupiranja nisu bila oportuna, jer su im nerijetko
prijetili bezobzirni pritisci. U niz sela narod se ipak odupirao i koristio sve
mogućnosti opstrukcije, naročito u hrvatskom dijelu stanovništva. Godine 1949. sela
oko Hutova uspješno su odbijala ulazak u zadrugu i krila stoku po brdu u vrtačama i
pećinama. Glumina se nalazila u većinskom srpskom odboru, pa su nakon javnog
odbijanja ulaska u zadrugu njihovi domaćini odvođeni i mučeni (npr. Vidu Medića
su vezali za noge i spuštali na glavu u čatrnju), nakon čega su morali pristati (Puljić
1994, 229). I gdje su prihvatili sudjelovanje, zadruga je smatrana nečim stranim. O
tome govori (ne)zgoda s Trebimlje kad su dvije pastirice dotrčale plačući, žaleći se
da su vukovi zaklali dva janjeta. Tješili su ih: «Nemojte plakati, nijesu to naši janjci
nego vražji, zadružni» (Kriste 1999). Kolektivizaciju su pratili obavezni otkupi vune,
mesa, žita i dugog. Seljacima su ostavljene samo male okućnice. Kolektivizacija je
propala 1952., do tada je stradalo 90 posto stočnog fonda (Puljić 1994), pa je narodu
trebalo krenuti iz početka.

1.5.3.1. Poljoprivreda

Zadruge su, pored tradicionalnih kultura, uzgajale pamuk i kikiriki, za ovo podneblje
neuobičajene biljke. To je donosilo nove nevolje: prve godine uzgoja kikirikija, kad
je došlo vrijeme za njegovu berbu, nisu znali što mu se bere i gdje se to nalazi.

169
Odlučili su zaorati ljetinu i tek su oranjem vidjeli da se «to» nalazi u zemlji. Iste
godine vjetar je raspuhao pamuk, pa kažu da je ta godina bila „jadnija“ od nekih u
ratu (Lučić 1992).

Jedan od prvih neprivatnih poljoprivrednih poteza u Popovu polju bila je Seljačka
radna zadruga Prvoborac iz Veličana. Osnovana je na zemljištu seljaka koji su «za
vrijeme rata napustili Dubljane». Ona je podigla kredite i «vinograd samo zasadila a
kasnije ga ostavila na 'milost i nemilost' prirode». To je zemljište ponovo aktivirano
kroz Poljoprivrednu stanicu Dubljani, koja se također suočila s nizom problema (GT,
1954). Slično Prvoborcu,  u Čavšu je 1945. postojao državni kompleks formiran «od
zemlje ratnih zločinaca» (Milošević 2004).

Na zborovanju komunista Popova polja, 4. srpnja 1967., istaknuto je kako je u
njihovim planovima poljoprivreda i njezino unaprjeđenje na prvom mjestu. U tom
cilju najavljene su mjere koje je predložila stručna komisija, a čiji je temeljni korak
organizirati sedam poljoprivrednih kompleksâ zemljišta u Popovu polju. Komunisti
ističu: treba reći jasno ljudima da se zemlja neće nasilno oduzimati, ali isto tako da
«društvena zajednica neće odvajati ogromna novčana sredstva za melioracije i
konačno rješenje Popova polja bez unaprijed stvorene solidne osnove tj. društvenog
vlasništva na površinama o kojima je bilo riječi».

Odbornici iz Popova, osvrćući se na razvoju poljoprivrede u novim uvjetima, nakon
izmijenjenog vodnog režima, svjedoče kako se seljaci stihijski i bez pomoći
stručnjaka upuštaju u odabir i sadnje novih kultura, ali da će svakako najveći
promašaj napravit onaj tko digne ruke od zemlje (Niko Blažević) (GT, 1.3.1966).

Istini za volju, prva agrotehnička istraživanja u Popovu polju poduzima
Poljoprivredni fakultet Sarajevo tek 1968-1970. godine. Ispitivana je kultura
kukuruza, krumpira, lucerne i prosa s tri dubine oranja (20, 30 i 40 cm) i tri doze
mineralnih gnojiva (NPK 500, 1000, 2000). Pedološki u Donjoj luci je utvrđeno za
tla da su: slabo opskrbljena humusom i fosforom, nešto bolje kalijem, a jako bogata
karbonatima (Vlahinić 2004, 62). Ona su potaknula promjene i stimulativno su
djelovala na modernizaciju i postupnu preorijentaciju poljoprivredne proizvodnje.
Zasnivaju se voćnjaci i vinogradi plantažnog tipa, uvodi se sjetva ozimih usjeva,
zasnivaju se lucerništa, primjenjuje se moderna agrotehnika, nabavljaju se mineralna
gnojiva i novi strojevi. Lucerna i proso daju najbolje rezultate. «Zato se može reći da
je lucerna prava kultura budućnosti Popova polja» (Vlahinić 2004, 62).

Lokalne kronike potvrđuju da se u polju sije kukuruz, ali sve je više drugih kultura.
Potvrđuje se Vlahinićeva tvrdnja o lucerni, kako je ovdje nazivaju djetelini (lokalni
izraz: đetelina), koja je naišla na dobar prijem kod stanovništva. Na jednom dunumu
i 200 m2 ukosi se 30 bala djeteline; ima četiri kosa, a tek stupila na rod. U Ravnome

170
vinogradi daju plodove: neki ljudi imaju trideset tovara grožda. Lozu su još posadili
Velja, Međa, Trnčina i Turkovići; to nije samo činjenica, nego i znak da ljudi
smatraju kako «polje neće biti više varljivo» (DNJN, 1968/6:68). Rad traktorima
potisnuo je potpuno volove na polju; sutri dan po Ivanjdanu (koji je 24. lipnja – op.
I.L.) nabrojao sam od Turkovića do Vrutka 17 traktora, pisao je urednik Dume i
njegova naroda (1968/7:54). Dvije godine potom isti izvor bilježi kako su u Čavšu
loze zasadili tri obitelji po 500 komada i tri po 300 trsova. Djetelinu ima skoro svaka
kuća, zatim u polju sade krumpir, rajčice ili kavade i luk. Luk je najrentabilniji.
Proizvodnja sjemena luka je prastari običaj sela oko Popova. Za lukom je po
rentabilnosti djetelina, koja izraste do ramena i kosi se pet puta. Ipak 80 posto
površina je pod kukuruzom, dok su nekad bile gotovo sve. Oko kukuruza ima dosta
posla, a gotovo pola bruto prihoda ode na porez – toliko nije ni beg dizao – tako da
nema računice raditi ga, zaključuje Dumo…(DNJN, 1970/10:53). Povremeno, ovisno
o tržišnoj konjukturi, stanovnici se bave kakvim dodatnim poslom poput branja
pelina. «Cijena dobra, a ne pita se ko nekad samo list, nego ženji sve pri zemlji. Nije
čudo da su bogatiji Hrašnjani prionuli za tu nekad sirotinjsku hranu i obranu. Nije
šala. Priča se da je oni Niko na Zelenikovcu već isključio za pelin milijun dinara»
(DNJN, 1972/14:58).

Režim poplava je radikalno izmijenjen, ali, suprotno očekivanjima, poplave nisu
sasvim otklonjene. «Takva iznenađenja u kršu su uvijek moguća. Neposredni sliv
polja ima veliki utjecaj na formiranje poplava u Popovu polju.» (Vlahinić 2004, 57).
Prosječno trajanje poplava je sada 74 dana, maksimalno 196 dana u 1965. godini, a
minimalno 7 dana, 1972. godine. Međutim, opasnost od njih je velika; poplave nisu
samo nanijele štete poljoprivrednicima, nego unijele i nevjericu u sigurnost
proizvodnje (Vlahinić 2004, 63).

Takav događaj zabilježen je 1970. godine, kad je brana u Grančarevu kasno u
proljeće pustila veću količinu vode, pa su potopljene sve djeteline, među kojime i
one sedmogodišnje, kao i neke površine zasijane kukuruzom. «Dok nije bilo brane
ljudi nisu sijali u nevaktu» (DNJN, 1970/11:63-4). Iznenadno plavljenje polja
izazvala su nezadovoljstva seljaka koje je predsjednik SO Trebinje Obrad Čečur
nazvao nesporazumom uslijed nedovoljne informiranosti. Za dva dana, 7. i 8. travnja
1970. pao je mjesečni prosjek oborina i protok Trebišnjice se povećao na 750 m3/s.
Nitko nije prorok da zna koliko će kiše pasti, a akumulacija se ne može držati prazna
zbog nekakvih iznenadnih kiša, smatra Čečur. Ako ima problema, Čečur ih vidi u
«stihijskom stvaranju dugogodišnjih nasada» bez savjeta stručnjaka, i smatra ih
«suviše hrabrim bez garancije za uspjeh» (GT, 15.6.1970). Te godine navalila je
gusjenica pa opustošila kulture, a potom je žega sve spržila, pa je žito bilo crvljivo
kao nikad, piše u Dumi.

171
U drugoj polovici sedamdesetih počela je industrijalizacija poljoprivredne
proizvodnje u Popovu polju, koja je isticana jednim od prvenstvenih ciljeva svih
ulaganja u ovom kraju. Nakon što je objavljen početak rada firme Popovo polje u
izgradnji, 1. kolovoza od Svjetske banke zatražen je kredit za dio financiranja
projekata toga poduzeća. Ukupna vrijednost investicija iznosila je oko 586 milijuna
dinara ili oko 34,5 milijuna američkih dolara (GT, 15.8.1977).

Osnovu tehničkog rješenja čine zamjena, komasacija i arondacija zemljišta. Projekt
se trebao organizirati kroz dva sektora: na jednom je društveno vlasništvo, a drugim
će upravljati individualni poljoprivrednici. Nakon ove, prve faze, krenut će se u
drugu fazu, koja podrazumijeva izgradnju kapaciteta za preradu poljoprivrednih
proizvoda. Napominje se da će se otkup zemlje «vršiti po ekonomski opravdanim
cijenama, tj. po cijenama koje će moći podnijeti buduća proizvodnja». Privatni sektor
bi se trebao baviti proizvodnjom povrća i to kroz «tri žetve godišnje» (GT,
15.8.1977).

Preduzeće je osnovano kao radna organizacija u sastavu kombinata HEPOK -
Mostar. Njezina ukupna neto (proizvodna) površina iznosila je 650 ha, a ukupna
bruto površina oko 850 ha zemlje. Sedam godina nakon prvog spominjanja početka
rada, kako javljaju lokalni mediji, poduzeće je izraslo u kompleks od Dračeva do
Ravnog, s tri hiljade hektara plodnog zemljišta. Nastao je na 5,5 hiljada parcela od
675 vlasnika, uključivo zemljište «opće narodne imovine», otkupom, zakupom i
zamjenom zemljišta individualnih privatnih posjednika (Vlahinić 2004, 70-72), na
kojem je ranije obrađivano svega 10 posto zemlje. U pripremi kompleksa dignuto je
250 km međa sa 65.000 kubika kamena. Na njemu je posađeno osam kilometara
vjetrobranskih drvoreda, izgrađeno 34 km odvodnih kanala, 25 km makadamskih i 2
km asfaltnih cesta. Korištenjem sredstava Svjetske banke dolazi 1983. do izgradnje
modernog irigacijskog sustava, koji je 1984. stavljen u pogon. Ukopano je 27 km
cjevovoda, izgrađene dvije crpne stanice i brojni rezervoari za vodu, te sagrađeno
skladište i poslovni prostor s blizu 4.000 kvadratnih metara prostora. Pod kulture je
privedeno ¾ polja i zaposleno 85 radnika, i za sve je utrošeno 60 milijardi st. dinara.
Kad se utroši ukupno 90 milijuna st. dinara, firma će godišnje brati 1.500 tona stonog
grožđa, 6,5 hiljada tona raznog voća, podizat će se 10 milijuna reznica, žeti 1.500
tona raznih žitarica, ubirati 7.500 tona stočne hrane, udruživati 100 kooperanata i
uposliti ukupno 200 radnika. Pored razvoja prerađivačke industrije, planirana je
farma krava. Plasman svih proizvoda bit će osiguran, tvrde u toj tvrtci (GT,
4.10.1984).

Eksperimentalni voćnjak zasađen je 1979. i ispitivan pet godina. Plantaže
vinogradarskog programa počele su se razvijati 1980., unutar kojih je na 315 ha
uzgojen matičnjak loznih podloga (70 ha), vinograd vinskih sorti (165 ha) i vinograd
stonih sorti (80 ha). Plantaže voćarskog programa počele se podizati 1983. na

172
ukupno 205 ha sa kulturama višnje (25 ha), breskve (20 ha), kajsije (10 ha), jabuke
(130 ha), i jedno ogledno polje za razne kulture od 10 ha. Pod ratarskim kulturama
bilo je oko 130 ha i uzgajani su kukuruz, pšenica i duhan.

Trebat će proći nekoliko godina da Popovo polje u izgradnji dođe do proizvoda, čije
je odredište bio konvertibilni izvoz. To se dogodilo 1984., i od puštanja u promet HE
Čapljine do tada u Popovu polju nije bilo poplava (Vlahinić 2004, 68). U veljači
1984. godine izvezeno je pola milijuna loznih podloga za Italiju, čije su fotografije
zauzele središnje mjesto naslovne stranice Glasa Trebinja (GT, 17.2.1984). Tri
mjeseca potom javnost je upoznata s «prvom vještačkom kišom» u Popovu polju, tj.
«navodnjavanjem na način koji do sada nije bio poznat u kraškim poljima». Sastoji
se od motornih crpki koje tjeraju vodu u cjevovod, a ona završava u raspršivačima na
poljoprivrednim parcelama (GT, 25.5.1984).

Na imanju je ostvarivana sljedeća ukupna godišnja proizvodnja: jabuka 3.800 t,
breskve 400 t, kajsija 15 t, višnja 250 t, reznica loznih podloga 5 milijuna prve klase,
stono grožđe 700 t, vinsko grožđe 2.300 t, pšenica 400 t, kukuruz 100 t, te duhan 25 t
suhog proizvoda. Ukupan prihod iznosio je oko 4 milijuna dolara. Izuzetna kvaliteta
proizvoda omogućavala je uspješan plasman, između ostalog, i na probirljivo
zapadnoeuropsko tržište (www.popovopolje.com, 2007)

Stručne kritike ističu pozitivne i negativne strane projekta: «najrevolucionarniji skok
je ostvaren je kontinuelnim osiguranjem vode za navodnjavanje duž cijelog Popova
polja iz dovodnog riječnog kanala». Međutim, voda nije dovoljno korištena zbog
nedostatka tradicije i nepoznavanja prednosti irigacijske poljoprivrede. Nije stvarana
edukacijska i protivna predispozicija, kao što se radi svuda u svijetu (…).
Nerazvijenost tržišta i kreditnog sustava, nepostojanje lokalne dorade i prerade
poljoprivrednih proizvoda, djelovalo je destimulativno na razvoj navodnjavanja i
poljoprivrede. Privatni sektor nije bio u njega uključen, iako je na tome insistirala
Svjetska banka kao kreditor. To je također indikator tadašnjeg odnosa prema
privatnom posjedu. On je trebao postati promotor razvoja poljoprivrede na širem
prostoru Popova polja. Pojedini poljoprivrednici sami su kupovali pumpe uz rijeku i
koristili vodu. «Popovo polje u izgradnji» nije čak osiguralo fizičku radnu snagu
među lokalnim stanovništvom, nego ih je u sezonama dovodilo sa strane, čak iz
Srbije. Najkrupniji problem bio je u činjenici da je okolno residualno stanovništvo
već bilo zahvaćeno egzodusom (Vlahinić 2004, 70).

U tehničkom pogledu uočeni su također brojni problemi: pojačana je erozija, brojne
struge su počele odnositi zemlju. Napravljeni su obodni kanali, ali je dio ostao u
pripremi. Također, kanali imaju samo transportnu, a ne i kolektorsku ulogu (Vlahinić
2004, 79). Vlahinić upozorava da njih treba projektirati da kupe vlastite vode iz
polja, te da se dobro dreniraju i depresije. Došlo je do denivelacije oranica. Treba

173
poduzeti nove mjere protuerozije: gradnju kamenih podzida i sadnju konopljika u
gornjem dijelu. Vjetar također odnosi zemlju pa treba izgraditi vjetrobrane u
kvadratnoj mreži (Vlahinić 2004, 79).

1.5.3.2 . Stočarstvo

Jedna od najvažnijih djelatnosti Popovaca, stočarstvo, tokom zadnjih desetljeća
prolazila je krivudavu povijest. Ilustrativan je primjer porodična zadruga Krešići u
Hrasnu: u najbolja vremena imali su «više hiljada stoke», godine 1840. svega sedam
ovaca, uoči Drugog svjetskog rata «gotovo hiljadu»; od 1942. do 1945 manje od
sedam, pa u drugoj polovici šezdesetih 20. stoljeća opet stotine (DNJN, 1967/4:13).
Međutim, u to vrijeme je bilo obitelji pa i čitavih sela, koja nisu ni minimalno
obnovila stočni fond. Primjer je postradali Čavaš, u kojem «nitko od katolika nije
imao ni papka ni konja ni magare, a seljak bez stoke je odsječenih ruku» (DNJN,
1968/6:28). Nekoliko godina iza toga, u Orahovu Dolu «imaju svi po malo loze i
ovaca» (DNJN, 1974/18:22), a u opisu vegetacije Žabe, lokalni kroničar izvješćuje
da je «pelin krstaš (…) nastradao otkad stoka ostaje ljeti na selu». To upućuje na
okolnost da se tradicionalno planištarenje vidno gasi. Planištaranje je rano osjećalo
krize sigurnosti, prenapučenosti i entičke potrese. Hajduci i komiti su znali robiti, te
izlagati progonima i stradanjima, a planištari su među prvima stradali u Drugom
svjetskom ratu. Lokalni stanovnici na planinama, koji su se brojno povećavali, u
jednom su razdoblju «počeli otimati naše pašnjake i potkradati stoku» (DNJN,
1968/6:29). Smanjenje broja grla tražilo je sudjelovanje manjeg broja planištara, ali i
njih je sve teže bilo naći.
Krajem sedamdesetih godina 20. stoljeća «vrlo je mali broj planištara, onih ljudi
Humljaka, koji se još odlučuju poći u planine sjeverne Hercegovine sa svojom i
tuđom stokom. Još prije rata svaka je porodica išla, a sada samo njih desetak». «Ni
najoptimističkiji ne vide da će to potrajati još više desetaka godina, ako ovako
nastavi. Vrijedno je zabilježiti da jedan hiljadugodišnji običaj doživljava smrt baš u
naše dane, u našoj generaciji.», sa sjetom je bilježio don Stjepan Batinović. «Kod
svakog propadanja, svak je svakome kriv. Planištari svake godine podižu cijene ovci.
Kad imamo pred očima kako im je teško, nije čudo što ih je sve manje» (DNJN,
1978/25:28).

1.5.3.3. Promet i gradnja kuća

Nakon ratnog rušenja, trebalo je izgraditi ili obnoviti zgrade koje su imale omogućiti
ostvarivanje općeg dobra: u Hutovu je 1946. izgrađena zgrada zemljoradničke
zadruge, s prodavaonicom i stanicom za obavezni otkup, a 1948. Zadružni dom u
koji je smješten Mjesni odbor, matičar, otkupna stanica i prodavaonica. Tada, na
Glumini je napravljen ovčarnik i zgrada sušnice za duhan, u sklopu koje su se
smjestili omladinski dom i školu. Osmogodišnja škola otvorena je u Ravnom 1953.,

174
ali se, prema Glasu Trebinja, njezin rad «nije odvijao normalno» zbog «međusobnog
trvenja nastavnog osoblja». U to doba održan je i prvi prosvjetno-domaćički tečaj u
Ravnom, koji je pohađalo 26 djevojaka za stjecanje vještine krojenja, šivanja i
kuhanja. U Hutovu, osnovna škola dobiva 1960. veliku i prikladnu zgradu. Zadružni
dom je s vremenom ustupao prostor privatnim trgovinama, a nakon nekog vremena
otvorena je i poljoprivredna apoteka. U Malom domu smještene su prodavaonice
tehničke robe i tekstila, te veterinarska stanica.
Godina 1962.-1963. na Trebimlji se radi nova škola, nakon što je 1961. potres
rastresao staru zgradu škole. Sav materijal i oprema za gradnju škole dopremljeni su
sa željezničkih stanica Turkovići i Ravno, udaljenih po desetak i više kilometara.
Zbog nedostatka cesta, na «konjskim i ljudskim leđima» preneseno je pet vaguna
cementa, 4.500 crjepova, 270 greda za krovnu konstrukciju te deset vaguna pijeska iz
rijeke, i to ljeti po najvećoj vrućini (Kriste 1999, 71).
Na Trebimlji je 1968. izgrađena nova zgrada za prodavaonicu; iste godine na
Dobrom Dolu je započeta nova kapelica, a na Glumini crkva, koju pomaže graditi
iseljena Glumina (DNJN, 1976/23:55). Javlja se briga za izgradnjom prostorija u
kojima bi se odvijali određeni sadržaji zajedničkog života: u Ravnom je 1975.
dovršena vjeronaučna sala, koja će služit «odraslima za sjednice iza mise» (DNJN,
1975/21:43-44), a u Orahovu Dolu se pravi društvena dvorana. Na Trebimlji se vodi
akcija oko gradnje novog župnog stana, četvrtog po redu (DNJN, 1979/26:47).
Istodobno, ima još ljudi koji žive u krajnje skromnim uvjetima: Stanko Boro, ostavši
iza rata bez sinova, živi sa svojom Sokolicom [suprugom čije je djevojačko prezime
Soko] u slamari. Sam se čovjek čudi kako žive. Kad dođe svećenik u kuću nema gdje
odložiti svete stvari, pripovijeda don Stjepan Batinović (DNJN, 1970/11:65).

Primjeri poput transporta građevnog materijala za školu na Trebimlji, zorno pokazuju
važnost izgradnje putova. To je bio jedan od najvažnijih zadataka opstanka u Popovu
polju. Iza Drugog svjetskog rata napravljena je cesta Ravno – Zavala. Godine 1966.
otvorena je cesta Ravno – Trebimlja, a prvo motorno vozilo njome je prošlo 30.
prosinca 1966. – Niko Brajić je dovezao traktor (Kriste 1999). Cesta je bila tako loša
da se jedva dadu vozači natjerati na nju (DNJN, 1971/12:67). Na tu cestu spajaju se
kapilarni putovi do zaseoka. Planjak i Vojevići grade 1968. za sebe ogranke puta
Ravno – Trebimlja. Istodobno Turkovići i Pećina prave sebi putove s polja (DNJN,
1968/7:54). Hutovo je cestovno bilo prilično izolirano do početka radova na
Hidroelektrani Čapljina, 1969., kad se uspostavljaju veze s Gluminom i
Zelenikovcem; asfaltiranje te ceste počelo je 1973. a neki dijelovi završeni su tek
1990. Na drugoj strani cesta povezuje sela Zavalu s Golubincem, Belenićima i
Kijevim Dolom ujesen 1974. godine. O kvaliteti ceste govori činjenica da se «auto
može jedva provući, kako to biva kod seoskih cesta». Pola godine potom počela se
cesta produživati preko Šćenice, i došla blizu Osojnika. Ona će udaljenost do
Dubrovnika skratiti na 25 km (DNJN, 1975/20:38). Trebimlja je nastavila raditi na
cesti prema Čepikućama, kreditom kojeg su isposlovali domaći sinovi Vinko

175
Prkačin, predsjednik Privredne komore u Zagrebu, i Boro Šijaković, šef Varteksove
prodavaonice u Zagrebu (DNJN, 1971/12:67). Taj je put probijen 21. prosinca 1975.
(DNJN, 1976/22:43), a 1976. i asfaltiran. Dana 1. srpnja tom je cestom uvedena
autobusna linija za Dubrovnik, najviše zbog tjednih migracija radnika koji su ostali
bez prijevoza (Kriste 1999). Naime, te je godine ukinuta željeznička pruga Čapljina –
Dubrovnik, pa je u zamjenu asfaltirana trasa pruge, te se grade oko Čavša lokalni
putovi. Dio puta od Trebimlje prema Turkovićima i Ravnom asfaltiran je dûgo – od
1979. do 1986. godine.
Najbolja prometna veza Popova polja, magistralna cesta Trebinje – Ljubinje, asfaltira
se 1982. godine. No, ostalo je još makadamskih putova. Iz Ravnoga ceste vode na
pet strana, a jedina makadamska je ostala ona prema Slanom, koja je tradicionalno
bila najfrekventnija ovdašnja prometnica (Lučić 1992). Na njoj se nalazi Vjetrenica,
koja je time pala u zapećak. Dio te veze čini trasa bivše pruge na relaciji Ravno –
Zavala, koja je, kao što je rečeno, osim ovoga dijela asfaltirana cijelom svojom
dužinom.

Izgradnja cesta omogućila je upotrebu motornih vozila. U početku ih je bio mali broj,
često su morali savladavati staze koje su priličnije stoci. Tako, prvih godina pažnju
lokalnih kroničara privuklo je kako su se u Pere Raiča Đurinovića «ovog ljeta jednog
vremena našla tri auta, dva njegova sina i zet došli svaki sa svojim autom» (DNJN,
1968/7:54). Nekoliko godina potom «vozni park» Hrasna je kudikamo bogatiji.
Točno na dan 28. veljače 1972. on je prema don Stjepanu Batinoviću izgledao ovako:
Cerovo ima tri teretnjaka, Brštanica fiću, Bajovci jednog teretnjaka, jedna osobna6
kola i nekoliko motora (motorkotača), Cerovica četiri osobna auta i jedan motor,
Svitava tri traktora, kombi, teretnjak i nekoliko motora, Vinine jedno osobno i jedno
teretno vozilo, Zaušje dvoja osobna kola, Crnoglav jedan osobni auto i jedan motor,
a Gornje Hrasno dva motora. No, drugi imaju više. Za usporedbu Broćanac ima 11
traktora, a okolina Stoca «mnogo više». Kola imaju župnici u Stocu, Rotimlji,
Prenju, Domanovićima, Dračevu, Gracu, Trebimlji i Ravnom (DNJN, 1972/14:78).
No, samo dvije godine kasnije, u Hutovu se moglo zapaziti stotinjak auta, koja su
okupila tri mladomisnika na svojoj svečanosti (DNJN, 1974/19:32) (slika 27).

Najbolji prometni resurs Popova polja, uskotračna željeznička pruga, imala je
suprotnu sudbinu. Neko je vrijeme, međutim, izgledalo da ima svijetlu perspektivu.
Sredinom šezdesetih dubrovačka luka zabilježila je najveći domet od 572.000 tona
godišnjeg prometa (Derner 1989). Međutim, u sljedećoj godini (1966), puštena je u
promet moderna pruga Sarajevo – Ploče, koja je potpuno odsjekla uskotračnu prugu
Čapljina – Dubrovnik. Nastale su teškoće s pretovarima roba i presjedanjima putnika,
koje će prugu Čapljina – Dubrovnik sve više činiti nezanimljivom. Istodobno, duž
obale izgrađene su brze ceste koje preuzimaju putnike i robu. Gruška luka je do

6 Osobna vozila ponekad precizira kao: fićo, renault (4) i volkswagen.

176
1968. spala na 218.000 tona tereta. Tako, ubrzo se izgubio razlog opstanka ne samo
naše pruge, nego još 1.800 km uskotračnih pruga u BiH. Stoga je donesena odluka o
njihovu ukidanju.
Do 1974. obustavljen je promet na 428 km pruga, od čega i 65,4 pruge Uskoplje –
Zelenika, a odvijao se još na 740 km. Dumo i njegov narod prenosi zabrinutost ljudi
zbog glasina o ukidanja pruge. Iako ima nekoliko varijanti o raspletu, pruga se bliži
kraju. Glas o ukidanju prodro je u najšire mase i već je sve spremno (psihološki) da
odluku o ukidanju dočeka s rezignacijom. Televizija i radio kao i novinari uopće
tome su uvelike doprinijeli. Već više mjeseci neprestano se vraćaju na tu temu.
Najbolnije bi odluka djelovala na nekoliko stotina željezničara. Prije tri godine
obećavali su da će se praviti normalna pruga i opisivali joj novu trasu, no to je bilo
jalovo i nadamo se da će «Ćirina smrt» roditi još nešto bolje (DNJN, 1975/20:28).
U kratkom vremenu likvidirane su jedna za drugom: 1975. sve pruge drvarske (238
km) i travničke mreže (111 km); u proljeće 1976. pruga Ustiprača – Miljevina – Foča
(55 km), a 30. svibnja 1976. krenuo je na zadnje putovanje vlak iz Dubrovnika. Time
je ukinuta pruga Nikšić – Bileća (71 km) – Hum (59 km) (na kojoj je još 1962.
između Trebinja i Bileće izdignuto 37 km nove pruge zbog gradnje
hidroakumulacije), te Dubrovnik – Čapljina (111 km). Još je do 1978. ostala pruga
Sarajevo – Višegrad (122 km).
Hrašanjski glasnik na zebnju «šta će biti kad se ukine pruga?» odgovora zdvojno:
«Jedni vele da će svi odseliti i da će ovo ostati pustinja, drugi da će biti nekakva
selameta» (DNJN, 1976/23:55).

Gubitak vlaka Popovo je doživjelo kao tešku traumu. Ivan Raič, strojovođa zadnjeg
motornog vlaka Čapljina – Dubrovnik, ispričao je u jednom intervjuu da je taj
događaj bio tužan kao sprovod. Ljudi nisu mogli prihvatiti da se nešto ukida što je
bila žila kucavica i sad ostaju bez svega. Ali, nije bilo protesta, narod je više bio u
šoku. Kad sam se vraćao, morao sam paziti da ne bi pruga bila gdje prezidana. Dobili
smo upute od rukovodstva da se pripazi, jer se narod bunio. Pošli smo iz Čapljine
oko 8 sati za Dubrovnik, vratili smo se isti dan, ali se nismo uspjeli samostalno vratiti
u Čapljinu, jer smo ostali u kvaru. Iscurilo je ulje iz jednog motora, jer se nije pred
ukidanje vodilo računa o održavanju. Stali smo na stanici u Turkovići, proglasili kvar
i čekali dizelku da nas dovuče u Čapljinu. Tu smo ostali 4-5 sati i koliko se sjećam…
da smo u Čapljinu došli bez putnika (Vr, 2003/10:41-45).
Jozo Pažin, strojovođa zadnjeg vlaka Čapljina – Nikšić nailazio je na prepreke, pa je
morao izlaziti i dizati kamenje. Crnogorci su slabo primili ukidanje pa je bilo
plakanja i bacanja kamenja na vlak. Puno je naroda izišlo i plakalo. U Bileći nije bilo
ispraćaja, u Trebinju isto, zabranio šef stanice da se ispraćaj snima, jer je puno
željezničkog radništva ostalo bez posla. Bilo je ispraćaja od Huma dio Čapljine,
dovedena školska djeca da bacaju cvijeće, a pozadi je narod udarao kamenjem po
vlaku. Plakalo se žestoko, najgore u Ravnom i Hutovu. Televizija je snimala, ali su
samo prikazali kako se baca cvijeće. Bilo je veliko osiguranje, puno milicije u vlaku i

177
na mašini i po stanicama. Da nije bilo milicije ko zna bili se vratili živi (Vr,
2003/10:41-45)

Kroničari zamjećuju kako je u Dubrovniku ukidanje prošlo gotovo neprimjetno,
jednako kao što je za vrijeme građenja pruge Sarajevo – Ploče nedostajalo zanimanja
što će se s njom dogoditi (Derner 1989, 39). U Gružu se iskupilo stotinjak ljudi koji
su vezani za prugu, na što se Dubrovački vjesnik osvrnuo kraćim tekstom 11. lipnja.
Deset godina ranije, kad je ćiru smijenila normalna pruga, u Mostaru ga je ispratilo
više od 10 tisuća ljudi, podsjeća sarajevski inženjer Oto Derner, koji je cijeli svoj
vijek proveo na pruzi. Ukidanje naše pruge ostalo je u sjedni otvaranja pruge
Beograd – Bar, koje se dogodilo istog dana, te otvaranja novog hotelsko-turističkog
kompleksa Babin kuk, pet dana kasnije. U nekoliko navrata govorilo se o
normalizaciji pruge, čiji je nacrt s dužinom od 85 km i brzinom vožnje do 120 km/h
predstavljan javnosti, ali nije se dogodilo ništa. Umjesto realizacije toga projekta,
Popovo je ostalo „odsječeno od svijeta“.

1.5.3.4. Osvjetljenje sélâ

Poseban napredak značilo je električno osvjetljenje sélâ. Prvo su struju dobila sela na
potezu Slano – Ravno, početkom šezdesetih godina. To će se znatno kasnije dogoditi
ostalima.
Hutovo
je
1963.
osvijetljeno
električnim
agregatom,
a
na
elektrodistribuciju priključeno 1974. Trebimlja sa selima župe elektrificirana je
1975., osim Zatmorja i Strmice, a sva sela po obodu Popova oko Čavša elektrificiraju
se 1977. Sela oko Hutova, Prapratnica, Gumina, te Gornji i Donji Zelenikovac,
dobivaju struju 1980., a domalo i Dobri Do. Previš, Tuhinje, Mramor i Vjetrenik
ostali su i dalje bez struje.

Razvoj i dodiri sa suvremenom tehnikom otvarali su život sélâ i stvarali potrebu za
boljom informiranošću. Potreba za elektroničkim medijima javljala se i prije
uvođenja struje u popovske domove. U Čavšu 1970. katolici imaju tri radio-
tranzistora, od kojih dva u lošem stanju. «Ljudi se njime oduševe pa im brzo dosadi
ili se pokvari. Mladen bi ga prodao ali mu je uspomena“ pa mu žena i majka ne daju;
muški „manje drže do uspomena» (DNJN, 1970/11:65). TV na baterije nabavili su
1974. Krešići u Hrasnu. Nekoliko godina prije njih imao ga je Nikola Vujinović iz
Gornjeg Hrasna, ali ga je koristio kratko vrijeme (DNJN, 1974/19:29). Dvije familije
na Trebimlji i jedna na Pećini odmah po uvođenju struje nabavile su televizore
(DNJN, 1975/20:38), ali prvi gramofon kupio je na Brštanici Periša Jurković,
trgovac, u proljeće 1920., koji se navijao rukom (DNJN, 1979/26:37).

Radovi na hidroelektranama dvojako su se odrazili na razvitak Popova polja. Prvo,
angažirana je tehnika i neviđeni resursi što je neposredno utjecalo na povećanje
životnog standarda ovdašnjih sélâ, nekih više, nekih manje. Napravljen je ili

178
popravljen niz putova, zaposlen izvjestan broj ovdašnjih stanovnika, prije svega
fizičkih radnika, ali i privatnih poduzetnika, te vlasnika strojeva i traktora. Neki su
prodali zemlju ili neke objekte, za što su kupili poljoprivredne strojeve ili osobna
vozila; treći su uz pomoć građevinskih strojeva stvorili nove obradive površine
(Puljić 1994). Hutovo je netom iza toga dobilo vodovod kojim je ranije povezano
Ravno, u zgradama za spavanje radnika, nakon njihova odlaska, napravljena je 1980.
farma pilića, a potom je u blizini podignuta tvornica manjih plastičnih plovila. Druga
razina utjecaja je uključivanje prostora u moderno planiranje i razvitak, koji je i
službeno propisan Prostornim planom općine Trebinje iz 1981. Godine 1979. u
Ravnome je otvoren pogon Fabrike alata iz Trebinja, koji je najviše zapošljavao 110
radnika, ali nije uspio zadržati mlade. Tvornica je godišnje proizvodila milijun
tokarskih noževa, 1982. godine imala je 82 zaposlena i patila zbog velikih bolovanja
i čestih nedostataka struje (GT, 20.8.1982). Ravno je osamdesetih sredstvima
samodoprinosa uvelo vodovod i telefon, te asfaltiralo prometnice kroz selo. Hutovo
je dobilo telefon 1986. godine. Ravno je vikendom pokazivalo znakove života, pa i
živahnosti (Lučić 1992). Osamdesetih, mladež Ravnog organizirala je sedam godina
pokladne zabave koje su posjećivali mladi od Konavala do Čapljine (GT, 12.2.1986).

1.5.3.5. Turizam

Popovo polje nije imalo osobitih turističkih iskustava, premda je za razvoj turizma
imalo povoljne okolnosti: pećinu Vjetrenicu i neposrednu blizinu Dubrovačkog
primorja. Vjetrenica je uređivana za turizam između dva rata, a suvremeno njezino
uređenje započinje 1958. godine pod vodstvom Zavoda za zaštitu spomenika kulture
i prirodnih rijetkosti Bosne i Hercegovine, koje je provodio šef prirodnog odjela ing.
Viktor Ržehak. Uređenje staze najvećim se dijelom naslanjalo na radove prije rata,
koje je vodio Ljubo Mićević. Dijelom je izmaknuta, kako bi se izabrao najpovoljniji
put za turiste, dok je na nekoliko niskih prolaza spuštena ili je iznad nje povišen
strop. Staza je popločana i na više mjesta zahtijevala solidnu podzidu. Izgrađena su
mala pristaništa na obje južne obale Velikog jezera. Iza Velikog jezera izgrađena je,
uz prekide, staza do Cvijićeve dvorane. U nekoliko faza elektrificirana je i
osvijetljena do Malog jezera, najprije s petnaest reflektora po 1.000 wata, a potom i
rasvjetnim tijelima slabije snage između reflektora. Godine 1959. lokalni mediji
javljali su o planovima za osvjetljenje u nekoliko faza: prvo do 600 m, zatim do
1.600, a na kraju se produžuje za još dodatnih 500 metara dužine. Toliko je daleko,
otprilike, i izgrađena staza u Vjetrenici, do ulaska u Cvijićevu dvoranu. Međutim,
Vjetrenica je osvijetljena do 1.045 metara od ulaza. Osvjetljavanje je trajalo osam
mjeseci (Ržehak 1965, 222-223). Tih godina pošumljena je padina do gotovo samog
vrha brda Gradac. Naročito je sađen bor, jasen, čempres, orah i duga drveća duž
staze Vjetrenica–Zavala zasađen je drvored čempresa. U bivšoj crkvenoj zgradi
uređen je motel s osam dvokrevetnih soba, kuhinjom i blagovaonicom. Dana 26.
travnja 1964. Vjetrenica je službeno otvorena za turiste; uvedena je stalna vodička

179
služba. Posjetitelji su uglavnom turisti koji borave u obližnjem jadranskom središtu,
Dubrovniku. Početkom sedamdesetih suradnja s turoperatorom Atlasom daje
turističke plodove. Stječe se dojam da je Vjerenica pronašla mjesto na brzorastućem
dubrovačkom tržištu. Da je i Vjetrenica bila potrebna tome tržištu pokazuje činjenica
da joj je Dubrovačka banka odobrila kredit za poboljšanje turističke ponude.
Također, obavljeni su i razgovori o uvođenju turističkog vlaka, koji bi za početak
jednom tjedno prometovao od Dubrovnika do Zavale. Nikola Jovanović, direktor
UGP Vjetrenica iz Zavala, izjavio je da je u sezoni Vjetrenicu posjetilo 13.000
turista, najviše Atlasovim autobusima i vlakom. Ovaj članak našao je mjesta na
naslovnoj stranici Glasa Trebinja (GT, 15.12.1970), a Vjetrenica postaje češća tema
medija. Međutim, uskoro je došlo do zamjene osoblja koje je bilo odgovorno za
Vjetrenicu, a podaci o posjećenosti u dolazećem razdoblju će biti skromniji. Tako,
1972. posjetilo ju je 6.120 turista od čega 78 posto stranih (Habe 1974:9). Od prvog
dana 1973. Vjetrenica se pripaja HTP Leotaru iz Trebinja. Iste godine u medijima se
javlja ideja o potrebi očuvanja ruralnog ambijenta Zavale i njegove upotrebe u
turističke svrhe (GT, 15.10.1973). U razdoblju 1980-1990. prosječno godišnje
posjećivalo ju je oko šest tisuća, a maksimalno devet tisuća gostiju (Lučić 2003).
Prema podacima iz Atlasa, ta je tvrtka za sedam predratnih godina u Vjetrenicu
dovela 23.231 gosta.
Vjetrenica je ne tako često, ali kontinuirano, bila prisutna u lokalnom tjedniku Glas
Trebinja. Bilo da se radi o nekom praktičnom povodu ili naprosto o podsjećanju da u
ovom kraju postoje takve vrijednosti.

1.5.3.6. Kultura skrb

Velike promjene krajolika oko Trebišnjice potaknule su skrb za kulturu i potrebu
zaštite vrijednih kulturno-povijesnih dobara. Iz Dobrićeva, mjesta koje je potopila
miruška akumulacija, prenesen je stari manastir u selo Orah (GT 11.11.1964), a
Arslanagića most s područja akumulacije Gorica na Trebišnjicu blizu Trebinja. Nešto
ranije, izvršen je pregled manastira u Zavali (Zdravković i Skovran 1959), koji je
nakon toga obnavljan (Čorda 1964), ali je početkom osamdesetih godina 20. stoljeća
javljeno da mu propadaju temelji i da je potrebna njegova sanacija (GT, 20.8.1982).
U Zavali su rađena arheološka istraživanja crkve sv. Petra na lokalitetu Petkovica
(Crkvina), koja su rezultirala nalaskom zanimljivih ornamenata (Vego 1959).
Istodobno, istražena je nekropola stećaka u Veličanima, posebno grobnica gospođe
Radače, žene župana popovskog Nenca Čihorića, o čemu je pisala voditeljica
istraživanja Ljubinka Kojić (GT 4.7.1963:7). Zapravo, stećci Popova polja bili su
predmet kompleksnijih istraživanja koje je vodio Šefik Bešlagić, čiji su rezultati
objavljeni 1966. godine. Njihovo fizičko obilježje može se sažeti u nekoliko
podataka. Duž šireg područja Popova – od Hutova do područja Huma, zapaženo je
ukupno 1559 stećaka. Smješteni su u blizini putova i na istaknutim mjestima kao što
su brežuljci. Njihov broj čini Popovo istaknutim dijelom cjelokupnog areala stećaka.

180
Po broju ukrašenih stećaka ovo područje je natprosječno, a i repertoar motiva je velik
i raznolik (Bešlagić 1966). U Hutovu je Zemaljski muzej iz Sarajeva počeo obnovu
Hadžibegova grada (DNJN, 1969/8:37).
Međutim, nisu rijetki slučajevi uništavanja vrijedne baštine. Obrednu gomilu kod
Jurkovića groblja u Hutovu htjeli su mljeti drobilicom, ali su naišli na kosti pa
odustali (DNJN, 1969/9:16). Kasnije, stradalo je nekoliko gomila u Cicrinskim
ravnima (Ravno, Popovo 1997).
U poslijeratnoj percepciji krškog krajolika pored Trebišnjice, neke jame masovne
grobnice proglašene su memorijalnim mjestima. Neke od njih predložene su kao dio
turističkih destinacija, što domaćin Vjetrenice, Milan Šonc, obrazlaže činjenicom da
su: «mnogobrojne jame i ponori postale vječite grobnice mnogobrojnih nevinih
žrtava fašističkog divljanja» (GT, 1.4.1967:5). Ekskavirana je Viduška jama, a
Golubinka blizu ceste Trebinje – Dubrovnik biva mjesto gdje se održavaju
predavanja iz povijesti, zajedno za učenike iz Dubrovnika i Trebinja.

1.5.3.7. Stradanja i katastrofe

Iako se život u Popovu u izvjesnoj mjeri civilizirao, pa nije više bilo moguće sresti
primjere gladi od koje se «zijeva i pjeni» kao oko 1840. u Hrasnu (DNJN, 1967/4:9),
a niti stradanja povezana s bjesnoćom, kao kad je bijesan vuk ubio B. K. (1875-1947)
i ranio više osoba (DNJN, 1967/4:13); ili pak slučajeve zaraze prenesene s uginule
stoke kao na obitelj N. M., kad je strah toliko zahvatio narod oko Žabe, da se nije
moglo naći osoba koja bi smjela pokopati mrtve (DNJN, 1969/9:40), ipak, stradanja i
katastrofa koje su obilježavale svakodnevnicu nije nedostajalo.

Među najtragičnije okolnost povezane s prirodom ubrajaju se utapanja, često u
nevelikoj vodi, a nesrećama s tehnikom plaćao se danak upotrebi neviđeno moćnih
strojeva i sve većoj motorizaciji. Najveće žrtve odnijela je voda, a posebno je
tragično prevtanje lađe na veliki petak (6. travnja) 1917. kad je smrtno stradalo «36
civilnih osoba i jedan vojnik», zbog, kako je pisao ravanjski župnik Ivan Raguž u
ljetopisu, «nepažnje i nevještine vojnika, prenakrcanosti i vjetra». «Voda je na
raznim mjestima izbacivala mrtva tjelesa ter su većinom ondje i pokopavana bila,
gdje bi ih voda kraju izbacila zbog struhlosti» (Vukorep i Lučić 2003). Prema
sjećanju starije čeljadi, trojica Džamarija – Mato, Ivan, Nikola – iz Trnčine, utoplili
su se oko 1861. godine kad su prevozili su preko vode ovce koje su dolazile s planine
(Vukorep i Lučić 2003). Raguž navodi predaju da se pod Čvaljinom «prije jedno 35
godina» dogodio nemio slučaj, gdje se utopilo sedmoro čeljadi, «dočim se utopilo po
jedno ili dvoje čeljadi, događalo se kojiput». Vijesti o pojedinačnim utapljanjima
javljale su se dok nije «ukinuto blato». «Dvojica Pijevića, Janko i Stjepan, prevozili
su na barćeli kamen. Metnuli su po dasku naprijed i pozadi, naslagali na njih kamen i
prevozili ga da zatvore strugu u Virnicam. Zbacili su kamen s jedne strane, barka se
prevrnula i jedan je od njih ostao pod barkom, a jedan se uspio popet na izvrnutu

181
barku». Osobito na Vrutku, uslijed otvaranje aluvijalnih ponora, znalo je doći do
nesreće. Tako, 1948. momak Đuka Curić s Dobrog Dola, lovio ribu, „ponor je pukao
dublje“, a on se utopio; 1958. Stojan Bogdanović s Gornjeg Zelenikovca lovio je ribu
mrežom, upao u nanovo otvoreni ponor i utopio se. U Turkovićima na Petrovdan,
sredinom šezdesetih, utopio se Josip Đure Putice iz Prapatnice, učenik Tehničke
željezničke prometne škole u Sarajevu. Kupao se u ostatku vode u rijeci, itd.
(Vukorep i Lučić 2003).
Kopanje melioracijskog kanala u Svitavi, izvan užeg područja našeg promatranja,
tereti se za utapanje pet mladih života (DNJN, 1966:29). Nekoliko godina kasnije
utopio se jedan radnik iz Konjica ili Prozora, šesta žrtva u «kanalu smrti» (DNJN,
1972/14:77). Seoske lokve uzele su za nekoliko godina dva života: krupan i snažan
čovjek, M. Š. (1935-1968) s Dašnice, utopio se u tamošnjoj relativno maloj lokvi
nakon što je sišao napojiti «ajvan». «Iako male (lokve – op. I.L.), smijemo tvrditi da
se u njima utopilo više naroda nego u jednoj velikoj rijeci», jadikuje Dumo (DNJN,
1968/7:43). Nekoliko godina potom, u lokvi na Glumini (slika 28) se utopi dječak od
13 godina (B.P.), što je bio povod da don Stjepan javno zatraži da stručnjaci dođu i
osiguraju lokve «ili ih zavale» (DNJN, 1972/15:68).
Drugi uzrok prirodnih stradanja je udar groma. «Lazi iz Hutova» oko 1970. poginu
najstariji sin od groma. Vidoje Raguž Čolić iz Podkule imao je sreće pa je izmakao
gromu (DNJN, 1971/13:43). Također, blizu kuće Martina Previšića udario je grom i
«malo zanio nevjestu Katu, ali je prošlo bez većih posljedica» (DNJN, 1969/9:48).
Od groma je stradalo 20-30 brava Vide Šutala u planini (DNJN, 1971/13:37). Kao
što se vidi, broj žrtava od groma je manji, ali strah od njega u ovom dijelu
Hercegovine ima poseban pečat. On ima svoju kulturološku stranu, na koju ćemo
ukazati na narednom poglavlju, ali da je on imao realnu podlogu ukazuju i neka
istraživanja u elektroprivredi. Naime, dalekovod Dubrovnik – Bileća imao je česte
prekide napajanja izazvanih udarom groma – samo u 1958. 171 put – pa je,
potaknuta time, Elektroprivreda istraživala struje atmosferskih pražnjenja na
elektroenergetskim objektima u Bosni i Hercegovini u 1958 godini. Na 43
postrojenja i dalekovoda u BiH mjeren je broj udara groma od travnja do kraja 1958.
godine. Najveći broj mjerenja udara groma dobili su na 35 kV dalekovodu
Dubrovnik – Bileća, 266, dok ja na svim ostalim mjernim mjestima dobiveno 156
udara. Na tome vodu zabilježene su najveće amplitude atmosferskih pražnjenja, koje
dostižu maksimalne vrijednosti od 67.200 ampera (Skulić 1959).
Pojave otrovnih pauka nekih godina znale su izazvati paniku među stanovništvom.
Jedanaestogodišnju djevojčicu B. P. iz Dračeva ujeo je pauk crna udovica dok je ljeti
čuvala ovce u polju. Liječena je u Trebinju u bolnici bez seruma, ali je ipak
preživjela (GT, 1.9.1971). Narednog ljeta tu je nesreću doživjelo sedam osoba. Svoje
nesretno iskustvo neki su opisivali riječima kao da se ne radi o ujedu pauka, „nego
kao da te udario grom“. Nabavljen je serum, pa su liječenja bila uspješnija. Mnoge
pauke zapazili su 1972. u pšenici, čak po 3-4 na četvornom metru, pa su vlasnici
razmišljali kako bi je najradije zapalili (GT, 1.8.1972).

182

Jedan je radnik smrtno stradao kada se «omaknuo kroz tunelski otvor» u budućnoj
Hidrocentrali Čapljina, «kojim će voda padati na turbine». «To je sedma žrtva od
početka radova (DNJN, 1976/23:48). Opasnost po život tih je godina vrebala od
miniranja terena na HE Čapljina između Hutova i Svitave. «Detonacije su snažne,
komadi kamena lete do blatskih sjenokosa». Nikola Uđenija s Kozarice je na krevetu,
a ne prihvaća bolnicu. Bosnaputevi su nudili da ga smjeste o svom trošku u bolnicu,
ali nije htio. Da bi ga osigurali, prije svakog paljenja mina ga sklanjaju na nosilima u
Svitavu (DNJN, 1976/23:48).
Prometne nesreće u 1966. bile su uzrok stradanja sedmoro ljudi podrijetlom iz župe
Hrasno u Sarajevu, Dubrovniku Čapljini i Pločama. Četvoro njih je izgubilo živote.
«Mi smo narod koji tek dolazi u dodir s tehnikom, pa moramo biti osobito oprezni i
preporučiti svetom anđelu čuvaru», smatra don Stjepan u Dumi… (DNJN,
1967/4:52). Godine 1971. eksplodirala su dva šporeta na plin u Blatu, da su sve
prozori letjeli, a malter sa zida i s plafona opao. «Božje čudo, nikom ništa» (DNJN,
1971/13:37).

Ni zemlji se nije „dalo“. Nakon što se voda 1970. povukla s površina zasijanih
kulturama, navalile su gusjenice i opustošile žito. U ljeto 1974. javlja se o masovnoj
pojavi skakavaca. U području dugom oko 30 km računa se da ima dvije tisuće žarišta
skakavaca. Metoda uništavanja je prskanje lož-uljem, za koju se kaže da je najbolja,
ali općina Trebinje je za njezino izvođenje dodijelila skromna sredstva. Sljedeće
godine najezda se ponovila, a u uništavanju je sudjelovalo «svo stanovništvo» (GT,
15.6.1975).

1.5.3.7. Antropogene promjene

Da će radovi na Trebišnjici izazvati velike ekološke posljedice, najavljeno je prije
nego što su i počeli. To se vidi po izjavi kako će se „ovoga puta ljudska ruka uhvatiti
u koštac sa prirodnom stihijom i savladati njene ćudi i pokoriti je svojoj volji“ (GT
1.12.1964). Rečenica je dio jednog članka koji nema potpisa, a koji se po stavovima
nije izdvajao od drugih. Prvi glasovi koje smo zapazili da su na lokalnoj razini
upozoravali na negativne strane zahvata bili su iz redova ribiča. Oni su već 1965. bili
svjesni da će brana imati negativan utjecaj na riblji svijet i da će lipljan, koji, istina,
nije autohtona riba Trebišnjice, sigurno nestati (GT, 31.4.1965). Seljaci su zamijetili
da mlinovi u Svitavi rijetko melju otkad su napravili branu u Trebinju (DNJN,
1968/6:52). Mimo ovog, zamijećeno ja da promjene života dovode do stradanja
pojedinog bilja, kao npr. pelina krstaša na Žabi otkad stoka ostaje ljeti na selu
(DNJN, 1968/6:52).

Međutim, samim početkom 1981. Glas Trebinja objavljuje članak u kojem
nepotpisani autor kaže da trenutni izgled rijeke, najblaže rečeno, izaziva

183
nespokojstvo. Objašnjava kako «nekada najveća evropska ponornica praktično ne
postoji u svom prirodnom obliku, jer sve je manje-više umjetni protok». Ali, on u
članku ne usmjerava pažnju na betonirano korito; razlog nespokojstva je u zagađenju
rijeke. Kako u lokalnim medijima toga vremena svi članci moraju imati neko
političko opravdanje, čini se da je ono okrenuto stjecanju javne podrške za izgradnju
«fekalne i oborinske kanalizacije», koja se bila pripremala u Trebinju (GT,
15.1.1981) (slika 31).
Autor je tim povodom razgovarao s nekoliko ključnih osoba u Trebinju i prenio
njihova mišljenja. Šef Instituta za korištenje i zaštitu voda na kršu HET-a Milorad
Milićević implicitno je priznao da je stanovništvo otišlo od rijeke. Naglasio je kako
će HET raznim radovima nastojati vratiti ljude obalama. Povoljnu okolnost vidi u
daljnjim fazama projekta, jer će protok vode biti znatno veći, od 8 do 45 kubičnih
metara u sekundi, čime će se «izbjeći mrtve vode u koritu. Jer gdje se voda ne kreće,
to su najzagađeniji dijelovi rijeke», kaže Milićević. Kao što se vidi, Miličević nije
ulazio u to od čega nastaje zagađenje, nego se zadržao na isticanju onoga što
omogućuje da se ono tako manifestira. Ukratko, kad se zagađenje brže pronese, bit
će puno bolje.
Ekolog Instituta Slavica Bjelica potvrđuje na temelju istraživanja da su vode
Trebišnjice zagađene i da su zagađivači industrijski pogoni «u blizini hidrosistema»
koji ispuštaju neprerađene otpadne vode, ali i drugi zagađivači. Rezultat je narušen i
degradiran ekosistem, ali po njoj, situacija nije alarmantna. Doduše, priznaje da su
obale već crne od ulja, i objašnjava da «ako znamo da jedna litra otpadnog motornog
ulja zagadi milijun litara vode, može nam biti jasno o kakvom se uništenju flore i
faune radi».
Mikrobiolog Munta Brklja smatra da je voda zagađena toliko da se nitko tko ima
oštećenje površine kože ne smije ni nanijeti nad obalu, a kamoli zagnjuriti u vodu.
Danilo Sikimić, predsjednik Udruženja sportskih ribolovaca, kaže da je riblji fond
već uništen za vrijeme gradnje projekta i da je uvjet udruženja bio da se on obnovi.
Lipljan je, kao što se najavljivalo, potpuno nestao, rakovi koji su odličan indikator
zagađenosti vode također, nema vodenog cvijeta, larvi tulara i još mnogo toga. U
poribljavanje su ulagana velika sredstva, ali to nema uspjeha zbog zagađenja vode i
njezina niskog protoka, kazao je Sikimić.

Nekoliko godina kasnije Glas Trebinja je javio o pomoru ribe u Trebinjskom jezeru.
Milicija je obišla teren s članovima ribolovnog udruženja i evidentirala slučaj.
Zapaženo je kako riba ima po sebi ranave bijele pjege, oštećene ili ispale oči i da je
tonula do dna, što nije svojstvo uginulih ciprinida. No autor nepotpisana članka
rezignirano zaključuje kako ni petnaest dana nakon «nezapamćena pomora» nema
nikakvog priopćenja o njegovim uzrocima (GT, 6.7.1984).
Vode Trebišnjice sve češće postaju tema kritičkih ekoloških napisa. Da je stvar
svima jasna, autor pokazuje otvarajući članak anegdotom iz škole. Prema njoj,
učenik četvrtog razreda osnovne škole, za zadaću čija je tema bila «Rijeka koja

184
protiče kroz moj grad», napisao je sljedeće: «Kroz moj grad protiče kanalizacija koju
mnogi, još uvijek ne znamo zašto, zovu rijekom». Navodno, dijete nije pogodilo
temu i dobilo je neprolaznu ocjenu, što također ima jasno značenje. Međutim,
ekologinja Instituta HET-a Slavica Bjelica u istom članku kaže da su ispitivanja,
unatoč činjenici o poznatim zagađivačima, pokazala da voda jezera spada u prvu
kategoriju, a nizvodno od Gorice u drugu kategoriju voda, te da je sve – po zakonu.
Hidrogeolog Pero Milanović, iz istog Instituta, objasnio je da je projekt donio
pozitivne i negativne promjene, te za posljednje elaborira štete po podzemnu faunu
(gaovica, čovječja ribica, marifuija i kongerija) i upozorava da je na kršu nemoguće
pronaći bezbjednu lokaciju za odlaganje otpada bez vještačkog poboljšanja
karakteristika terena, jer se kontaminacija iznimno brzo širi na podzemne vode (GT,
13.6.1986).

Pomor ribe iz 1989., peti od 1979., (1982, 1984. i 1985), ne računajući više manjih,
prošao je kao i prethodni bez ijedne riječi objašnjenja (slika 29). Uzorci vode nakon
pomora iz 1985., ispitani na Zavodu za farmakologiju i toksikologiju u Zagreba,
pokazali su da je uzrok zagađenja australska vuna koja sadrži metabolite DDT-ija,
koje u jezero ispušta industrija tepiha Bilećanka. Pronađen je još jedan instekticid, ali
i jedan spoj koji se koristi za smanjenje negativnih učinaka prethodnih spojeva, a svi
su zabranjeni! (GT, 16.4.1989).
Tim povodom Glas Trebinja objavljuje intervju s Danilom Sikimićem, koji te
okolnosti kvalificira kao prikrivanje istine o zagađenoj životnoj sredini. «Najčešće to
rade preduzeća koja i sama ispitivaju vode i drže dobro čuvane podatke podalje od
javnosti». Sikimić je naveo primjer kojim je to dokazao provjerom vjerodostojnosti
službenih laboratorija. Nakon pomora ribe iz 1982. poslao je vodu na analizu u
Institut za zaštitu na radu na Ilidži. U neke uzorke je stavio «namjerno povećane
koncentracije trihloretilena, otrova koji se koristi u mašinskoj industriji. Iz te ozbiljne
ustanove nigdje nisu spomenuli ovaj otrov, jer su ih vjerojatno zbunili nalazi. (…)
Reklo bi se da su pare u rukama onih koji zagađuju okolinu. Narod treba upoznavati
s permanentnim  trovanjem životne sredine koju su neki sad promijenili u čovjekovu
sredinu. Ljudi moraju znati da smo prije petnaestak godina mogli piti Trebišnjicu, a
danas se u njoj nije preporučeno ni kupati», kazao je. Također, Sikimić je upozorio
da TE Gacko ispiranjem šljake i pepela opasno zagađuje tlo i zrak. Voda Trebišnjice
je već u Bilećkom jezeru «biološki mrtva». Po njemu, nije pitanje što je na površini
vode, nego što je na njezinu dnu, napomenuvši da nema ispitivanja mulja. Razlog su
šljaka i pepeo TE Gacko iz koje olovo, sumpor i drugi metali te arsen prodiru u vodu.
Također, razlog je Tepihara u Bileći. Nema toksičnijih materija od onih koje nastaju
ispiranjem vune, što radi Tepihara. Sikimić se pozivao na Trebinjce stručnjake-
ekologe koji žive u Sarajevu, po čemu se vidi da je određena grupa ljudi dijelila
zabrinutost za okoliš Trebišnjice i da je razmišljala o potezima koji bi umanjili
negativne učinke. Pedolog Husnija Resulbegović tvrdio je da su herbicidi i pesticidi,
i svi drugi otrovi, zagadili Hercegovinu da je postala po tome «čuvena». Novak

185
Anđelić više je puta poticao osnivanje nekog društva za zaštitu životne sredine u
Trebinju.
Jedne godine je u Trebinjskom polju sva pšenica postala žuta i bez roda zbog
pretjerane upotrebe kemijskih sredstava. U Trebišnjici su nestale neke njene
endemske vrste. «Mi ubacujemo vještački fond ali ako nema fitoplanktona i
zooplanktona, nema larvi trihoptera, prestaje život u rijeci, nestaju recimo
bjelouške». Sikimić se požalio da se Koordinacijski odbor pri OSSRN jedva sastao,
iako je sastavljen od ljudi koji su profesionalno zaduženi da sprovedu zaštitu zemlje,
vode i zraka. «Nikako da se razumije da su ljudi izravno izloženi, njihovi životi».
Tvrke koje najviše utječu na promjene, s vremena na vrijeme, predstavljaju se da im
je staklo do zaštite prirode, ali to nije istina. Dok se u hali HET-a održavala
konferencija o utjecaju elektrana na zaštitu životne sredine, iz njenih pogona je
upravo taj dan iscurilo šest tona mazuta i zaplivalo Trebišnjicom, ilustrirao je
Sikimić (GT, 16.4.1989).
Nekoliko godina prije toga u javnost je izišla vijest kako je 16. svibnja. 1985. u TE
Gacko došlo do havarije. Podignuta je optužnica protiv četvorice, jer je došlo do
„goleme materijalne posljedice“ (GT, 15.6.1986). Nije se mogao zapaziti ni jedan
članak koji govori o tome da je sudstvo imalo primjedbi na ekološku štetu koju ta
termocentrala proizvodi na okoliš.

1.5.3.8. Rezime promjena

Kroničari poslijeratnog razvitka zaključuju kako su tijekom poraća nastupile mnoge
promjene u životu popovskih sela. Nakon što je izgrađen hidrosistem na Trebišnjici,
Popovo više nije bilo izloženo poplavama. Godine 1976. crpna stanica u Hutovu
učvršćuje sigurnost od poplava, ali omogućuje i «određeni nivo rijeke (kanala), pa se
ona koristi za navodnjavanje». Potom se grade kuće bliže polju; u Čavšu se spuštaju
na nekoliko desetaka metara od polja. «Prvo je uselio Novo, avgusta 1968, zatim
Milan, maja 1971, da bi avgusta 1991. bilo 9 završenih kuća od kojih 7 useljenih»
(Milošević 2004). Za gradnju kuća koriste se moderni materijali poput betona
(betonski elementi), ili kamena i betona; uglavnom su jednokatne, pokrivene kupom.
Veličina im je: 8-10 m širine i 10-12 dužine. Imaju najmanje tri sobe, dnevni boravak
s nišom (kuhinjom), podrumom i garažom, terasom i uređenim dvorištem, te
posebnom malom kućom, dimaricom s ognjištem. Čatrnje se grade iznad ili pored
kuće, dubine 4 širine 3,5 i dužine 4,5 metara. Također, prave se torovi i svinjci
(Milošević 2004).
Od 1977. kuće su opremljene električnim šporetom, frižiderom, zamrzivačem, radio-
aparatom, kazetofonom, televizorom (zbog slabe pokrivenosti signala slika je loša),
peglom, mikserom, vešmašinom, i drugim uređajima. Namještaj, kuhinjski i sobni,
posuđe, odjeća, obuća, pokrivači, posteljina, obavezan su dio svake kuće, a sredstva
za higijenu kupovala su se i koristila svakodnevno u svakom domaćinstvu (Milošević
2004, 52). Uz ovu opću ocjenu, za volju što realnije slike, treba zadržati u sjećanju

186
neke podatke koje smo gore iznijeli, poput one o slamarici, o tri tranzistora od koja
su dva pokvarena, itd.
Pri tome, ognjište, koje je u većini kuća imalo tek glinenu podlogu, rijetko motune,
poslije rata istiskuje štednjak «bosanac», a poslije šezdesetih štednjak postaje
obavezan (Kriste 1999, 250). Konja zamjenjuje automobil, a vola kultivatori i
traktori (Kriste 1999, 249). Zemlja se obrađuje isključivo traktorima i
motokultivatorima, žito se vrše kombajnima, mijenjaju se kulture: sije se pšenica,
krmno bilje i povrće, te sadi vinova loza plantažno u polju. Polje dobiva više na
značaju na štetu brda. Mijenja se način privređivanja i standard življenja,
stanovništvo prodaje poljoprivredne viškove, kupuje industrijske proizvode, mašine i
vozila, te «uopšte život postaje bolji» (Milošević 2004, 52).
Domaća radinost iščezava, i početkom osamdesetih u domaćinstvu se još rade samo
čarape, džemperi, ćilimi, serdžade i sl. (Milošević 2004, 52). Najbolji pokazatelj
promjena je narodna nošnja, koja je u kratkom vremenu nakon Drugog svjetskog rata
potpuno iščezla (Kriste 1999, 249). Potkraj osamdesetih u Zavali se mogao naći
jedini popovski bačvar, Andrija Lučić, koji je nasljeđivao obiteljsku tradiciju izrade
drvenog posuđa (GT, 20.1.1989). Već ranije su u svakodnevnu odjeću prodirali neki
moderni materijali: za potplate opanaka umjesto svinjske ili kozje kože, koje se lako
poderu, koriste gumu od automobilskih kotača.
Promjene obilježavaju svakodnevni život, kao i trenutke rađanja i umiranja. Do
šezdesetih ni jedna žena župe Trebimlja nije išla roditi u rodilište, premda u Ravnom
jesu nedugo iza rata. Istodobno, na Trebimlji se u sprovod uvodi mrtvački sanduk,
zajednička kapsa. Prije toga koristila bi se primitivna nosila izrađena od dva tanja
stabla hrasta i nekoliko poprečnih gredica, koje bi se učvrstile konopom. Rijetki su
na Trebimlji imali grobnice, pokapalo se u zemlju (Kriste 1999).

Kriste smatra da je odbacivanju običaja pridonijela tuga zbog nestanka 180 ljudi iz
njegove župe za vrijeme rata. Zbog tih i razvojnih razloga, osobito zbog raspada stare
organizacije i dodatnih migracija, obitelj u Popovu polju je strahovito smanjena.
Obitelji bez muškaraca ili mlađih članova nisu bile rijetke. Osobit primjer je bio
Čavaš. Ulogu domaćina preuzeo je otac novoformirane obitelji, a njegova žena se
brinula o podizanju djece i o kući. Odrasle osobe samostalno su radile i nisu polagale
računa domaćinu, birale su sebi životne suputnike i težile odvajanju i osnivanju svoje
uže obitelji. Mladi su više učili, a manje radili u domaćinstvu. Sredinom šezdesetih
formiraju se prve generacije koje se spremaju u svijet, te odlaze na rad u obližnje
općinske centre ili dalje u svijet (Milošević 2004, 50). Ovi odlasci će sve više
obilježavati svakodnevnicu Popova polja i na kraju se pokazati kao jedan od ključnih
problema. Popunjenost škola slikovito će navijestiti sudbinu života u Popovu polju:
Trebinja je 1965. imala 127 polaznika, a 1986. – 48. U Veljoj Međi četverorazredna
osnovna škola, koja je počela raditi 1938. morala se zatvoriti 1978. Na Cicirini je
četverorazredna osnovna škola radila od 1949. do 1957. godine.
Demografska statistika župe Ravno pokazuje sljedeći ritam:

187
1937: 232 kuće sa 2392 stalno naseljenih osoba i 170 „vani“, većinom u Americi;
1947: 295 kuća sa 1612 stalno naseljenih osoba;
1968. 277 kuća sa 1369 stalno naseljenih osoba (DNJN, 1969/9:52).
Nakon toga pad stanovništva bio je sve izraženiji. Godine 1974. župne statistike
govore da je u Ravnom rođeno gotovo dvostruko manje djece nego što je umrlo
osoba. (DNJN, 1975/21:43-44). Iz Čavša je 1974. odselio Cvjetko Palameta sa
suprugom Verom i dva sinčića i naselio se u Jakšić kod Požege. Nakon toga, u Čavšu
su ostale još dvije mlade katoličke obitelji: Joze Palamete i Mladena Bore (DNJN,
1974/19:20). Glas Trebinja zaredao je niz reportaža o selima Popova polja i okoline,
koja se evidentno gase (Orahovi Do 15.1.1980; Belenići 14.5.82; Grmljani 4.4.1986;
Orašje 18.4.86; itd). Trebimlja uskoro postaje «selo vikendaša»: ljudi dolaze obraditi
koji vrt, prozračiti kuću i možda pobjeći od onoga što im je nekada bio ideal (Kriste
1999, 73). Razvoj sela, odnosno Popova polja, evidentno je tokom poraća dobrim
dijelom bio u funkciji hidroenergetskog projekta. Ceste, dalekovodi, rasvjeta i sl.
ponekad su ovisili o HET-u, kao i poljoprivreda, koja mu je u stjecanju političkog
legitimiteta služila kao komparativna prednost. Industrija nije samo bila glavna
djelatnost u BiH, nego je upravljala cjelokupnim razvitkom života zemlje.

1.5.4. Istraživanje stanja i razvojnih mogućnosti poljoprivrede Popova polja

Prethodni pregled razvoja Popova polja temeljio se na izvorima koji su nam prenijeli
više neposrednih zapažanja o životu i sudbini ovdašnjih ljudi i sela. Nedostajalo je
ozbiljnih socioloških istraživanja koja bi dala stručne odgovore što se i zašto zbiva u
tom ruralnom području koje je najmanje dvije tisuće godina živjelo od njegove
plodne zemlje, a sad je, eto, njezina nedostatnost razlog zamiranja pa i gašenja
života. Imali smo sreću koja se rijetko javlja; to da nam je pred završetak rada na stol
„palo“ jedno izvrsno istraživanje stanja i razvojnih mogućnosti poljoprivrede Popova
polja. Radio ga je sociološki tim Instituta za društvena istraživanja u Zagrebu: Alija
Hodžić, Vlado Puljiz i Maja Štambuk. Terenski dio rađen je u prosincu 1978., a rad
zgotovljen 1979. (Hodžić et al. 1979). Taj rad, koliko nam je poznato, do sada nije
predstavljan javnosti i došao nam je u ruke zahvaljujući informaciji koautorice Maje
Štambuk i ljubaznosti Instituta za društvena istraživanja. U njemu su dana
demografska i socio-ekonomska obilježja stanovništva Popova polja, reprodukcija
gospodarstva, tipovi i životni standard domaćinstava, kao i odnos prema selu i
poljoprivredi. U narednih nekoliko stranica nastojat ćemo sažeto prenijeti većinu
glavnih problema i zaključke istraživanja.

Istraživanje se temelji na anketi face-to-face 426 predstavnika domaćinstava iz 24
seoska naselja, dakle, svakog drugog domaćinstva koje živi na tom području, a koje
se nije «administrativno odselilo». Takvih je bilo u skupinama naselja Ravno, Zavala
i Trebimlja. Obuhvaćena su naselja Drijenjani, Dračevo, Dubljani, Veličani, Galičići
(skupina naselja Veličani), Strujići, Koteze, Prhinje, Do, Dodanovići, (skupina

188
naselja Strujići), Sedlari, Grmljani, Mareva Ljut, Budim Do, Zavala, Češljari,
Belenići, Golubinac, Kijev Do, Orahov Do (skupina naselja Zavala), Ravno, Čvaljina
(skupina naselja Ravno), Dvrsnica, Velja Međa, Čavaš, Orašje (skupina naselja
Orašje) te Cicrina, Trnčina i Trebimlja (skupina naselja Trebimlja). Nisu, dakle,
obuhvaćala sva popovska naselja: Poljice, Tulje i Mrkonjići na južnom dijelu, te
Hutovo, Zelenikovac, Glumina i Dobri Do na sjevernom dijelu.
U tim selima je poslije rata izražena deagrarizacija koja je izazvala značajne
promjene u obimu poljoprivredne proizvodnje, promjene u socijalnoj strukturi
seoskog stanovništva, njegovoj zavisnosti od poljoprivredne proizvodnje, te
promjene u ukupnom načinu života. Sastavni dio promjena je smanjenje
stanovništva, njegovo starenje, smanjenje radnih aktivnosti i smanjenje radno-
aktivnog stanovništva. G. 1948. u selima je bilo oko šesti tisuća stanovnika, 1961.
broj se neznatno smanjio, a 1971. naglo se smanjio (indeks 1971/1961 je 80,3). Udio
stanovništva Popova polja u stanovništvu općine Trebinje se stalno smanjivao: 1948.
iznosio je 22,4  posto, 1961. 19,6 posto, a 1971. 16,4. Oba trenda su nastavljena.
Prosječno domaćinstvo ima 3,8 članova, a najviše, 28,7 posto ih je dvočlanih. U
manjim domaćinstvima (do 4 člana) kućedomaćin je u 80,5 posto slučajeva star 65 i
više godina.

U Popovu polju je prisutno progresivno odseljavanje. U 426 anketiranih
domaćinstava živi 1.610 ljudi, od kojih se od trenutka formiranja domaćinstava
odselilo 860 članova. Najviše je domaćinstava iz kojih su odselila dva člana (28,3
posto), jedan član (22,4 posto) i tri člana (21,1 posto). Najviše ih je iz skupine naselja
Veličani i Ravno. Odselilo je više mlađih muškaraca, a ostalo mlađih žena, pa je
smanjena mogućnost biološke reprodukcije stanovništva. Odseljavanje najvitalnijeg
dijela stanovništva vidljivo je u činjenici da u 88,5 posto domaćinstava nema
predškolske djece, a u cijelom području je uopće malo djece. Razgradnjom
višeporodičnih domaćinstava ne nestaju kao drugdje mlada, nego staračka
domaćinstva. Progresivno odseljavanje potpuno je dovelo u pitanje mogućnost
demografske samoobnove. Samo u četvrtini domaćinstava nije bilo odseljavanja, ali
taj broj je mali kad se uzmu u obzir domaćinstva koje nisu imale nove članove ili
koja su potpuno odselila.

Razlog odseljavanja je najčešće zaposlenje. Mjesta zaposlenja i koncentrirane
djelatnosti su Dubrovnik, u koji se odselio najmanje jedan član iz 42,7 domaćinstava,
te Trebinje, u koje se odselio najmanje jedan član iz 19,2 domaćinstava. Zbog
njihove udaljenosti i loših prometnih veza, nije se moguće baviti dvojnom
djelatnošću, tj. još i poljoprivredom. U Dubrovnik češće od drugih odseljavaju
stanovnici skupine naselja Zavala, Ravno i Trebimlja. To je uvjetovano ekonomskim
razlozima, preferiranim načinom života (veći grad više pruža), te kulturno-
povijesnim razlozima. U inozemstvu ima Popovaca iz 9,8 posto domaćinstava.

189
Autori studije procjenjuju da će se proces teško zaustaviti, ako ne dođe do ponovnog
teritorijalno-političkog osamostaljivanja područja Popova polja.
Kućedomaćin je u pravilu stariji muški član domaćinstva, ali u nekim selima ima 15-
17 posto žena. Najviše kućedomaćina ima četiri razreda osnovne škole, oko 46 posto.
Kućedomaćin je najčešće individualni poljoprivrednik (33,3 posto) ili penzioner
(32,9 posto). Penzija je najčešće stečena zaslugom u ratu – od 140 kućedomaćina
penzionera, 112 ih ima boračku penziju. Postojeća radna snaga ima nizak aktivitet i
on se još smanjuje. Najaktivniji dio stanovništva ovoga kraja svoju aktivnost
ostvaruje izvan svoga područja.

Prosječna veličina ukupnog zemljišta je 3,9 ha po domaćinstvu, a obradivog
zemljišta 2 ha; 60 posto domaćinstava ima upravo toliko. To nije nedovoljno, ali
nedostaje radne snage za obradu zemlje. Aktivitet na individualnim posjedima je vrlo
nizak; čak 73,7 posto domaćinstava ima zapušteno obradivo zemljište, a više od
polovice zemlje se ne obrađuje. U tome prednjače gospodarstva iz skupine Veličani,
a potom Zavala, a najmanje iz skupina Orašje i Strujići. Većina ispitanika misli da je
nedostatak radne snage razlog za zapuštanje zemlje. Međutim, to je samo donekle
istina; autori to vide kao izraz nekritičkog mišljenja i mirenja sa situacijom. Zapravo,
nepoljoprivredne djelatnosti, koncentrirane u Dubrovniku i Trebinju, ekonomski i
kulturno-psihološki istisnule su poljoprivrednu djelatnost na ovom području čak do
te mjere da su izostali procesi modernizacije poljoprivredne proizvodnje. Promet
zemljišta je sasvim neznatan. Veličina posjeda nije bitan činitelj poljoprivredne
proizvodnje, što pokazuje da zemlja ima malu vrijednost. To posebno dolazi do
izražaja u domaćinstvima koja primaju mirovine, osobito boračke. Unatoč svim
nepovoljnim prirodnim uvjetima, mogućnosti su bile veće od ostvarenog, ocjenjuje
se u istraživanju.

Svakako da su na visok stupanj deagrarizacije utjecale razne historijske okolnosti,
konfliktne situacije i vrijednosne orijentacije stanovništva, ali to nije uključeno u
istraživanje pa se ne može o tome zaključivati (Hodžić et al. 1979). Indikativno je da
se pod istim gospodarskim pretpostavkama različito proizvodno ponašaju
gospodarstva u kojima bar jedan član ima penziju od onih u kojima nemaju. Posebno
ona koja imaju boračku penziju. A takvih je bar polovica. Zato treba problematizirati
razloge ispitanika zašto je došlo do napuštanja zemlje. Jer zemlja ne čini prepreke
razvoju gospodarstava, ni individualnih ni društvenih.

Ulaganja u poljoprivredu su jako niska. Pored loše opremljenosti tradicionalnim
sredstvima za rad u poljoprivredi, još su lošije opremljena modernim strojevima i
opremom. Na ovom području koriste jedino traktor i kultivator. Posjedovanje i
korištenje tradicionalnih sredstava za rad je neznatno: plug i ralo ne posjeduje i ne
koristi oko 85 domaćinstava. Od suvremenih sredstava traktor ima 4,7 posto (u
apsolutnim vrijednostima to je oko 20 strojeva), kultivator 11,1 posto (47 komada), a

190
sijačicu, vršilicu ili kamion ni jedno domaćinstvo. Traktor posjeduju najviše u
skupini naselja Trebimlja i Orašje, a najmanje Zavala; korišten je najviše u skupini
naselja Orašje, Trebimlja i Ravno, a najmanje u skupini naselja Veličani.
Posjedovanje kultivatora je najviše u skupini naselja Ravno (22,9 posto), Trebimlja
(17,5 posto) i Zavala (12,8), a najmanje u skupini naselja Veličani (1,5 posto).
Jedine investicije su podizanje vinograda, koji su usto mali. I one su povezane s
ostvarivanjima prihoda izvan poljoprivrede. Stoga je na djelu stagnantni ili regresivni
tip ekonomske reprodukcije.
Struktura proizvodnje ostala je nepromijenjena. Biljna proizvodnja je tradicionalna:
najveći broj domaćinstava proizvodi žitarice (77 posto), zatim grožđe (65,5 posto) i
krmno bilje (60,3) posto. Proizvodnja je skoro isključivo namijenjena za vlastitu
potrošnju i jako malo se iznosi na tržište.
Stočarska proizvodnja zahtjeva znatno više rada. Od stoke su najzastupljenije krave,
ovce, konji, perad i nešto koza. Broj grla je mali: prevladavaju domaćinstva koja
imaju jednu kravu (69 posto), jednog konja (44,4 posto), zatim do 20 ovaca (47,2
posto) i do pet koza (13,5 posto). To je znatno manje od jugoslavenskog prosjeka.
Najviše ih drži stoku u naseljima skupine Trebimlja, a najmanje Ravno. Ovdje se dio
proizvoda iznese na tržište, po jedno tele ili do pet ovaca po domaćinstvu, ali je i ova
proizvodnja većinom namijenjena autokonzumu.
Socijalna reprodukcija gospodarstava je takva da će područje uskoro ostati bez
poljoprivrednika, tj. da će zemlja postati vlasništvo nepoljoprivrednika.

Dominantan izvor prihoda izvan gospodarstva je penzija iz radnog odnosa ili/i
boračka penzija. Takvih je 57,2 posto ukupnog broja domaćinstava koji imaju
prihode izvan gospodarstva. Prema skupinama naselja, najviše ih je u Veličanima,
65,2 posto, Strujićima 35,2 posto, Orašju 32,3 posto, Zavali 27,7 posto, Ravnom 18,6
posto i Trebimlji 8,7 posto. Veličani su u najpovoljnijem položaju po iznosu
mjesečnih prihoda, gdje 73,8 posto prima više od 3.500 dinara, a u najnepovoljnijem
Orašje, gdje 74,5 posto domaćinstava prima do 3,500 dinara. Ovi podaci pokazuju
potpunu marginalizaciju proizvodnje u poljoprivrednom gospodarstvu; za većinu ona
ima sekundarni značaj.
Međutim, osnovna diferencijacija nije u izvoru prihoda nego u tome jesu li staračka /
hoće li to uskoro postati, ili će se reproducirati kao proizvodne jedinice.
Također, standard i razina opremljenosti domaćinstava ovisi o vanjskim prihodima,
izvan gospodarstva, a zatim o penzijama.

Vrlo je mali broj novosagrađenih kuća: najviše ih je izgrađenih do 1918., njih 58
posto, zatim od 1919-1945. 25,6 posto, 1946-1970, 4,2 posto i kasnije 2,6 posto.
Većina je adaptiranih: do 1960. rekonstruirano je 37,7 posto, 1961-1965. 20,3 posto,
1966-1970. 14,1 posto i nakon 1976. 6,9 posto. Za usporedbu, u BiH je nakon 1946.
čak 76,6 posto domaćinstava sagradilo nove kuće. Prema ovom ispitivanju, čak 72
posto ispitanika ne namjerava graditi ni popraviti kuću. To su indikatori da

191
namjeravaju napustiti kraj. Angažiraju mala sredstva i namjeravaju zadovoljiti
trenutne potrebe.
U pogledu ukupnog stambenog prostora, najviše domaćinstava, 41,3 posto, ima 21-
40 m2, a 32,2 posto 41-60 m2; 55 posto ih ima dvije sobe pored kuhinje. Razina
opremljenosti kuća je niska. Od osnovnih instalacija u kućama električnu struju ima
84 posto, vodovodne instalacije u dvorištu 11,3 posto, vodovodne instalacije u kući
3,3 posto, kupaonu i wc s ispiranjem 2,8 posto.
Od sredstava za rad u domaćinstvu električni, uljni ili plinski štednjak ima 80,5
posto, hladnjak 55,2 posto, električnu, uljnu ili plinsku peć 19,2 posto, stroj za pranje
rublja 5,9 posto a škrinju za duboko zamrzavanje – ni jedno. Od sredstava za odmor,
zabavu i komunikaciju, radio ih ima 57 posto, televizor 27 posto, gramofon 12 posto,
magnetofon 2,6 posto, automobil 7,3 posto, te motocikl 1,2 posto. U usporedbi s
drugim područjima u BiH ovdje je više štednjaka, hladnjaka i peći, a drugoga je
manje. Prema posjedovanju ovih sredstava vrši se značajna diferencijacija seoskih
domaćinstava.

U pogledu odnosa prema poljoprivredi, dvije trećine seljaka misli da su najbolje
prošli njihovi susjedi koji su napustili Popovo polje. Polovica kućedomaćina misli da
bi za mlade bilo najbolje da se zaposle izvan poljoprivrede, ali da ostanu na selu kao
«seljaci-radnici». Poljoprivrednici i nepoljoprivrednici nisu imali puno izbora kad je
u pitanju osnovna djelatnost. Poljoprivrednici su to ostali biti zbog unutrašnjih i
vanjskih zapreka za zaposlenje izvan gospodarstva, a nepoljoprivrednici su to postali
ne zbog negativnog odnosa prema gospodarstvu već zbog ekonomske sigurnosti i
većih prihoda. Bili su bitni ekonomski motivi; zadržavanje posjeda gubilo je
ekonomski, a zadržavalo kulturno-psihološki značaj (Hodžić et al. 1979).

Zaključno, autori smatraju da je kod stanovništva Popova polja prisutno uvjerenje
kako je moguće izvršiti značajnu promjenu u aktivnosti na njihovim gospodarstvima.
Prema autorima, stanovništvo tome daje veći značaj od onoga koji se može realno
očekivati. Dugogodišnja recesija bitno je umanjila mogućnosti individualne
poljoprivrede za njezin razvoj, smatraju.
Budući je jedno od ciljeva istraživanja bilo vidjeti kako se vlasnici zemlje odnose
prema mogućoj prodaji ili iznajmljivanju, zaključeno je da individualna
poljoprivreda nema izgleda, ali društvenim organizacijama na raspolaganju stoje
otkup, zakup i udruživanje zemljišta, čime je moguće doći do velikih površina na
kojima se može organizirati proizvodnja. Tome na putu stoji značajna zapreka:
nedostatak radne snage. No, na raspolaganju su domaće osobe koje sada rade u
udaljenim naseljima, primjerice u Dubrovniku, te sezonska radna snaga: domaća
ženska i sa strane. To je samo za početak. Za ozbiljniju organizaciju posla potrebne
su dugoročne i obuhvatne intervencije na ovom području. Potrebna je sanacija i
revitalizacija cijelog područja (kao uvjet za postizanje većeg stupnja aktiviteta), što
pored uređenja zemljišta, znači, prije svega, formiranje jednog naselja koje će biti

192
središnje i gravitirajuće za cijelo područje Popova polja. To znači razvijanje
privredne, komunalne, zdravstvene, kulturno-obrazovne, i administrativno-političke
djelatnosti, koje bi moralo imati gradsku organizaciju i način života. Ravno ima
najviše pretpostavki za to. Također, podrazumijeva se uređenje prometnica, u
naseljima i među njima.
Glavni okvir za razumijevanje depresivnog stanja u Popovu polju jest, s jedne strane,
njegova prostorna izoliranost s udaljenim gravitacijskim centrima u kojima je
koncentriran rad i cjelokupan društveni život, a s druge strane, ostajanje bez vlastitog
gravitacijskog središta (polifunkcionalnog centralizirajućeg naselja). Podizanje
socijalne gustoće (aktivnosti, prometnica itd.) osnovni je uvjet revitalizacije Popova
polja, tj. suzbijanje daljnjeg odseljavanja najvitalnijeg stanovništva i stvaranja
pretpostavki za njegov rast (Hodžić et al. 1979). Bez ovoga nema razvoja, a sva
ulaganja ostaju nesigurna, zaključak je poljoprivredno-sociološke studije  o Popovu
polju.

Kako ova studija ima značaj kompleksnog komentara iznimno visokog kredibiliteta,
njoj se zapravo ništa bitno novo ne može dodati. Možemo samo uputiti na razvoj
događaja koji je vremenski slijedio izradi ove studije. Njega smo izložili paljetkujući
lokalne izvore i on potvrđuje crne slutnje studije. Demografski, Popovo polje je na
samrtnoj postelji. Nesretni razvoj događaja iz devedesetih godina 20. stoljeća trebao
je bolesnika isključiti s aparata.

193
1.6. Kulturno jedinstvo i politička disolucija prostora

U nastavku ćemo dati pregled poznavanja Popova polja na području društvenih
znanosti, odnosno pregled onih elemenata koji u njegov krajolik utiskuju vidljiva
kulturna obilježja i time ga na izravan ili posredan način društveno vrednuju; oni
predstavljaju „suvišak“ značenja koji se ne može posve protumačiti prirodoslovnim
ili pukim upotrebnim vrijednostima, a koji je presudan za doživljavanje te krajine.
Najprije ćemo se upoznati s općekulturnom slikom Popova polja koju u tom pogledu
zatičemo u pet monografskih radova posvećenih Popovu ili njegovim dijelovima, te s
onim što ti radovi naglašavaju da je važno u razumijevanju ovdašnjeg krajolika.
Potom ćemo pokušati dati sistematizaciju važnijih elemenata materijalne kulture u
krajoliku – poput gomila, gradina, crkava i stećaka – kako ih vide službene
institucije. Poseban medij u kojem se očituju kulturna obilježja krajolika je kulturna
svakodnevnica, odnosno sve ono što u svojim istraživanjima povezuje kulturna
antropologija, odnosno etnografija, pa ćemo se osvrnuti na Popovo polje i iz tog
gledišta. Zatim, dodirnut ćemo se slike krajolika Popova polja koja je stvorena u
publicistici o Drugom svjetskom ratu. Potom, slijedit ćemo što radovi u vezi s tim
kažu o Popovu kao pejsažnom entitetu, njegovim naseljima i stanovništvu, te
pokušati u tome pronaći odgovor o mogućem identitetu Popova polja.

1.6.1. Popovo u monografijama

1.6.1.1. Mićević i Filipović – Popovo u Hercegovini

Popovo u Hercegovini je bez sumnje najcjelovitija i najbolja knjiga urađena do kraja
20. stoljeća o cjelini ovoga područja. Radi se o antropogeografskoj studiji
suvremenih prilika u Popovu koje su nastale kao rezultat složenog djelovanja fizičko-
geografskih i društvenih činitelja (Mićević i Filipović 1959, 8). Građu iz naroda
pribavio je najbolji poznavatelj Popova polja, Ljubo Mićević, a dopunio iz pisanih
izvora, te stavio u kontekst fizičko-geografskih, povijesnih i gospodarski zakonitosti
i prilika Milenko Filipović, etnogeograf koga srpska etnologija smatra jednim od
najvećih srpskih autora na tom području (Vlahović 2006). Posao je započeo 1931.
kad su autori zajedno posjetili Čvaljinu i napravili ogledni obrazac opisa sela, što je
Mićević nastavio za ostala sela do 1938. godine. Filipović kaže da je te godine bio
gotov «grub koncept koje je trebalo još doterivati» (Mićević i Filipović 1959, 7). U
Drugom svjetskom ratu taj je opis manjim dijelom uništen, a na samom početku rata
Mićević je ubijen. Filipović je posjetio Popovo i 1932. pa još 1951., 1954. i 1956.
kako bi rad «upotpunio, uklonio neke nejasnosti i proverio mnoga kazivanja». Građa
je sastavljena prema stanju na terenu iz 1938. a Filipović ju je dopunio podacima do
sredine pedesetih. Izuzetnu okolnost predstavlja napomena da je rad pripremljen za
tisak 1957. dvije godine prije nego su «otpočeli veliki radovi na Trebišnjici koji će,

194
kad budu dovršeni, potpuno izmeniti izgled i prilike u Popovu» (Mićević i Filipović
1959, 8).

U uvodu Filipović ovaj rad dovodi u vezu s monografijom Hercegovina Jevte
Dedijera (1909) koji je donio opise nekoliko popovskih sela autora rada Šuma, Površ
i Zupci u Hercegovini Obrena Đurića-Kozića (1903). Istraživanje je obavljeno uz
pomoć Etnografskog instituta SAN u Beogradu i Naučnog društva u Sarajevu, a na
terenu autor je imao podršku predsjednika Narodnog odbora općine Ravno Dušana
Perotića (Čvaljina). Građa se izlaže u dva dijela: općem i posebnom. U općem, kojeg
potpisuje Filipović, opisuje se Popovo kao geografska cjelina, priroda u Popovu,
prošlost područja, njegovo stanovništvo, naselja (tipovi i položaj naselja, tipovi kuća
i drugi činitelji), te gospodarska obilježja Popova. U posebnom dijelu, čiji je autor
Mićević, donose se opisi 43 naselja (sela). Za svako je dan položaj i smještaj,
navedeni prirodni i umjetni izvori vode («živa voda», lokve, stare i nove čatrnje),
popis obradivih parcela u polju i brdu, popis vinograda i pašnjaka, broj kuća, popis
elemenata kulturne baštine, uglavnom gomile, gradine, crkve, stećci za koje se
navodi naziv «grčke grobnice», kužna groblja i omeđine, te popis rodova
(prezimena) svrstanih u vjerske skupine i njihova podrijetla.

Obuhvaćena su sva sela okvirom polja od Poljica na jugozapadu, prema
sjeverozapadu: Sedlari, Grmljani (Grmjani), Kijev Do, Belenići, Golubinac, Zavala,
Orahovi Do, Čvaljina, Ravno, Cicrina, Trebinja (Trebimnja), Dvrsnica, Velja Međa i
Trnčina; potom se vraća na krajnju sjeveroistočnu točku, selo Tulje, pa nastavlja
istočnim rubom polja opisivati Mrkonjiće, Drijenjane, Drapiće, Dračevo, Korlati,
Veličane, Galičiće, Koteze, Strujiće, Do, Dodanoviće, Prhinje, Orašje, Čavaš i
Hutovo, te obuhvaća skupinu sela, tzv. Čariće, koji se nalaze na sjeverozapadnom
rubu polja: Prapratnica, Hotanj, Žukovica, Broćanac, Podgojnica, Dubravica,
Radetići, Gornji i Donji Zelenikovac te Gornji i Donji Drijen. Iako se slažu da nije
uobičajeno, autori Popovu pribrajaju Drapiće i Korlati na završju Bjelasnice, kao i
Dodanoviće. Također, slažu se da od Čarića u Popovo spadaju samo Gornji i Donji
Zelenikovac. Temeljitost pregleda naselja ogleda i u uvrštenju davno napuštenih sela
Doljana i Veljih Sela.

Jedno od važnih pitanja ovog dijela rada jest protuslovlje zašto se Popovo, kao
izrazita područna cjelina, nije razvilo u homogenu društveno-geografsku jedinicu.
Popovo ili Popovsko polje određuju kao najniži dio depresije – slijepe doline krške
rijeke Trebišnjice, «najduže reke ponornice» - čije je dno potpuno ravno i prekriveno
slojem plodne zemlje, «dok je svud unaokolo najljući krš». Granice su mu od Poljica
do podnožja planine Žabe. Smješteno je u Donjoj Hercegovini i ima dobre prirodne i
prometne veze s okružjem (karta 3). Hidrografske prilike su po autorima
najutjecajniji dio područja. U čitavom Popovu nema «nikakve normalne rijeke ili
potoka» i polje «svake godine četiri puta mijenja svoj izgled». Rijeka Trebišnjica

195
ljeti presahne a veći dio godine polje je pod vodom, što povećava njegovu plodnost,
ali jako skraćuje vegetacijsko razdoblje. Zbog tih stalnih plavljenja u Popovu se nije
razvilo veće privredno i prometno središte. Osim pruge, nema ni jedna druga
komunikacija koja povezuje cijelo Popovo. Ceste ne predstavljaju nikakvu cjelinu
niti sistem u odnosu na Popovo; one ga uglavnom samo dodiruju. Konjski su putovi
još pedesetih bili glavne veze između većine sela oko Popova. Stoga su pojedini
njegovi dijelovi gravitirali susjednim područjima, prvenstveno Čapljini, Dubrovniku
i Trebinju. Cicrina i Trebimlja su u življim vezama sa Slanim i Čepikućama nego s
Ravnim u Popovu. Ipak, granica koja je stoljećima dijelila isto stanovništvo
uvjetovala je njegov različit razvitak.

Fizičke prilike nametnule su se za granice samo s jedne strane te cjeline; one se na
sjeveroistoku povlače uglavnom po najvišim točkama bila između Popova i Ljubinja,
a sjeverni okvir po strmim padinama prema Gornjem Hrasnu. Međutim,
administrativna granica se ne poklapa sa sjevernom fizičkom granicom, nego ide
rubom polja ili desnom obalom Trebišnjice. Na zapadu prirodna granica nije izrazita
pa se nametnula granica političkih formacija (Hercegovina – Dalmacija) koja se
stoljećima nije mijenjala. Tako je i s južne strane.

Kao ni danas, ni u tursko doba Popovo nije činilo jednu administrativnu cjelinu. Tada
je Gornje polje s Ravnim pripadalo Trebinjskom kadiluku, a ostala sela su bila u
Ljubinjskom. Sela južnije od polja zovu se Bobani. Za vrijeme Austrije i Prve
Jugoslavije Popovo je također bilo podijeljeno na Trebinjski, Ljubinjski i Stolački
srez. Do 1963. općina Ravno obuhvaćala je sva popovska sela osim Poljica, Sedlara,
Tulja i Mrkonjića. Navedena sela pripadala su općini Hum u Trebinjskom srezu, dok
je Hutovo pripadalo općini Čapljina. Popovu su neko vrijeme pripadali Drapići iznad
Drijenjana na planini Iliji.

Unatoč tome, u pojedinim fazama života Popova, dolazilo je do prisnih i čvrstih veza
koje su Popovo činile cjelinom. Nepravilnosti u nastupanju i prestajanju blata bile su
«povod da se kod Popovaca stvore naročiti oblici saradnje koji prelaze granice roda i
sela i koji imaju regionalni karakter, tako da se tada Popovci osećaju kao jedna celina
(Mićević i Filipović 1959, 25, pozivaju se na Mićevića 1952, 241-242).

Naziv Popovo poznat je od druge polovice 12. stoljeća u obliku Papua za područje
jedne županije u humskoj zemlji, kažu autori pozivajući se na Šišićev Ljetopis popa
Dukljanina. Dodatak polje novijeg je datuma i knjiškog podrijetla te se odnosi na
ravni dio nizine. Smatraju da bi bilo točnije zvati ga Popovsko polje. Koristi se i
naziv Popovska vala ili samo Vala. Podsjećaju i na predanje koje je zabilježio
Mihajlović da se nekada Popovo zvalo Kriva luka.

196
Filipović se osvrće na krš Popova polja i za njega navodi izraze krš, karst i ljut, čapor
i riga. Krš je ono što okružuje ravni dio polja prekriven slojem plodne zemlje, i čini
njegovu suprotnost. «Dno Popova je u leto pitoma oaza u golom sivom kršu»…
(Mićević i Filipović 1959, 9). Okvir Popova je svuda od kretacijskih krečnjaka sa
pojavama pravog ljutog krša. Znatne površine pretstavljaju ljut. Tako se zove veliki
krš gde su naslagani i poređani mnogi blokovi krečnjaka tako da sve drže jedan za
drugi; ljut se kaže i za pojedine velike stance kamene i za neprohodni krš uopšte.
Čapor je teško pristupačna litica, a riga su pravci slojeva koji strše iznad zemlje.
Obrasli dijelovi terena između riga su lastve (Mićević i Filipović 1959, 20).
«Karsni teren», pobliže određuje «krečnjačkim sastavom zemljišta» (Mićević i
Filipović 1959, 109), a «predio divljeg karsta» je onaj «gde se vide velike ogolele
površine» (Mićević i Filipović 1959, 108). Također, kaže: Okvir i bila oko Popova su
tipičan krš: velike krečnjačke površine sa ponekom većom ili manjom uvalom,
mnogobrojnim pećinama, među kojima je najčuvenija Vjetrenica kod Zavale, i
ponorima, a na golim površinama su rige i škrapna polja (Mićević i Filipović 1959,
21). Ljuti krš, kaže, nije toliko uvjetovan geološki, nego je izazvan ljudskim
utjecajem, sječom šuma i uzgajanjem koza koje ne daju šumi da se zanovi.

Najutjecajniji element područja su po autorima hidrografske prilike. One se ogledaju
kroz poplave i suše. Poplave nekada traju i do 300 dana, a ljetne suše su intenzivne
da nema vode ni za piće. Tako, 1941. stoka nekih seljaka u Veličanima nije za 33
dana okusila vode (Mićević i Filipović 1959, 26). S tim je povezana i slaba
vegetacija. Voda je, dakle, po autorima, presudno utjecala na razvijanje svijesti o
(ne)jedinstvenosti Popova polja. Ona je dijelove polja ponekad čvšće vezala s
okolinom nego među sobom, a prirodne utjecaje na svoj su način fiksirala povijesna
zbivanja.

1.6.1.2. Puljić i drugi – župa Hutovo

Monografija o katoličkoj župi Hutovo (1994) omogućit će nam vrlo detaljan uvid u
jedan, sjeverozapadni dio Popova polja. U njoj je podrobno dan opći prikaz područja
kroz granice, reljef, vode, klimu, te biljni i životinjski svijet (Marija Konjevod);
zatim opis sela i zaselaka kroz njihov razvoj i današnji izgled (Stanislav Vukorep),
potom je dan pregled povijesti hutovskog kraja (Ivica Puljić), prikazana su hutovska
prezimena, objašnjeno njihovo podrijetlo i dani važniji podaci o svakom posebnom
rodu (Puljić i Vukorep). Završni dio pripada etnološko-etnografskim temama. Knjiga
je izišla na poticaj Katoličke crkve s ciljem da sve župe u povodu jubileja 1300
godina kršćanstva u Hrvata i tisuću godina trebinjske biskupije (1982) dobiju svoje
monografije. Hutovska, koja je prva u tom nizu, izražava nadu da će ona "biti
početnica u upoznavanju svojih korijena svakom stanovniku ovog podneblja, te kao
takva bit će i njegova putovnica za budućnost, u kojoj su upisani ne samo svi njegovi
osobni podaci: tko je, otkud je, kamo putuje, nego i smjer kojim ga staze povijesti i

197
predjedova usmjeravaju u budućnost." Monografiju je izdao biskupijski nakladnik
Crkva na kamenu (1994) iz Mostara, a autor predgovora je biskup Ratko Perić.

Priroda krajolika: Položaj ovog područja monografija određuje kao susretište dviju
hercegovačkih regija koje dijeli i spaja voda Popova i planina Žaba. Reljefno ga
opisuje tipičnim donjohercegovačkim kamenjarom pokrivenim šturim raslinjem, iz
kojeg strše veća ili manja brda između kojih su omanja poljica i njive ili krševite
ravni i padine (Konjevod 1994, 16). Dijelovi župe koji pripadaju Popovu su, po
autorici Zablatak, Vrutak, te dijelovi približno do Crnulje i do Turkovića.
Za Trebišnjicu iznosi podatak da njezin sliv čini devet rijeka i rječica ukupne dužine
310 km od čega površinskih 187 km i podzemnih 123 km (Konjevod 1994, 18). Kad
bi narasla, Trebišnjica bi brzo zajazila Ponikvu i ulazila u Vrutak gdje se nalazi više
ponora – Konjevodov, Mustapića, Perijin, Vukorepov – i njive Ponornice. Neki bi se
manji ponori zatvorili i stvarali novi. U Perijinom se duže zadržavala voda. Vrutak bi
brzo potonuo, ponekad seljani nisu imali vremena natovariti već pripremljenu ljetinu.
Ponekad bi se voda duže zadržala da Vrutak ne bi ni posijali. Opisan je svaki ponor,
ponekad bez uvida u svu relevantnu literaturu, i dani lokalni znakovi aktiviranja
ponora i hidrološke nuspojave potonuća polja po okolnim brdima. Česte su
grmljavine i munje koje uzrokuju nestanak struje, «ali stradanja ljudi i stoke nisu
značajnih razmjera» (Konjevod 1994, 25). I po ovoj autorici hidrološke prilike su
najutjecajnija prirodna činjenica u Popovu polju.

Lokalni tumači prirodnih pojava – hidrološki znakovi: Da je gornja tvrdnja – o
utjecajnosti vode na život – točna, potvrđuju i neki sporedni pokazatelji o načinima
na koje su ga Popovci doživljavali svoj kraj. Oni su s pratili neke manje hidrološke
pojave u krajoliku i koristili ih za gonetanje budućih prilika. Tako, u brdu Ruštici,
koje se nalazi sa zapadne strane polja, znao bi se na putu pojaviti izvor koji je na
putu i ponirao. Po mišljenju ljudi, on je nagovještavao tonuće Popova. Naprotiv
Gradnica je znala naglo izbacivati vodu bez obzira na vodostaj u Popovu (Konjevod
1994, 22). Ispravno tumačenje pojave s Gradnicom dao je Gašparović, što je izloženo
u prethodnom dijelu ovoga rada. Također, «kada bi potonuo Vrutak, tonula su i
Blaca kod Neuma». Međutim, narodno zapažanje povezivalo je tonjenje Popova i
pojavu voda u kamenici pod vrhom Nina (654 m). Slične okolnosti se spominju i s
povremenim izvorom udaljenim oko jedan kilometar istočno od Trovrhe, u
Marčinkovoj travi; oko Zelenikovca se pojave vode na Pločama poviše Omeđina,
iznad Podina i u Osoju izvor Pištet. Kad bi Popovo potonulo, šum vode bi se čuo u
škripovima pred velikom Mustapića pojatom ispod Raševića (Hutovo) i u nekim
jamama Hrasna.
Ponekad, točna visina vode na jednom mjestu, bila je znak da će se aktivirati neki
ponor ili izvor na nekom drugom mjestu: Na Malim vratima između Vrutka i
Zablatka ima jama Golubinka. Kad bi voda počela u nju ponirati, pojavljivali su se
izvori u Prapratnici (Pišteti pod Milinom gradinom). A kada bi, primjerice, «okrugli

198
kamen» u Prijespi (lokacija između Zablatka i Hutova) počeo tonuti, bio bi znak da
voda počinje ulaziti u Doljašnicu. Kad bi nad Vrutkom bilo 10 metara vode, ona bi
počela prodirati u Zablatak (Konjevod 1994, 21).

Što obilježava krajolik: Vrutak nosi naziv po jedinoj „živoj vodi“ u donjem dijelu
polja. U njegovu središtu se nalazio Bunar, izvor koji nije nikad tekao kao potok,
nego uvijek samo bio bunar. Iznad polja stršio je samo red kamenova visine oko pola
metra u obliku potkove promjera oko četiri metra u kojoj je na sjevernoj strani
umjesto zida stajala kamenica. Jedna od tradicija kaže da ju je isklesao neki Popovac
uz pogodbu da je dobije punu bobice (grahorasti plod) u koju je stalo oko 60 oka.
Ispod nje metar i pol u dubinu spuštalo se stepenište u obliku amfiteatra. Zatim je bio
drveni strop, u kojem su se nalazila vratnjika (vrata) promjera 50 cm, pa bunar
dubine oko tri metra zidova od drvene oblovine. U vrijeme suše voda bi se
smanjivala pa bi ljude spuštali da piljkaju vodu koja bi se još malo pojavljivala s
južne strane. Bio je dragocjen jer su na njega dolazili po vodu kad bi presušile
čatrnje, i to iz niza okolnih sela, a bio je i sastajalište onih koji su radili u polju i
čuvara stoke. Dok se čekalo na vodu zvona od stoke su zvonila, volovi rikali, pjevalo
se, dovikivalo, a ponekad se događala i tuča. U jugozapadnom dijelu Vrutka nalazio
se Brijeg visine do pet metara, od nanosa Trebišnjice, koji su ljudi koristili kao
građevinski materijal (Vukorep 1994, 44). Na Brijegu su bila guvna za vršidbu prosa
i poljari su na njemu imali hladnicu. Kažu da je i Hadži-beg imao tu hladnicu.
Nakon vrutačkih ponora vodu bi uzimala jama Golubinka pod Malim vratima.
Opasniji od svih većih ponora bili su oni nestalni, koji bi se svake godine pojavljivali
na drugom mjestu (Vukorep 1994, 45). Vrutak još obilježava Oltarište pod stijenom.
Ono je bilo skoro zatrpano kad se radila rijeka. Ispred Malog jaza na Guvninama je
po predaji zakopan Napoleonov vojnik.
Zablatak čini završni dio polja koji je tonuo i cijeli je bio obzidan suhozidom.  Od
Vrutka je odijeljen prolazom 10x5-6 m, kojem je po svemu sudeći Hadži-beg dodao
zidove i između njih ubacio drvenu ljesu. Legenda kaže da je nekom Đurinoviću
(Raiču) ukrao dijete i zazidao ga u jaz. Ispred ovoga zida Hutovci su na tzv. Malom
jazu više puta pokušavali podići kamenu branu da bi usporili potapanje Zablatka.
Međutim, tada bi voda brže potapala uzvodni dio Popova, pa bi je potom srušili.
Vukorep objašnjava i nekoliko naziva, od kojih neki pokazuju iznimno brze
promjene u tretmanu krajolika. Golubinka je po tradiciji dobila naziv Kaluđerov
ponor jer je do nje voda donijela utopljenog kaluđera. Zelenikovčani nisu htjeli za
njega platiti krvarinu7, iako je mrtvac nađen na njihovoj zemlji, nego su je platili
Hutovci i dobili zato Vrutak i Zablatak. Naziv Čolin grob dolazi od nadimka
Anđelka Vukorepa Čole kojeg je Udba ubila ondje 1950. Za vrijeme rada centrale na
njivi Kukavice napravljena je barutana, pa je sad tako zovu (Vukorep 1994, 47).

7 Oblik poreza u Turskoj koji su plaćali stanovnici za ubijenu osobu za koju se nije znao krivac.

199
Okladnica je prvi hutovski zaselak do Zablatka. Naseljena je od prapovijesti, a kroz
nju su prolazili važni putovi vjerojatno već u prapovijesti (Vukorep 1994, 49).
Svjedočeći o visinama poplava u Popovu, tradicija govori da su Popovci vezali
barćele u Nokovića vrtu poviše Okladnica. Radovi na Vrutku uništili su u Okladnici
nekoliko vrijednih spomenika među kojim i 4-5 gomila. Jedna od njih se zvala
Radovčuša. Vjerojatno je pripadala glasovitom cariniku Radovcu Vukanoviću.
Njegov napis je stajao ovdje te ga je Društvo prijatelja starina iz Hutova prenijelo u
hutovski lapidarij. Jedan izvor spominje da su ovdje bili neki „slavni dvori“.
Zatrpano je napušteno groblje, ne zna se kome je pripadalo, preko kojeg vodi put za
pogon za izradu čamaca (Vukorep 1994, 48).
Krkarac, brdo sjeverno od Vrutka, na kojem se nalazi Krk-gomila, prethistorijsko je
utvrđenje s naseljem na padini prema jugu. Oko gomile su dva opkopa između kojih
je obrambeni zid širine do tri metra. S nje se spušta jedan obrambeni zid prema
Vrutku, a drugi prema Zablatku. Svuda ima ulomaka keramike. Lokalitet je uvelike
uništen radovima koji se izvodili u nekoliko navrata: najprije je brdo 1922.
izdijeljeno u privatno vlasništvo koje su stanovnici obrađivali i u njima uzgajali žito i
buhač, potom, 1955. porušene su suhozidne pregrade i postalo je seosko ispasište, da
bi 1972. iznad gomile bio podignut bazen za vodovod za Ravno (Vukorep 1994, 50).
Dalje je Grebica, pitoma i zaštićena uvala, iznad koje se nalazi Lisina pećina, koja je
mogla biti obitavalište ljudima u prapovijesti. Na području Grebice se nalaze stijene
Crni kuci s ovećim kamenicama, među kojima se posebno ističe Plitara.
Gradina ili Hutovska gradina, dobila je ime po velikoj prethistorijskoj gomili koja se
sterala padinama do koju stotinu metara u dužinu. Iako je njezino kamenje korišteno
za razne građevine, još se vide na vrhu ostaci gomile. Tokom Drugog svjetskog rata
vojne posade su ovdje imale svoje mjesto. U novije vrijeme ondje je postavljen tv
repetitor. Svuda po Gradini se mogu naći ostaci klačina koje su, po tradiciji, najviše
paljene za vrijeme gradnje Grada i gradnje pruge. Po Lastvi ima više majdana ploče
koja se gonila za pokrivanje kuća u Grad i u Stolac (Vukorep 1994, 52).
Dalje od Okladnice su Dolovi, u kojima se još očuvalo bar oko 60 gomila. Neke su
sigurno bile grobne, a neke imale karakter utvrda. Na području zvanom Crkvine
nađeni su tragovi antičkog naselja i ostaci crkve – mala apsida, sjeverni zid, oltarske
pregrada i mali oltar – čiji se pojedini dijelovi nalaze oko 80 cm ispod grobova
stećaka, zajedno s novčićima iz različitih antičkih razdoblja. To je najveća nekropola
stećaka u Popovu polju (Bešlagić 1966), a pored ove nalazi se i jedna manja na
gomili u Karasovicama, koja je izgleda nešto novijeg datuma. Crkvine su vremenom
postale glavno groblje Hutova, koje je bilo aktivno sve do 1918, pa je mnogo
grobova unutar starijih ruševina. U nizu toponima ovoga dijela pored Točila u Vlaki,
Dola, Ograda, Glavica, Krčina, Podolja i sl, nalazi se i čatrnja naziva Lozova pećina.
Tradicija kaže da nitko nije mogao utvrditi čatrnju, tj. učinit je vododrživom, te da je
«oduhu» našao neki gluhonijemi zidar koji je u njoj zapalio lulu i pratio kuda dim ide
(Vukorep 1994, 56). Slična se metoda danas koristi u speleologiji.

200
Na lokalitetu Zgrada križali su se putovi Popovo – Neretva i Neum – Stolac, a
Kaluže su prozvane zbog «mrkog kamena koji ne propušta vodu». Niz od pet gomila
sugerira da je nekada ovuda prolazio put. Tri od njih su grobne, a u jednoj se nalazi
stećak i suvremeni grob. Grob pripada nekom Melki Markoviću – Soldi, ukopanom
1834. i ženi mu, a spomenik mu je podigao unuk 1907.godine. Ovaj primjer pokazuje
kako se uz prethistorijske gomile tradicija pokapanja produžila duboko u povijest,
ponegdje do suvremenosti. Mimo ovih, jedna je gomila, u kojoj je grob, uništena za
vrijeme gradnje sadašnjeg župnog stana u Hutovu, a u blizini je bilo i jedno
muslimansko groblje (Vukorep 1994, 58). Crkveno dvorište je daljnje promjene
doživjelo 1989-91., kad je izgrađena česma, započeta zavičajna kuća i uređen
lapidarij. U blizini se nalazi jedan ponor, pa se prostor zove Kod jame.
Na području Starog Sela i Raševića nalazi se niz ostataka koji upućuju na razvoj
naselja još iz helenizma. Autor ističe mjesto na kojem ne raste trava. Predaja to
objašnjava stradanjem nevine osobe: Turci su tu „sasjekli“ nekog umno
poremećenog Boškovića, jedinog stanovnika koji je ostao u selu za vrijeme nekog
napada (Vukorep 1994, 63).
U Donjem Selu se jedan lokalitet zove Trnova rupa, za kojeg kažu da je tonuo od
nekog izvora kojeg su začepili volovskom kožama. Ovaj dio karakteriziraju osojni
položaj i niže temperature. Ondje su dvije lokve. Za nje pričaju da se u njoj utopio
dječak jedne ovdašnje obitelji koja je naslijedila zemlju od obitelji Nadeždina, čije se
dijete, po legendi, također utopilo. Budući nisu mogli platiti krvarinu, Nadeždini su
morali odseliti. Tu je otvoren kamenolom za prugu 1958. i radio je do 1969. godine.
Hutovska dolina završava Prijevorom koji vodi preko Hrasna za dolinu Neretve, a
zapadno na brdu od Hutova je Grad. Na strateškom je dijelu uvale kroz koju moraju
svi proći. Grad ima rimski početak, u srednjem vijeku je imao kakvu-takvu funkciju,
a na značenju dobiva u tursko-mletačkim ratovima. Smatra se da je imao i
mirnodopsku funkciju za prijem karavana (Vukorep 1994,71). Hadži-beg ga je 1796-
1806. temeljito dogradio i obnovio, te dodao neke stambene objekte kao kulu. U
podnožju sjeverozapadne kule uredio je tamnicu; predaja kaže da je one koji su
umirali u toj tamnici bacao u okolne jame (Vukorep 1994, 73). Smrću Hadži-bega i
grad gubi na značaju; tu Turci drže posadu, a u vrijeme ustanka biva zapaljen i od
tada je ruševina. Konzervacija je donekle obavljena 1969. ali ne dovoljno, pa Grad i
dalje propada. Autor se osvrće na naziv lokaliteta kazavši da se u literaturi često
naziva Hadži-begov grad, ali da to nije adekvatan naziv jer on postoji puno prije
Hadži-bega i dovoljno je reći Grad (Vukorep 1994, 74). Oko Grada postoji niz
gomila te lokalitet Prisjeka s oko 50 ostataka kružnih građevina promjera oko tri
metra. S ovim je zaokružen opis Hutova i njegova neposrednog okružja. Autor
prikazuje druge značajne lokalitete od kojih ćemo mi prenijeti neke detalje za ona
sela koja su neposredno vezana za Popovo polje: Previš, Glumina, dva Zelenikovca i
Dobri Do.
Previš, selo na na prijevoju sjeverno od Vrutka, s barem petnaest gomila pokazuje da
je nastanjeno od prapovijesti. Ističu se Velika gomila i (Previšićka) Gradina. Vrh joj

201
je bio iskorišten kao utvrda, a vjerojatno i kao hram, oko koje je bio dosta širok
obrambeni zid s tragovima naselja niz padinu. Nađeni su tragovi krečnog maltera, što
znači da su je koristili i Rimljani, odnosno da je bio u upotrebi u srednjem vijeku. U
sklopu utvrde je još neistražena pećina. Tu i u blizini ima stećaka, od kojih su dva
uzidana u zid groblja. Previš ima lokvu Umlenicu obzidanu stepeništem ukrug, koju
su po tradiciji gradili Iliri (Vukorep 1994, 81). Na Dupoglavu ima manja poremećena
gomila, koju narod zove Turubatov čardak, ispod koje je jama Čaerova. Ima dosta
omeđina i kućišta; pri oranju nekih njiva vađeni su pravilno klesani kamenovi. U
toponime sela možemo navesti još niz onih krške prirode među kojima su dolovi,
(Popiškov, Lukin i Brankov dolac), kamenice (Vrteća kamenica i Drmaćuša), izvori
(Branković ublić) i jame (Kupinova i Zvjerova jama), itd.
Glumina, nekada najveće selo Hrasna, obilježava veliki broj gomila, gradina i više
lokaliteta sa stećcima i drugim grobovima, što svjedoči da je selo bilo naseljeno od
prapovijesti. Do zaselka Međugorje pored puta se vidi petnaestak gomila, a pored
jedne, na Kaluži, nalazi se i nekropola sa 62 stećka od kojih 18 ploča, 39 sanduka i 5
sljemenjaka, od kojih je ukrašeno 14 njih, te izvan nekropole na ovom području još
dva sanduka.
U selu Glumina nalaze se dvije lokve, vjerojatno od najstarijih vremena, koje su
davale ovom selu veliku važnost. Oko lokava je nekoliko ozidanih bunara koje zovu
pučevi, u koje se voda cijedi iz okolnih nepropusnih slojeva. Čitavo selo je bilo
dobro zaštićeno gomilama. Ističu se dvije kod lokve i kod njih je obrušeni zid
gradine; izvan sela se nalaze na prijevojima uz putove (u pravcu Trovrhe i Basarića
gradine, prema Herovinama i u njima). Iznad sela nedaleko od groblja ima pećina.
Gradina Trovrha obuhvaća zidinama tri vrha brda; na jednom je smještena gomila, a
među njima je jedan dolac. Tradicija kaže da su na Trovrhi bile tri čatrnje; da se u
jednoj držana voda, u drugoj žito, a u trećoj meso (Vukorep 1994, 87). U blizini je
Basarić gradina s ostacima crijepa i željezne šljake u zemlji, vjerojatno iz novijeg
razdoblja helenizma. Stanovništvu je bila najzanimljivija pa je „istraživana“ i na njoj
je navodno neka čobanica vidjela miša kako pronese zlatnik u zubima. Većina
povjesničara u Gluminu smješta Galumanaik, koga polovicom X. stoljeća spominje
bizantski car Konstantin Porfirogenet. Naselje u srednjem vijeku potvrđuje nekropola
stećaka, a da su stari potvrđuje oblik ploča. To posredno potvrđuje postojanje
lokaliteta crkve sv. Petra. Po predaji ovdje se rodio Ali-paša Rizvanbegović u
Rizvanbegovića čardaku. Postoji niz grobalja među kojima i muslimansko na
lokalitetu Krtine.
Dok je Popovo tonulo, pojavljivala su se vrela u Marčinkovu brdu na mjestu zvanom
Brestica.
Na prijevoju između Kleka i Kape su Zavrate, majdani pokrovne ploče koja se dugo
vadila, pripovijeda se da je gonjena i u Mostar.
Vjetrenik je zaseok na prilazu polju, koji je 1892. imao 60 stanovnika, a koji je
iseljen 1988., ni do danas nema nikakav cestovni pristup.

202
U Kućinama iznad nivoa vode u polju su salašovi. U polju, u Bregovima, slavi se
Jakov Apostol, za čije se obilježavanje uredi mjesto koje se zbog provizorne sjene za
misu zove Sjenica. God 1991. je napravljena je trajnija hladnica.
Na ulazu u Crnulju se nalazi veći kamen koji je služio kao oltarište, tradicija kaže da
je u njoj služena misa u tursko doba. Niz stijenu je uklaseno provizorno stepenište
kojim se išlo po vodu. Možda je kršćanstvo naslijedilo neko staro svetište posvećenu
božanstvu voda (Vukorep 1994, 93).
Zelenikovci se nalaze nasuprot Glumini, sa zapadnu stranu Vrutka. Kroz nje je
prolazio vrlo frekventan stari put.
Gornji Zelenikovac se ranije zvao i Zakljenak, zbog brda Kljenak, iza kojeg je
smješten. Zanimljivo je da su oba naziva fitonimi. Sa zapada graniči s Dalmacijom. I
ovdje tragovi života sežu do prethistorije. Keramike ima po dolovima. Na Kljenku je
gradina; na vrhu su ostaci gomile sa zaštitnim zidom, a kompleks je uvelike nestao
osobito nakon sijanje buhača za kojeg je korišten „svaki škrip“. Aktivno groblje na
Vlaki je nastalo uz gomilu. Gomila ima više i uz suvremeni put, osobito se ističu
dvije na položaju Podine, a uz njih stećci i grobovi; u Hajvazovim lazetinama se
nalazilo na krečni malter i ostatke zidova. Ima više grobalja, kužnih i pojedinačnih;
jedno u Matića dolini se zove Skočino groblje, po porodici koja je nestala. Na
nekoliko mjesta ima kamenica i tijeskova za med. Slave sv. Stjepana po tradiciji, ali
27. 12., jer im dan ranije „ne mogu doći pićari“ (Vukorep 1994, 97). Donji
Zelenikovac je bliže polju. Poviše Benderove kuće je gradina potpuno prekopana. U
gomili kod crkve su vidljivi grobovi jer je odnošeno mnogo kamena. Na lokalitetu
Omeđina ima megalitskih zidina, kao i u Podinama. Postoji od pamtivijeka velika
zidana grobnica nad zemljom s križem, po kojoj se taj predio i nazvao. Sumnja se da
bi mogla biti i antička (Vukorep 1994, 99). Na području sela ima više kućišta. Na
lokalitetu Grobnica ima vrlo stara i velika čatrnja koja može držati 11 vaguna vode.
Postoji velika lokva Zelenikovac.
Na šumovitu i krševitu kraju Lišća, do kojeg vodi jedan krak puta od Zelenikovca
prema Hotnju, vidljivi su kulturni tragovi koji svjedoče o postojanju života do
prapovijesti. Na jednom mjestu je toliko gomila da se kraj zove Česte gomile. To se
nastavilo i u srednjem vijeku, o čemu svjedoči jedna od najljepših nekropola stećaka
uopće (Vukorep 1994, 102). Na njoj je 48 stećaka od kojih 35 ploča, 10 sanduka i 2
sljemenjaka, jedan križ je sa sandukom; ukrašeno ih je 19. Križište je važnih putova.
Nedaleko postoji više lokaliteta s atributom Šerajića – koje su po predaji uništili
uskoci – među kojima i Šerajića peć s prirodnim mostom.
Dobri Do je najjužniji dio hutovske župe, koji je do 1953. bio u sklopu općine
Ravno. Zauzima jednu prodolinu u kojoj je nekoliko dolova. Nastanjen od
prapovijesti; štiti ga desetak gomila od kojih središnji položaj ima Velika gomila, a
strateško mjesto na putu prema Dalmaciji ima Glizina gomila. Kod Glizine gomile je
lokalitet Đurđev križ, na kojem je duboko u stijenu usječen križ, što je znak za
granicu. Gomile prate put, a posebno su česte na raskrižju. Ima i nekoliko utvrda,
gradina, a najzanimljivija je Meteriz, danas ruševina koja ostavlja dojam gomile.

203
Imala je vjerojatno širi značaj (Vukorep 1994, 112). Ispod gradine su Pločna guvna.
Bila su naseljena i u srednjem vijeku o čemu svjedoče stećci Đukova podina, dosta
velike očuvane četiri ploča s ukrasima. Uz njih su vidljivi ostaci većeg groblja. Ima
kučišta. Dobri Do nije imao lokava, ali je imao nekoliko starih čatrnja, među kojima i
jedna kod Pločnih guvana, na razini polja, koja je tonula. Kamenica Boljača drži  i do
dva vaguna vode, a „kad izvor uz nju prohuči,“ znak je da dolazi voda u Popovo. U
Pločnim guvnima su salašovi.  Zapadno, pod Šanjinom obodinom, nalaze se „pegle“
za mjerenja vodostaja blata; najviše je izmjereno 1941. godine, 38 metara.

Pokušaju li se kulturna obilježja kumulativno promotriti kroz povijest, pokazuje se
da je područje Hutova bilo dobro naseljeno već od početka brončanog doba. Ima
mnoštvo gomila grobova, sa zgrčenim kosturom i posudama s pepelom mrtvaca
(Puljić 1994, 118). Veliki boj pećina na tom prostoru mogao je biti dom čovjeku koji
je živio u paleolitiku, ali o tome još nema dokaza. Ostaci željezne rude nađeni su oko
Crnih kuka gdje je možda u kamenicama taljena ruda, a ostaci šljake nalaze se po
okolnim gradinama i gomilama. Živjeli su u primitivnim naseobinama u blizini
gradina kojih ima mnoštvo na ovom području, a postojala su i naselja na otvorenom.
Na području župe Hutovo ima barem 300 gomila. Stoljećima se od domaćeg i
pridošlog stanovništva stvarao narod koji su s obzirom na stupanj razvoja zvali
Prediliri, Protoiliri, Prailiri i napokon Iliri. Svakako prvim poznatim narodom ovoga
kraja smatrahu se ilirska plemena, s tim da su to srodna plemena koja nose ime
jednog plemena koje je živjelo na području današnje Albanije. Helenističko razdoblje
obilježavaju i brojne gradine i ostaci megalitskih zidina na nekim mjestima. U
kasnoantičkom razdoblju ovdje se počinju zidati male bazilike. Najuporniji svjedoci
srednjeg vijeka su nadgrobni spomenici stećci. Od hrvatskog stanovništva u to
vrijeme ove krajeve naseljavaju glasoviti Nikolići, čiji je pripadnik Vukosav,
gospodar Popova, poginuo 1404. u borbama bosanskog kraljevstva s Dubrovnikom
(Puljić 1994, 156).

Svijest o krajoliku: Nismo pronašli mjesta na kojima bi Popovci izrazito iskazivali
svijest o jedinstvenosti svoga zavičaja. Ona su rijetka. To se možda donekle pokazuje
kroz jednu predaju. Kažu, Hadži-beg pisao sultanu da u kapetaniji ima šest stvari
koje niko nema: goru koja treperi (trepetljka), drvo koje samo sebe puha kad gori
(zanovijet), selo divljih ljudi (pripisuju jedni drugima), ploču na koju može stati sto
guvana (Pločna guvna), selo u kojem sunce dvaput izlazi (dio Hutova zimi) i selo na
jednoj ploči (Donji Zelenikovac) (Vukorep 1994, 98).

Promjene: „Hutovo“ donosi i niz zapažanja o promjenama u krajoliku koji nastaju
kao posljedica razvoja i industrijskih zahvata. Za Trebišnjicu kaže da „nije više rijeka
u pravom smislu nego dugi betonski kanal“ koji vodu dovodi u umjetno
akumulacijsko jezero u starom Vrutku. To se pozitivno vrednuje jer „iako više nikad
suha, korisnija je nego ikad u njezinoj prošlosti“ (Konjevod 1994, 18). Zamjećuju da

204
su u novije vrijeme učestale magle, jutarnje rose i slane kojih ranije nije bilo, što je
„posljedica akumulacije u Vrutku“ (Konjevod 1994, 26).

Bitna i utjecajna promjena krajolika je jačanje šume. Šuma zarasta, a s njom se prije
dvadesetak godina pojavio vepar koji šteti usjevima i vinogradima, a u isto vrijeme i
vuk. Uz trajne stanovnike lisicu, zeca, lasicu i kunu (koja se nekada mnogo lovila),
divlju mačku i po kojeg jazavca, u novije vrijeme su na Žabu pušteni mufloni
(Konjevod 1994, 31). Orlovi su nekada masovno ovdje obitavali, u novije vrijeme su
česti galebovi i čaplje, ali nema pataka koje su nekada u blatu imale obilnu hranu od
zrnatih plodova, koje su ljudi lovili na Prijevoru granama i ljestvama. Nestanak
pataka povezan je nestankom blata, međutim s izgradnjom akumulacijskog jezera
pojavilo se više vrsta riba. Neke su namjerno donesene poput ruskog amura, babuške
i soma, neke su došle Trebišnjicom kao šaran (koji zna dosegnuiti i 12 kg), dok su
neke vrste turbine izbacile kad iz Hutova blata vraćaju vodu u akumulacijsko jezero
u Vrutku (gera, cinkva, klen, strugač i dr.). Upozorava se na štetan utjecaj turbina na
riblji fond: veće ribe isjeku turbine, a „manja se poneka provuče“, u jezeru se može
naći isječene jegulje. Pojava crne udovice predstavlja opasnost posebno za
proizvođače graha, tikava i duhana (Konjevod 1994, 33). Registrirana je pojava
japanske uši, koja s pesticidima utječe na smanjenje pčela, te je prorijedila ljanike
(Konjevod 1994, 40).

1.6.1.3. Kriste – Župa Trebinja (Trebimlja)

Pedagoški radnik i pasionirani povjesničar Đuro Kriste objavio je monografiju o
svom rodnom selu i župi Trebinji (Trebimlji), kako kaže, želeći time zadovoljiti
svoju znatiželju i omogućiti mladima da saznaju što više. Kriste je uložio golem
istraživački napor čije je rezultate predstavio kroz povijesno-etnografski rad iz tri
cjeline: život, korijene i običaje. Polazi od pretpostavke da značaj nekog mjesta ne
ovisi samo od njegove veličine i od položaja nego „možda najviše od povijesnih
zbivanja povezanih s njegovim imenom“. Župa Trebimlja je malo područje sa
skromnim ranije navedenim atributima, ali zavrjeđuje studiju koje bi predočila
protekli način života. Kriste kaže da bi trebalo reći „životarenja, jer je ovdje život bio
kao i kamen na kojem je niknuo“. Kao suvremenik, promatrač i sudionik zbivanja
Kriste najavljuje da će koristiti usmene i pisane izvore, pa i vlastita sjećanja.
Knjiga je dugo stala u rukopisu, dok je autor živio u Trebinju, ne nalazeći potrebnu
podršku da se pojavi u javnosti, te je izišla u Dubrovniku (izdavač je župa sv. Petra -
Dubrave hrid),  u koji je preselio pod ratnom prijetnjom.
Kriste se malo bavi „čistim“ pitanjima krajolika, koja nas najviše zanimaju. On ih
sublimira kroz etnološki rad zajednice, pa su mu, primjerice, i kraj i život bitno
određeni kamenom. U samom uvodu određuje granice tematiziranog prostora
kazavši da on najveći dijelom obuhvaća zemljište uzduž granice s Hrvatskom od
brda Treskavca do Tmora i južnog dijela Popova polja. Nabraja sva sela i zaseoke te

205
ukratko opisuje reljef župe. Njega slika tradicionalnim pristupom kao „krševito i
brdsko područje s nadmorskom visinom većom od 450 metara“. Visina mu daje
karakter brdsko-planinskog zemljišta u kojem bi se očekivala oštra klima, međutim,
blizina mora uvjetuje dosta blagu klimu. Snijeg se ne zadržava duže, pa je moguće
uzgajati vinovu lozu, smokve, duhan i druge kulture primorskoga klimatskog
područja (Kriste 1999, 11).
Blizina mora, pravac komunikacija i sastav zemljišta – glina koja zadržava vodu – i
brdovit teren pogodan za stočarstvo, ističu se kao elementi koji su mogli utjecati na
naseljavanje središnjeg mjesta od prapovijesti. Navodi legendu prema kojoj je ondje
nekad stolovala kraljica Trebija, po čemu je mjesto dobilo ime, ali i narodnu tradiciju
da su prvi ljudi ovdje došli iz Trebinja. Naziv sela vjerojatno dolazi od slavenskog
naziva za žrtvovanje ili krčenje. Selo od najranijih dana ima dvostruki naziv –
Trebinja i Trebimlja, što se nastavlja i dalje.
Kriste se marljivo bavio pitanjima povijesti stanovništva, što ćemo izložiti kasnije, pa
su sličice krajolika koje tu i tamo nađemo, uvijek u službi etnografije. Krajolik
Trebinje povezan je s brojnim gomilama, tragovima ilirskog života, poput Zborne
gomile i Zlatne gomile, i gradinama, npr. Velika gradina, Mala gradina, itd. Položaj i
blizina Dubrovnika učinili sud da Trebinja bude povijesno vezana za Grad, kako ga i
ovdje zovu. Bilo da se radi o bježanju od poplava ili suša, od turskog zuluma ili od
gladi, o traženju posla ili preseljenja zbog ugodnijeg života, ta se vezanost nastavila
do današnjih dana što se vidi i u činjenici da je 98 posto stanovništva župe zaposleno
u Dubrovniku (Kriste 1999, 43). Današnjim krajolikom dominiraju „sela vikendaša“,
i sve je više potpuno napuštenih sela, kao što su Prijevor, Planjak, Strmica, Grabovi
Do, itd.

1.6.1.4. Milošević – Čavaš u Popovu

Monografija o jednom od sela Popova iz pera rođenog Čavšanina, ekonomiste koji je
živio u Mostaru do 1992., kojeg je kao dužnosnik SDS-a napustio pred ratnim
nezgodama i naselio se u Trebinje gdje i danas živi i radi. Ideja za knjigu rodila se,
po njegovu kazivanju, još u školskim danima. Završni izgled knjiga je dobila nakon
rata. Cilj autora je spriječiti zaborav mjesta i prošlih događanja, što je osobito
aktualizirano ratnom i poratnom sudbinom sela: u vrijeme objavljivanja knjige ono je
već više od deset godina spaljeno i razrušeno, te se gasi posljednja nada u njegovo
oživljavanje (Milošević 2004, 5). Selo do sada nije ozbiljnije tematizirano. Autor ga
ovdje prikazuje kakvo je izgledalo šezdesetih godina prošlog stoljeća, kada su
«vladali tradicionalni patrijarhalni odnosi». Međutim, napominje da se u posljednjih
dvadeset pet godina «sve promijenilo». Obećava da u svemu nastoji biti objektivan,
da je kazivanje zasnovano na sjećanjima i činjenicama iz dostupne dokumentacije, te
da eventualne greške nisu namjerne. Izdavač je SPKD Prosvjeta iz Bileće.

206
Originalni prilog u radu je geografski položaj sela i okoline kroz niz mikrolokaliteta,
te popis stanovništva sela, zajedno s raznim etnografskim bilješkama (sijela, pjesme,
zgode…). Drugi dio knjige, njezin pristup, podaci, kompozicija izlaganja i sadržaj –
povijest, gospodarstvo, domaćinstvo, društveni i zabavni život – baštini od srpske
etnogeografije 20. stoljeća (Cvijić, Dedijer, Kozić, Filipović i Mićević), te dodaje
specifične podatke za Čavaš.

Autor je dobro uočio i istakao krška obilježja krajolika koja su, bez daljnjeg,
presudna za razumijevanje njegove slike, ali pod kršem prije svega smatra
«kamenito-goletni prostor» s «ponekom obrađenom vrtačom» i slabom vegetacijom.
Više jama, ponora i «živih voda», te poljski nanosi i u vrtačama akumulirani humus,
nisu samo nezaobilazna obilježja krša, nego njegovi elementi nužni za egzistenciju
stanovništva. Nakon prikaza Popova polja, Milošević situira selo na prisojnoj krškoj
padini neposredno iznad razine dojučerašnjih poplava u Popovu polju, «obasjano
suncem od prvih jutarnjih sati do večernjeg smiraja, što čini izvanredne klimatske
prilike za život» (Milošević 2004, 14). Uočava morfološku važnost vala (tri) koje se
spuštaju s površi, prolaze kroz ili pored sela, i završavaju na rubu polja (kraju)
ponorima i ponornim zonama s jedne od dvije strane patuljastih uzvisina Velikog
humca ili Malog humca. Svakodnevna životna aktivnost odvijala se na sva tri tipa
terena: polju, brdu te kraju, mjestu gdje se oni sastaju i čine posebni tip staništa.

Za okvir svoga prikaza Milošević uzima teritorijalno-pravni institut katastarske
općine, koju dijeli ne četvero – Polje, Kraj, Poselje i Brdo – a njih opet prikazuje
detaljno kroz dvije do četiri manje prostorne jedinice. Katastarskoj općini određuje
koordinatne zemljopisne točke (450 53' 8'' – 420 56' 3''; 170 94' 1'' – 170 98' 1''), ali ih
određuje i toposima od kojih su dvije jame (Golubinka i Ribnica), tri lokaliteta s
građevinama kao Crkvene gomile, Vukasov krst i Velemećka mlinica, te izdignutim
točkama: Goli kamen, Sovica, Nož i sl. Ovaj dio knjige je veliki prinos detaljnom
upoznavanju jednog dijela krajolika Popova polja, pa ćemo se malo zadržati na
njemu.

Polje je razdijeljeno rijekom Trebišnjicom na Mišljensko i Čavaško polje; a na
njihovim granicama se, pored nekih navedenih, nalaze Tubića ograde, Mandine
lokve, Velika gradina, Mali i Veliki humac, te ponor Striježava.
Detaljan je opis Trebišnjice kroz čavaški dio polja: ona na Plićim vodama ulazi u
čavašku granicu, gotovo pod pravim kutem skreće lijevo pa blago na desno i dolazi
do Velemećke mlinice (u literaturi navođena i kao Bender-mlinica). Nastavlja dalje
detaljno pratiti rijeku do ispod sela Velja Međa, gdje na lokalitetu Bus «pravi manju
adu». Ondje se nalazi neimenovana zatrpana jama, čije je aktualni promjer 3 i dubina
2,5 metra, «koja je nekada gutala vodu». Na tom mjestu spominje Mali i Veliki vir,
što je naziv za «zatrpane jame koje su gutale vodu», kao i jamu u Grubačima (2004,
16). Sve navedena jame su bile zatrpane osim jame u Velemećkoj mlinici. Korito

207
rijeke je bilo većinom u blagom padu, dok su obale bile nešto strmije. Sredina korita
rijeke bila je pjeskovita, a u Malom i Velikom viru, koji su činili jednu cjelinu, bio je
benat (zid) širine 6 i dubine 2-3 metra. Obale rijeke su obrasle konopljikom, dračom,
«pelinom8», i drugim niskim raslinjem..
Na prostoru između ponora Striježave i rijeke nalaze se njive Močila, Struge i Luže,
a nedaleko Plitvine, Drače i Crnjave; na drugu stranu je, između ostalih, Zarječje, a
ispod Velikog humca – Podhumčanice. Neobrađeni prostor između niza njiva zvao
se gonik i služio je svima. Život Čavša je iznimno mnogo bio vezan za polje, što se
ogleda i činjenici da se veći dio njegovih društvenih i «zabavnih» zbivanja u toplom
dijelu godine odvijao na poljskom prostor zvanom Čavaška plan. Na njemu je 1930.
izgrađena čatrnja.
U ovoj cjelini, da zaključimo, spomenuto je pet ponora, od čega četiri u rijeci ili
neposredno uz rijeku, od čega su tri zatrpane. Rub polja prema brdu obilježavaju dva
spomenuta huma: Mali i Veliki humac. Također, navedene su građevine: Velemećka
mlinica, benat u Malom i Velikom viru i čatrnja na Čavaškom planu.

Kraj određuje kao prostor od razine polja do visine plavljenja zimi. Obrastao je
dračom, konopljikom, kupinom i šipurikom, s pjeskovitim njivama pogodnim za
uzgoj loze, smokava i povrća. U njemu opisuje nekoliko zanimljivih krških pojava,
među kojima su najmarkantije: Jama Striježava je kamenita provalija dužine 60 i
širine 40 metara, obrasla dračom, kupinom i konopljikom, «koja je proždirala
(gutala) vodu i podzemnim kanalima povezana sa Svitavom…». Jama Strmica se
nalazi «iznad Striježave», promjera u otvoru 15 metara «bez dna», s istom
hidrološkom funkcijom kao obližnja Striježava. Peračica je «jama u ljutima
(stijenama) pored Malih gumana, širine 6 i dužine 12 metara 'bez dna'», «provalija
koja je proždirala (gutala) vodu i bila podzemnim kanalima povezana sa Svitavom».
Male jame su «'uvala' dužine 250 i širine 50-120 i dubine 5-12 metara, koja je u
sjevernom, dubljem dijelu, kamenita, obrasla dračom, konopljikom, kupinom,
šipurikom i handravom». Dodaje da je to nepristupačna provalija promjera 40x25 m
koja je proždirala vodu i bila povezana sa Svitavom. Jame u Ždralovicama, koje se
nalaze «više u  polju», zapravo su dvije posebne jame obzidane na provalijama
promjera 2,5 metra, «različitih dubina», koje su također povezane sa Svitavom.
«Obziđivanje ovih jama i sadnjom niskog žbunja trebalo je stvoriti prirodnu branu da
se jame ne šire i da ne nose obradivu zemlju prilikom proždiranja vode» (2004, 19).
Sve se ovo nalazi su dijelu Kraja kojeg autor naziva «središnji», dužine od oko 1100
metara, što Čavaš čini selom koji se uzdiže nad snažno okršenom kontaktu polja i
padine.
U jugozapadnom dijelu Kraja spominje se «pećina u Zarječju» visine u ulazu 10,
širine 15 i «dubine» 35 metara, koja se «ljevkasto spušta prema unutrašnjosti i ima
poseban izlaz 25 metara od ulaza prema brdu» (2004, 22).

8 pelin je lokalni izraz za kadulju Salvia officinalis

208
U južnom dijelu Kraja, kamenitom i obraslom sličnim raslinjem, nalazi se jama
Ribnica, «u vidu potpećine» promjera oko jednog metra i «nepoznate dubine u
unutrašnjosti, koja izbacuje ribu u jesen kada nadolazi rijeka i počinje plavljenje
polja».
Kao obilježja dijela krajolika koji povezuje padinu i polje, dakle, Milošević navodi
pojas poplavne vegetacije i šest jama (Striježava, Strmica, Peračica, Male jame, Jame
u Ždralovicama i Ribnica, te jednu pećinu u Zarječju), odnosno ponora koji imaju
podzemnu vezu sa Svitavom, što je doista zorna ilustracija ponorne zone koja se
razvila na tektonskoj pukotini.

Poselje je prostor koji zauzima selo površine 1500x300-600m. «Ograđen je
suhozidima i podzidama i zagrađen dračom, ispresijecan seoskim (konjskim)
putevima» u kojem se nalaze «kuće, zgrade, torovi, štale i salaši, te obradive
površine i okrajci (livade).
Područje obilježavaju «vale» koje «imaju oblik klisure (kanjona)». One se «na
jedinstven način protežu» od Brda, kroz Poselje, do Kraja i Polja.
Zvekovačka vala nastaje iz dva dijela: jedan od Rudnika ispod Ilijine glave a drugi
od Prijevora se spajaju na Brijestu, nakon čega idu kroz Raškovac i Dolove preko
Makljena do Velikog humca; od njega jedan krak ide u Striježave, a drugi u Male
jame. Dužina vale je oko dva kilometra, a najveća dubina prelazi 200 metara. Od
Raškovca do Velikog humca predstavlja najveći prostor obradive površine Poselja i
Kraja.
Betindolska vala proteže se od Vukova krsta preko Graba, Težanica, Drenike i
Podvalja do Malog humca, nakon čega jedna krak ide prema Malim jamama, a drugi
prema Ždralovicama. Dužina vale je oko 1500 metara, najdublja je 150 metara i
njezin završetak predstavlja najveću površinu obradive pjeskovite zemlje.
Isto polazište i dužinu ima i Cvjetindolska vala: ona preko Mokrog dola i Botina
dopire do Ždralovica, najplića je sa svega oko 50 metara i ima «svega nekoliko
dolina [vrtova] obradive zemlje» (2004, 24).
U Poselju se ističe značaj Guberovine, jedine «žive vode» s desne strane Trebišnjice
«u vidu bunara-pećine (jame)», kojoj daje detaljan opis. Kaže da je osim u rijetkim
stanjima razina vode uvijek oko tri metra. Ističe je i kao povijesno obilježje kraja, jer
su, kaže, kod nje pronađene «u narodu nazvane 'grčke ploče' iz ilirskog perioda, kao i
ostaci temelja građevine, pa se pretpostavlja da je objekat služio za odmaranje i
prenoćište karavana» (2004, 11). Na drugom mjestu dodaje da ima i ostataka groblja
u vidu nišana te da su ondje pronađene ljudske kosti, zbog čega se smatra da je to
mjesto nekada bilo poprište neke veće bitke (2004, 26).
Ovaj dio krajobraza, dakle, obilježavaju tri veće jaruge koje povezuju istaknuta
obilježja površi iznad sela s ponorima u Kraju, te jedina «živa voda» u selu.

Brdo je tipičan krški dio koje opisuje kao «kamenito-goletni prostor» s «ponekom
obrađenom vrtačom», obrastao «dračom, smrekom, kupinom i ponekim drvetom

209
hrasta, jasena, trensle, graba, divlje kruške i dr., te pelimom, vrijeskom, smiljem,
koviljem i travom (bjeliš). U njegovu sjevernom dijelu se nalazi jama Golubinka
(kod Repra), promjera 2,5 metra, «bez dna». Prostor je zimi izložen čestim udarima
groma «što govori da u zemljištu ima minerala različitih metala» (Milošević 2004,
32). U zapadnom dijelu Brda, u Pirlama, nalazi se jama promjera 30 m i dubine 6. U
sjevernom dijelu je «veliki kameni krst ispod koga je sahranjena Mihića djevojka
koja je umrla od kuge». I zapadni dio ima jamu Golubinku, u Koritima, promjera 4
metra, „bez dna“. Bunar s «grčkim pločama» te Velika gradina s gomilom na vrhu
(585 m) nalazi se u također u zapadnom dijelu Brda. Dakle, ovo je golet s malo
vegetacije. Kraj bitno obilježavaju jame, živa voda, mjesto poznato po gromovima i
grobovi. Poglavlje o geografskim obilježjima Čavša završava fotografijom
manastirske crkve u Zavali, što zacijelo ima drugi značaj obilježavanja prostora.

Pored geografskih opisa autor je naveo nekoliko narodnih zapažanja o podneblju
koja mogu biti zanimljiva u promatranju krškog krajolika. Prvo se odnosi na
periodičke prolome oblaka, za koje kaže da se pojavljuju obično svakih 20-25
godina, od kojih se kroz vale stvore potoci koji nose kamenje, ruše ograde i zidove i
odnose oskudno obradivo zemljište.

Drugi «veoma značajan i neobičan događaj desio se ujesen 1936». Tad je «zbog
obilnih kiša na Svetu Petku polje potonulo za samo 'jedan dan'», čak i Veliki humac
visine 15 metara. «Na Mitrovdan, po pričanju očevidaca, oko podne čula se
podvodna tutnjava i iznad Malih jama izbio je vodoskok visine preko 30 metara» a
nakon povlačenja vode u proljeće se 50 metara od Malih jama mogla zapaziti rupa
promjera 5-6 i dubine 4 metra. Autor ispravno pretpostavlja da se radilo o zraku koji
je zaostao u podzemlju zbog naglog potapanja polja, koji je izbačen te je stvorio rupu
u zemlji.

Također, opisuje neobična narodna zapažanja vezana za izvor Guberovina. Razina
vode je stalna i rijetko kada se povuče, ali «kada su obilne jesenje kiše na području
Gacka, Bileće i Trebinja, tada riga (izbacuje) vodu» (2004, 25). Uzrok je, smatra, što
je «podzemnim koridorima povezana sa izvorima Trebišnjice, jer kad izbacuje vodu
ubrzo dolazi do plavljenja polja i stvaranja jezera, a u vodi se često nalazi lišće
bukve, iglice bora i jele, što govori o povezanosti s planinama sa kojih se slijeva
voda. Guberovina se nalazi na tzv. 'vodenom pravcu' od Trebinja preko Korlati,
Dodanovića, Koteza, Oraških staja, prema Bunaru (kod Vukasova krsta), Graovišta,
te prema Hutovu blatu. Zato se u ovom pravcu svuda nalaze bunari ili lokve koji
imaju vode i u sušnim ljetnim danima». Ova se Miloševićeva tvrdnja ne da ničim
dokazati.

210
1.6.1.5.  Vlahinić - Poljoprivredno-melioracijska i agrohidrološka monografija
Popova polja

Poljoprivredno-melioracijska i agrohidrološka monografija Popova polja autora koji
je ponikao u Popovu polju, i koji je njegove impresivne suprotnosti poplava-suša
cijeli život nosio kao osobnu opsesiju. Vlahinić je na tome pitanju razvio svoju
znanstvenu i stručnu karijeru od diplomskog rada do statusa akademika. To je
uključivalo prvo zaposlenje u 1952. novoformirani Zavod za vodoprivredu BiH,
sudjelovanje u velikom projektu istraživanja korištenja vodnih bogatstava Popova
polja od 1954., rad profesora na Poljoprivrednom fakultetu u Sarajevu i, pored svega,
Popovo je trajno bilo i osobno i obiteljsko pitanje Vlahinića (2004, 13).
Vlahinić je bio ne samo sudionik velikih projekata istraživanja nego je participirao u
projektiranju i uvođenja radova koji su donijeli «velike promjene» u životu krajolika,
pa bi knjigom želio «biti svjedokom promjena kroz prizmu vodnih prilika i neprilika
Popova polja» (2004, 12) te učiniti da ta iskustva budu od koristi. Žali se da je veliki
dio projektne dokumentacije uništen u ratu 1992-1995. u Sarajevu.
Autor na Popovo gleda kroz globalnu perspektivu upotrebe vode za poljoprivredu, a
vodoprivredni sustavi su tijekom povijesti po njemu vjerojatno bili graničnici
sudbina civilizacija. «Tu gdje je biblijska legenda stvorila mit 'zemaljskog raja',
danas se nalaze devastirani i erodirani pejsaži pješčanih pustinja sjeverne Afrike (...)
te kamenih pustinja zemalja juže Europe» (Vlahinić 2004, 7).
Za Vlahinića, krš je škrti sudbinski zavičaj, koji ima polja koja treba meliorirati.
Područje bosansko-hercegovačkog krša čine «kamene sive pustoši» u kojima krška
polja čine oaze značajnog, neiskorištenog potencijala. Evidentira četiri područja s
dvadesetak polja u BiH s oko 100.000 hektara zemlje, među kojima ističe Popovo
polje. «Melioracije kraških polja su okolnom stanovništvu bile vječna nada za bolji
život, opstanak i preživljavanje na kršu» (Vlahinić 2004, 8).
Građu izlaže u dvije cjeline: jedna je voda i poljoprivreda Popova polja u vezi s
hidroenergetskim projektima, a druga kruženje vode u prirodi gledano kroz prizmu
poljoprivrede. Po cjelovitosti područja, po upotrebi metoda, po istraživačkom stažu i
njegovim rezultatima, ovo je najozbiljnija i najizdašnija monografija o
poljoprivrednoj strani Popovu polju.
Za Vlahinića, voda je najmoćniji faktor objedinjavanja nekog teritorija, a sliv bi
trebao biti fundamentalni teritorijalni entitet korištenja voda (2004, 15).
U tom kontekstu oslikava krajolik Popova polja sljedećim riječima: „Malo je krajeva
u našoj zemlji i na ovom planetu prema kojima je priroda bila tako kontrapunktno
darežljiva i okrutna. Darežljiva u obliku oborina u hladnim periodima godine kad
biljkama nisu potrebne. Okrutna u dramatičnom nasrtaju jesenjih poplava dok se još
neobrani usjevi nalaze na njivama u polju ili pak u kasnom povlačenju poplava u
proljeće kad treba obaviti sjetvu kukuruza, glavne kulture, koja se prilagodila
sukcesivnim smjenama poplava i suša. ( …) S druge strane, u ljetnom periodu, ljudi,
biljke i stoka skapavaju od žeđi. Danima, tjednima, a nekad i mjesecima ni kapi kiše.

211
Samo sunce, gorko sunce i žaropek.» (Vlahinić 2004, 12). Kao što se može uočiti,
kad govori o Popovu polju, stručnjak najvišeg ranga tehničkih znanosti ne može
izbjeći slikovite 'ispade': «Nigdje kao po obodu polja nije tako kontrastno povučena
granica između plodnosti i neplodnosti, između plodnog tla smeđe boje s jedne i
neplodnog golog, ljutog krša tamnosive boje s druge strane, koju pruža veličanstvo
kulisnih slika autohtonog krša.» (Vlahinić 2004, 30). Slično govori i o Trebišnjici:
Sve su rijeke majke rodnosti, a Trebišnjica maćeha, koja je lokalnom stanovništvu
«'kapricioznim' i prkosnim ponašanjem, munjevitim nastajanjem i nestajanjem
nanosila više nevolja nego koristi. Uz njene obale kroz Popovo polje ni čovjek ni
stablo nisu mogli naći trajno stanište. Njoj se prilazilo i prelazilo samo kad vode u
rijeci nema, kad ona presuši.» (Vlahinić 2004, 11).
Vlahinić u tom kontekstu promatra i «nadčovječanske borbe autohtonog stanovništva
s tim ekstremnim pojavama» kojemu su «melioracije kraških polja bile vječna nada
za bolji život, opstanak i preživljavanje na kršu» (2004, 8). «Tradicionalna nevjerica
u agrikulturu izazivala je frustracije kod poljoprivrednika i stvarala mentalni sklop
nemoći i averzije prema poljoprivredi, što je i danas prisutno u mentalitetu ljudi
ovoga kraja iako su u međuvremenu uvjeti znatno izmijenjeni.» (2004, 50)

Navedenih pet monografija predstavlja pet većih slika Popova polja koje imaju
mnogo sličnosti, ali svaka ima svoje specifičnosti: Filipović ga promatra cjelovito a
posebnost mu daje etnogeografski pristup. Puljić (ur.) široko prikazuje teren i
tradicijska obilježja krajolika, najviše da bi u njega smjestio historiografska
tumačenja. Kriste slijedi starine rodova, a sam krajolik mu nije osobito vrijedan
opisa. Milošević svojoj temi pristupa teritorijalno-administrativno, ispunjujući je
također nacionalnim povijesnim sadržajima. Vlahinić u središte stavlja stručne
agrohidrološke probleme te se zavidno udubljuje u njihove pojedinosti, studirane i
sintetizirane cijelu jednu karijeru. Svi međutim krš doživljavaju kroz jednu
polariziranu mješavinu modernog i tradicionalnog pristupa. S jedne strane njegova
priroda vrijedi uglavnom onoliko koliko se komercijalno-industrijski može potvrditi i
u tom pogledu ona nema velike dodatne vrijednosti. Istodobno, ta se ista priroda
pojavljuje kao nacionalni krajolik čija simbolička vrijednost izmiče svim racionalnim
tumačenjima i čija politička cijena nema granica. Ta će nam kulturno-pejsažna
proturječnost biti jasnija kad krajolik Popova polja razložimo na neke njegove
gradbene slojnice.

1.6.2. Materijalna kultura Popova u službenim institucijama

Kako se službeno postupalo s baštinom neposredno nakon Drugog svjetskog rata i
što se u njoj najviše vrednovalo, najbolje možemo vidjeti iz širokog uvoda u katalog
izložbe otvorene 1970. godine u Trebinju u povodu petnaest godina postojanja
Zavičajnog muzeja (Sivrić 1970). Samo ustanovljenje Muzeja bilo je veliki korak
prema istraživanju i zaštiti kulturne baštine čiji je arheološki aspekt počeo za vrijeme

212
Austro-Ugarske, a za vrijeme stare Jugoslavije bio „sveden na minimum“ (Sivrić
1970, 12).
Kroniku Muzeja moguće je promatrati kao svojevrsni i dnevnik istraživanja, koja se
u prvih petnaest godina njegova rada, unatoč zamjetnim rezultatima, uglavnom
svodila na priču o nedostatku: stručnjaka, sredstava i prostora. I kad bi mu nešto
pošlo za rukom kao npr. smještaj u zgradu NOO, drugom odlukom istog tijela
prostor je dan na privremenu upotrebu upravi HET i nikad nije vraćen. Ne smije se
gubiti iz vida da je HET bio poticaj za istraživanje i rad Muzeja, budući su „jedan
veći kompleks bogat arheološkim lokalitetima, trebale da prekriju vode“ Bilećkog i
Trebinjskog jezera (Sivrić 1970, 12). Bilo je govora i o prestanku rada muzeja; od
1964. do 1966. ostao je bez i jedne stručne osobe. U takvim uvjetima, kompleksna
koncepcija Muzeja već se od početka morala reducirati. To je, simptomatično, prvo
osjetilo prirodoslovlje, pa se prestalo raditi na zbirkama flore i faune. U skladu s tada
važećim uvjerenjima, vidno bolje je prolazila zbirka radničkog pokreta. Zahvaljujući
predanosti vodstva, koje je prvih pet godina postojanja bilo i kralj i sluga, jer se
radilo o samo jednom zaposleniku, Muzej je vodio ili sudjelovao u istraživanjima
koja su doprinijela temeljitom upoznavanju baštine doline Trebišnjice. U ožujku
1957. za ravnateljicu dolazi Ljubinka Kojić, što se uzima kao početak sistematskog
rada na prikupljanju zbirki. Prvo arheološko iskopavanje Muzeja, u svojstvu
sudionika koje je vodio Zemaljski muzej iz Sarajeva, bilo je upravo na crkvi sv. Petra
u Zavali 1957., kojem ćemo u nastavku posvetiti veću pažnju. Potom je Muzej 1958.
sudjelovao na iskopavanju prethistorijskih tumula na području Ljubomira, koja su
nastavljena 1959. godine; iste godine na istraživanju manastira u Dobrićevu, što je
nastavljeno i 1960. godine. „U sklopu programa spašavanja kulturno-historijskih
spomenika u bazenu Trebišnjice“ obavljena su 1959. i 1960. prethodna istraživanja
na lokalitetu Panik kod Bileće. Nakon toga Muzej je zbog nedostatka sredstava
prestao s terenskim radom. God 1963. izvođena su arheološka istraživanja u
Veličanima, a 1964. manja sondažna i zaštitna istraživanja na lokalitetu Grude na
Trebimlji (5-9.5.1964), gdje su pored vrlo različitih nalaza iz rimske epohe nađeni i
ostaci rimskih građevina. Neposredno iza toga istraživan je tumul Kličanj u
Krajkovićima kod Huma. Nakon toga nastupa dvogodišnja stanka u radu Muzeja,
koju prekida dolazak Marijana Sivrića na mjesto ravnatelja. God. 1969. ZMS izvodi
radove na Crkvini u Policama i crkvi. Sv. Petra u Čičevu.

1.6.2.1. Paleolitsko doba

Istraživanja Zavičajnog muzeja obuhvatila su sondaže u dvije pećine – pećini
Praljevici i pećini Zmijanac iznad Domaševa 1959. – ali nisu donijele rezultate.
Stoga se o paleolitskom životu malo znalo. Međutim, kasnije je pažnja fokusirana na
istraživanja nalazišta Crvena stijena kod Petrovića, koje pripada Crnoj Gori, ali se
nalazi u dolini Trebišnjice i čini dio ovdašnjeg kulturnog areala. To je ujedno

213
najstariji trag naseljavanja doline Trebišnjice, u kojem je zamijećeno nekoliko
kulturnih slojeva (Basler 1978).
Najstariji sloj pripada kasnom moustérienu koji je karbonskom analizom fiksiran oko
40.770 godina prije Krista (±900). To bi po geološkoj formaciji bilo vrijeme würm
I/II interstadijal (tzv. hengelo) oko 42.000 do 38.000 prije Krista. U to vrijeme su u
Crvenoj stijeni još prisutni neandertalci, istina već degenerirani i osiromašeni. Njih
odavde nije nasilno otjerao homo sapiens, kao što je zaključeno za Krapinu, nego su
nestali prirodnim putom: bolešću ili promjenom klime. Epohu moustériena oko
40.000 naglo prekida promjena životnih prilika izbijanjem nekog vulkana, čiji će
pepeo i odlomljene stijene zatrpati Crvenu stijenu, te pećinu dubine oko 40 metara
pretvoriti u plitki abri. Novi naseljenici su homo sapiensi i oni izgleda počinju
dolaziti oko 33.000 prije Krista. Siromaštvo kamenih alatki je znak da to nije bilo
njihovo stalno prebivalište. Njihovi najstariji tragovi pokazuju elemente gravettiena,
čije je rana pojava u području Otrantskih vrata datirana oko 27.000-26.000 godina
pK. Poslije toga dolazi do prvog prekida života u Crvenoj stijeni koji je trajao 7.000-
10.000 godina, nakon čega život počinje drugi put tek oko 15.000 pK. Kasniji slojevi
pripadaju kulturi gravettiena u kojima ima elemenata kasnog gravettiena i
epigravettiena. Oni će, kako se sada čini, prenijeti tradiciju mlađeg paleolitika sve do
u mezolitsko doba (Basler 1978, 125).

1.6.2.2. Vrijeme upotrebe metala

Potom imamo nešto više podataka o vremenu upotrebe metala, u kojem dominiraju
Iliri. Tragovi njihova života vidljivi su po ostacima gradina i gomila. U njima
nalazimo keramike i razne metalne predmete. Ostaci keramičkog posuđa iz
Ljubomira ukazuju na jak utjecaj ili pak veze grčkih emporija na Jadranskom moru
sa zaleđem; zastupljenost uvezene keramika daleko je veća nego domaće ilirske.
Metalni prilozi, najčešće ukrasni predmeti, raznovrsni su po materijalu i načinu
izrade: brončane igle, pribadače, brončane i srebrene fibule s konkavno isječenom
nogom i zmijskom glavom, ukosnice, privjesci, perle itd. Svi pokazuju mnogo ukusa
i smisla za raznovrsnost oblika. Koliko su Iliri pokazivali zanimanja za ukrase
pokazuju brojne iako slabije sačuvane perle od skupocjenog ćilibara ili šarene
staklene paste, te teške srebrene narukvice za završecima u obliku zmijskih glava
(Sivrić 1970, 13). Nađena i dva željezna koplja, noževi i pet brončanih kaciga.
Vremenom, istraživanja su napredovala, osobito ona koje je vodio Zemaljski muzej u
Sarajevu,  čiji su rezultati sakupljeni u Arheološkom leksikonu Bosne i Hercegovine
(1989). Pored natuknica u kojima obrađuje rezultate već publiciranih radova,
obrađeno je niz lokaliteta o kojima se arheologija prvi put očituje, pa ćemo mi
uglavnom njima pokloniti pažnju.
Evo najsažetijeg pregleda prethistorijskih kulturnih mjesta za šire područje Popova
(slika 30):

214
Gradac, Cicrina – južnije od sela prahistorijska gradina 80X40 m s djelomično
očuvanim megalitskim zidom iz brončanog i iz željeznog doba i rimsko utvrđenje (Đ.
Odavić);
Gradina, Čavaš – s desne strane Trebišnjice prahistorijska gradina s nešto očuvanog
suhozida iz brončanog ili željeznog doba (Đ. Odavić);
Gradina, Čvaljina – na dominantnom brijegu slabo očuvani ostaci suhozida
prahistorijske gradine i sitni ulomci keramike iz brončanog ili željeznog doba (Đ.
Odavić);
Gradina, Dobromani – pet gomila u nizu i gradina s vrlo dobro očuvanim eliptičnim
zidom 70X40 m (Đ. Odavić);
Gradina, Golubinac – prahistorijska gradina iz brončanog i iz željeznog doba (Đ.
Odavić);
Gradina, Kotezi - JI od sela prahistorijska gradina od nekadašnjeg bastiona promjera
oko 13 m iz brončanog ili iz željeznog doba (Đ. Odavić);
Gradina, Orahov Do – iznad sela gradina s ostacima suhozida iz brončanog ili iz
željeznog doba (Đ. Odavić);
Gradina, Orašje - prahistorijska gradina s ostacima suhozida sa sitnim ulomcima
keramike iz brončanog ili iz željeznog doba (Đ. Odavić);
Gradina, Pećina – iznad sela prahistorijska gradina s nešto očuvana suhozida.
Brončano ili željezno doba (Đ. Odavić);
Gradina (u narodu se naziva Gradac), Ravno – prahistorijska gradina na uzvišenju JI
od sela koje dijelom dominira Popovim poljem, danas privatni posjed koji je
isparceliran i pregrađen vjerojatno kamenom s gradine. Brončano ili željezno doba
(Đ. Odavić);
Gradina, Veličani – prahistorijska gradina koju čini sistem dviju gradina na dva
manja brijega. Izgleda da je zapadnija imala bastion promjera 15 m, a naokolo se
nalazi oštećen bedem koji zatvara prostor 30X40 m. Lijeva je imala kružni suhozidni
bedem 30X30 m od kojeg su ostali samo tragovi; lokalitet iz brončanog ili iz
željeznog doba (Đ. Odavić);
Gradina, Velja Međa – prahistorijska gradina iznad sela s ostacima suhozida iz
brončanog ili iz željeznog doba (Đ. Odavić);
Gradina, Vlake – prahistorijska gradina iznad sela na brdu sa slabo očuvanim
suhozidom iz brončanog ili iz željeznog doba (Đ. Odavić);
Gradina, Začula – prahistorijska gradina SZ iznad sela na brdu Čula, prilično
pravilan krug promjera oko 20 metara debljine 1,8 m iz brončanog ili iz željeznog
doba (Đ. Odavić);
Kurtovića grad, Začula – na brdu Čula prahistorijska gomila dobro očuvana suhozida
2 m širine promjera 80X50 m. Brončano ili željezno doba (Đ. Odavić);
Mala gradina, Trebimlja – prahistorijska gradina, kameni tumuli i rimsko utvrđenje
izgrađeno dijelom na prahistorijskim nalazima. Nedaleko je Velika gradina. Dva zida
se pružaju niz padine duže od 200 m na rastojanju od 80 m. Nalazi se rimske opeke i
keramike. SZ od gradine u podnožju samog brda nalazi se 13 gomila, a istočno od

215
gradine na zapadnoj strani brda Igar jedna gomila. Željezno i rimsko doba (Đ.
Odavić);
Orlica, Zavala – pećinsko prebivalište i srednjovjekovni grob. Ispred ulaza je veliki
abri sa širokom terasom. U koritu potoka u unutrašnjosti je nađeno dosta
prahistorijske keramike koja pripada brončanom dobu (posuška kultura). U abriju je
otkriven grob iz kasnog srednjeg vijeka (Z. Kujundžić);
Rajčeva gomila, Đedići – prahistorijski tumulus i srednjovjekovni grobovi s četiri
raskopana groba. Brončano i željezno doba i kasni srednji vijek (N. Miletić);
Velika gradina, Trebimlja – prahistorijska gradina i rimsko utvrđenje. Nalazi se JZ
od sela i dominira cijelom valom Gornje i Donje Trebimlje. Promjer joj iznosi oko
80X50 m, megalitski zid visine dva metra je negdje dobro očuvan. Željezno i rimsko
doba (Đ. Odavić);
Velja Gradina, Zavala – prahistorijska gradina iznad sela u pravcu Golubinca s
ostacima suhozida. Željezno i rimsko doba (Đ. Odavić);
Vjetrenica, Zavala – prahistorijsko naselje i srednjovjekovni grob. Kod ulaza u
pećinu nalaženi su ranije ulomci keramičkog posuđa, možda prethistorijske i
srednjovjekovne starosti. Kasnijim uređivanjem pretpećinskog prostora ti su ostaci
raskopani i odbačeni. Tu se nalaze i ostaci grobnice, dijelom ukopane u živu stijenu,
a poviše nje dva reljefa lova i viteškog turnira iz 15. st. izvedena u maniri tipičnoj za
stećke na Radmilji (Đ. Basler);
Zavala 1 – Pećinsko naselje, s prostranim abrijem ispred kojeg se pružila široka
terasa, leži nešto zapadnije od ulaza u Vjetrenicu. Humus koji pokriva prostor abrija
recentnog je podrijetla. Na površini je pronađeno nekoliko fragmenata prethistorijske
keramike iz eneolita i ranog brončanog doba (Z. Kujundžić); i
Zavala 2 – Pećinsko naselje, relativno malena pećina s vrlo prostranim abrijem ispred
kojeg se pružila široka terasa. Smješteno je iznad Popova polja na samom ulazu u
dolinu Zavale, a ulaz joj je okrenut prema istoku. Po prostoru i položaju odgovara
naseljavanju od najstarije prethistorije. Unutrašnjost pećine vrlo je bogata
sedimentima, ali su slojevi potpuno poremećeni još u 16. st. kada je ovdje podignut
manastir. Na samoj površini nađena je kremena alatka koja po tipološkim
karakteristikama pripada kulturi horizonta IV Crvene stijene, odnosno mezolitiku (Z.
Kujundžić).

Radi stjecanja što bolje slike navest ćemo samo najjednostavniju analizu sadržaja
učestalosti pojmova iz Arheološkog leksikona. U regiji 20 toga leksikona, koji
obuhvaća prijeratne općine Bileća, Gacko, Ljubinje, Stolac i Trebinje, ukupno je
registrirano 588 toponima koji imaju kulturni značaj. Navodimo ih sada prema
učestalosti pojavljivanja:
Gradina (sama) 63, Velika (Velja) gradina 12, Mala gradina 8, ukupno s atributima
103,
Crkvina, crkvine i s atributima 25,
Greb, Grob, Grebnice 19,

216
Glavica-e zajedno s atributima 17,
Gomila-e zajedno s atributima 17,
Do, Dolac, Doci sami i s atributima 13,
Gradac 13,
Grad 7,
Pećina 7,
Grčko groblje 6,
Hum i izvedenice 5,
Ilijino brdo i glava 5,
Brijeg 4,
Brdo 4,
Meteriz 3 i
Jama 1.

Treba imati na umu da se izbor temelji na indeksu Arheološkog leksikona i da ne
odgovara potpuno stanju toponima u stvarnosti. Tako, primjerice, Ilijino brdo i Ilijina
glava registrirana je svega pet puta, što je zacijelo premalo za kulturno naslijeđe
vrhovnog slavenskog boga prema čijim očitovanjima – gromovima – i danas Popovci
pokazuju veliko poštovanje, što ćemo i pokazati u nastavku teksta.
Arheološki leksikon navodi još za grčko doba drahmu iliro-grčkog grada
Dyrrhachiuma iz 2. St. pK (Kraljević) nađenu u Grmljanima, te ostatke rimskog
naselja s opekama i novcima 1-4. st. u Donjima vrtima u Slivnici (Paškvalin).

Na primjeru detaljnijeg rekognosciranja općine Neum, čiji jugoistočni dijelovi
pripadaju Popovu polju, Arheološki je leksikon izložen kritici da nije dao sistematske
podatke pa je čak i proglašen promašajem (Vasilj 1995, 119). Ekipa Zavoda za
zaštitu kulturno-istorijskog i prirodnog naslijeđa BiH tokom dvogodišnjeg rada
evidentirala je ukupno 78 gradinskih lokaliteta i 721 tumula odnosno gomilu, što
nesumnjivo znači da se radi o značajnom kulturno-povijesnom naslijeđu koje je
tijekom dosadašnjih istraživanja neopravdano zanemareno.
Voditelj istraživanja Zdenko Žeravica kaže da je na području općine Neum u pitanju
čak oko 900 gomila, te da treba računati da ih je barem 20 posto uništeno tokom
vremena ili su se našle u sklopu drugih, kasnije podizanih objekata. U 90 posto
slučajeva napravljene su od kamena, druge su od kamena i zemlje, promjera 5-30
metara i visine 0,5-5 metara. One potvrđuju da je ovo područje bilo izrazito
intenzivno naseljeno od mlađeg eneolita (bakarnog doba) do kraja prapovijesti u
kontinuitetu od dva milenija (Žeravica 1995, 112). Nalaze se u predjelima povoljnih
geografsko-klimatskih uvjeta života, najviše oko krških polja i udolina, u kojima su
se formirala do danas naselja. Najčešće se nalaze u nizovima ili skupinama na
padinama ili u podnožjima brda, istaknutim zaravnima, vrtačama, poljima ili
uvalama, te nizinskim prostorima oko gradina, a posebno uz prapovijesne putove,
odnosno prirodne komunikacijske pravce. Osnovna funkcija im je sahanjivanje

217
mrtvih, označavanje putova i granica nasobinskih područja, te obrana. U nekim od
njih u sredini gomile se obično nalazi grob rađen u obliku grobne škrinje s dvije duže
i dvije kraće kamene ploče, a slične  su se koristile i za pokrov. U tumulima se
sahranjivao mali broj istaknutih članova zajednice, od jedne do četiri osobe. S tog
istraživanja predstavljene su četiri popovske gradine – Trovrh i Basarić gradina kod
Glumine, Previšić gradina i Prisjeka kod Hutova. Na Prisjeci se radi o impozantnom
prethistorijskom naselju u kome je zapaženo više od 200 stambenih jedinica kružnih
ili kvadratnih kamenih osnova. Oko njih je čitav niz manjih gradina međusobno
povezanih suhozidnim bedemom, koje su činile jedinstven sustav obrane. Unutar
gradina su tumuli s vidljivom grobnom konstrukcijom. Ono što se ovdje dobro vidi
potvrđeno je i na većini drugih gradina: da njihova organizacija pretpostavlja
rodovske zajednice ili plemenske organizacije koje su živjele uglavnom od
nomadskog stočarstva, djelomično od trgovine i možda obrta i poljoprivrede, te da je
štićenje međusobnih komunikacija bio njihov prioritetan zadatak (Vasilj 1995, 129).
Gradina je uvelike oštećena u ratu početkom devedesetih godina 20. stoljeća.

1.6.2.3. Antičko doba

Razdoblje Rima karakteriziraju prvenstveno spomenici epigrafskog karaktera.
Nađeno je nešto opeke i rimskog novca. Jedino su donekle istraženi rimski putovi.
Uz trasu puta Nerona - Leusinium, na Trebimlji, pronađena je nadgrobna stela
dekuriona municipija Diluntum Publija Aplija9. Spomenik ima napis u deset redova s
profiliranim okvirom i rozetom u gornjem dijelu. U zaštitnom istraživanju iz 1964.
pronađeno je tridesetak različitih predmeta: raznovrsnih fragmenata keramičkih
posuda i profiliranih fragmenata kamenih spomenika. Nađen je poklopac dječjeg
sarkofaga u vidu dvoslivnog krova s mrežom kvadrata kao ukrasom i oštećenim
latinskim napisom na užoj strani (Sivrić 1970, 15).
U Paniku su istraživani lokaliteti Crkvina i Prlo. Najznačajniji artefakti nađeni su na
Prlu: ostaci rimskih fresaka sa stilskim odlikama rimskog provincijskog slikarstva iz
III. stoljeća. Ukrasni motivi su figuralni i vegetabilni: kod posljednjih su zastupljeni
stilizirani cvjetovi, grančice, trava i listovi.

1.6.2.4. Srednji vijek

Istraživanje prvih stoljeća srednjeg vijeka u BiH arheolozi uspoređuju s tumaranju u
mraku (Basler 1990). U VII. stoljeću u naša područja dolazi novi narod, Slaveni, koji
ni jednim svojim gestom ne pokazuju namjeru prihvatiti kasnoantičku civilizaciju.
Basler to objašnjava psihološkim razlozima pridošlica, koji su iz širokih i mekih
kontinentalnih ravnica istočnog dijela Srednje Europe došli u novo ekološko okružje
– krševite planine s potpuno različitom klimom i privrednom strukturom.

9 Sergejevski GMZ XLVII 1935.

218
Oni, dapače, žive u zemunicama, ako nisu naišli na ruševine čvrstih građevina, pa ih
iskoristili na sasvim primitivan način gradnjom ognjišta u nekom od kutova i
gradnjom primitivna krova da bi se zaštitili od nevremena. U prvom naletu srušili su
sve crkve i kuće i takvo je stanje moglo potrajati jednu-dvije generacije. Stari
kulturni centri – civitates – a s njima i biskupijska središta, ugasili su se.
Iz tri najstarija stoljeća srednjeg vijeka, čiji početak Basler stavlja u približno u 600
g. poslije Krista, u BiH je sačuvano svega nekoliko spomenika, od kojih jedan u
Zavali. Basler, međutim, ne misli na crkvu sv. Petra, nego smatra da bi to mogla biti
neka crkva na lokalitetu Mihalje, vjerojatno iščezla crkva sv. Mihajla. Skulptorska
oprema te crkve, a prije svega njezina oltarska pregrada, bila je izvedena na način
koji podsjeća na dekoraciju Gospe od Lužina u Stonu. Njezini spomenici su stariji
(Basler 1990, 117) od opreme sv. Petra čija oprema datira iz XI. stoljeća. Ulomci
crkvenog  namještaja s Mihalja ne pokazuju nikakvu srodnost s klasičnim pleternim
ornamentima IX. i X. stoljeća, pa ju je moguće datirati u nešto starije razdoblje, tim
više što sličan namještaj Gospe od Lužina pokazuje slične reminiscencije na opremu
iz obližnjih starokršćanskih crkava iz V. i VI. stoljeća. Zavala je ponešto izuzetan
lokalitet za prilike u zaleđu Dalmacije u ranom srednjem vijeku. Ona je ne samo
blizu, nego je i lako dostupna iz nastajućih gradova kao što je Dubrovnik i Ston,
odakle su mogli pristizati impulsi. Zavala se naslanja na mlade gradove u kojima se
duh antičkih civitatesa nastojao revitalizirati (Basler 1990, 119).

1.6.2.4.1. Crkve

Kao što je vidljivo, prve značajnije službene aktivnosti na terenu počinju potkraj
pedesetih godina u kojima se Zavala nametnula kao središte zanimanja. Pored
lokaliteta Petkovice, odnosno Crkvine, na kojem je u nizu slojeva i kulturnih pojava
pažnju istraživača privukla ruševina crkve sv. Petra, istraživanja su obuhvatila
nekoliko desetaka metara udaljenu crkvu sv. Vavedenja u sklopu manastira, te
nekoliko stotina metara udaljenu pećinu Vjetrenicu. Vjetrenica je bila više predmet
prirodoslovnih istraživanja, ali zahvlajujući zanimanju i angažmanu K. Wenzel
razvila se za naše prilike neočekivana slika se samo špilje nego općeg kulturnog
konteksta u kojem se ona nalazi.
Arheološka iskopavanja na Petkovici, koja su trajala od 1. do 11. srpnja 1957.
godine, vodio je u ono vrijeme ravnatelj Zemaljskog muzeja iz Sarajeva Marko Vego
(1959). Obradio je ostatke ukupno tri građevine, dvije crkve i jednog samostana.
Središnja građevina je pripadala ruševini crkve sv. Petra, čiji su zidovi u trenutku
istraživanja iznutra bili visoki između 60 i 70 centimetara, široki oko 50 cm, i rađeni
od lijepo kresanih pravokutnika vapnenca raznih veličina. Zidani su u žbuku od
gustog kreča i sitnog pijeska. Debele naslage žbuke zadržale su se po apsidi u kojoj
su nađene ukrasne kamene ploče (slika 32). U crkvi i oko nje pronađeni su arheološki
predmeti, koji su preneseni u Zavičajni muzej u Trebinju.

219
Radi se o maloj crkvi okrenutoj prema istoku. Lađa crkve ima oblik pravilnog
četverokuta vanjske dužine 9,84 m, a širine 6,22 m (unutrašnja 8,88x5,22 m). Apsida
je također bila četvrtasta oblika dužine 2,80 m, a širine 3,18 metara. Vrata su se
nalazila točno na sredini zapadnog zida. Arheolozi su zatekli ostatke dovratnika koji
su, kad su odgrnuti i izmjereni, iznosili: lijevi 98x32x20, desni 75x32x20 cm. Vidjeli
su se još prag i kameni skalini koji su se spuštali u crkvu. Unutrašnjost crkve bila je
prekrivena zemljom i kamenjem, iznad čega su virili oko dvadesetak centimetara
visoki zidovi. Pod crkve djelomično je bio popločen, a u njemu, uz sjeverni zid,
nalazila su se dva groba. U jednom je pronađen ljudski kostur, a drugi je bio prazan.
Unutra, u gomili i na zidovima, pronađeni su komadi ukrasnih kamenih ploča,
nekoliko novčića iz srednjeg vijeka i jedan zlatni prsten.
Pod apside izdignut je iznad poda crkve 10 cm, a zidovi apside bili su različite
debljine. U apsidi je pronađen jedan osmerokutni stup (124x46 cm), a pokraj njega
kamena ploča (109x75x25 cm), vjerojatno ploča oltara. Stariji seljaci se sjećaju da je
ploča za Austro-Ugarske stajala na tom stupu. Ispod ploče ležala je manja kamena
ploča s ukrasom dvije ptice koje piju iz posude. Ispred crkve je pronađen komad s
ukrasom i tropletom. Osim kamenog namještaja pronađen je jedan prsten težak 4,7
grama zlata od 750 promila, koji je imao neku ploču. Pronađena su četiri dubrovačka
novčića iz različitih razdoblja, dva venecijanska novčića i jedan turski akče (srebreni
novac), te dvije medalje s likom Gospe iz 19. stoljeća.
Druga ruševina u sastavu groblja, smatra Vego, vjerojatno je katolički samostan čija
je sudbina nepoznata. Od te ruševine ostala su tri zida: južni dug 8,70 m, visok 1,68
m, a širok 0,70 m. Sjeverni zid je dug 8, a širok 0,90 metara. Ova dva zida nisu
paralelna i vjerojatno bi se spojila u jedan kut samostana. Postoji još jedan poprečni
zid, koji povezuje ova dva, dužine 3,40 m i širine 0,67 m. Svi su zidovi rađeni od
lijepo kresanog kamena, kao i crkva sv. Petra.
Treći je objekt, izgrađen na mjestu ranije porušenog objekta, po mišljenju M. Vege
pravoslavna crkva sv. Petke. Puljić smatra da je to također katolička crkva (1997).
Manja je od crkve sv. Petra i njezina lađa iznutra zauzima 5,44x3,40 metara. Ima
polukružnu apsidu iznutra dugu 1,80, a široku 2,13 metara. Zidovi crkve su za
vrijeme arheoloških iskopavanja bili visoki između 1 i 0,50 metara. Crkva je bez
ukrasa i sagrađena dosta nevješto, na brzinu i bez preciznosti u poslu, dok kresani
kameni bitno zaostaju za onima u crkvi sv. Petra (Vego 1959).
Prikazujući detaljnije kameni namještaj nađen u crkvi, Vego tvrdi da neke ploče čine
dio prednje strane oltara, a dio tegurija, dok ostali fragmenti pripadaju oltarskoj
pregradi. Izrada i stilizacija ukrasa nije u oprečnosti s razvitkom pleterne plastike u
12. vijeku, a neke od njih rado upotrebljava iluminator Miroslavovog evanđelja
(Vego 1959). Pleterna plastika biljnih i životinjskih motiva djelo je domaćih kipara,
vjerojatno iz južne Dalmacije, te upućuje na prvu i drugu polovicu 12. stoljeća.
Plastika motiva je djelomično rustična.
Basler ističe da su reljefi iz te crkve puni duboke simbolike, posebno ploče na kojima
su prikazane euharistijske ptice. Zadržava se na reljefu ptice s aureolom. Smatra da je

220
to prikaz sv. Mihovila koji uzima dušu pokojnika. Na njemu su arkanđeo i duša
također prikazani kao ptice s krilima, ali je svecu oko glave postavljen aureol (Basler
1990, 119).
Vego smatra da nema razloga sumnjati da je bitni utjecaj došao iz Stona. Brojne
slične ranoromaničke crkve jadranske obale nastale od 9-12. stoljeća od Zadra do
Kotora: crkva sv. Mihajla kod Stona, sv. Luke na Lastovu, sv. Jurja na otoku Prežbi,
sv. Marte u Bijaćima, sv. Donata na Krku, sv. Luke u Uzdolju, sv. Cecilije na
stupovima u Biskupiji kod Knina, sv. Klare u Kotoru, sv. Nikole u Dubrovniku, sv.
Marije u Biskupiji kod Knina, sv. Jurja u Janjini, itd. Utjecaj se objašnjava
činjenicom da je Zavala tada u vjerskom pogledu pripadala stonskoj biskupiji, odakle
se širio utjecaj na crkvenu arhitekturu u zaleđu. Prema historijskim izvorima crkva
bila je katolička (Vego 1959).
Puljić smatra da nije logično početak ove crkve smještati u 12. stoljeće kad je procvat
katolicizma u ovim krajevima počeo u 10. stoljeću za vrijeme Mihajla Viševića, i
ostvario se prije 12. stoljeća, koje je vrijeme otvorenog favoriziranja pravoslavlja i
pritisaka na Katoličku crkvu (Puljić 1997). Autori smatraju da je crkva sv. Petra
imala dvije faze, tj. da je kameni namještaj pripadao nekoj ranijoj crkvi za koju
Basler (1990), vidjeli smo, smatra da je bila na mjestu koje se danas zove Mihalje
odnosno Miholja crkva, a Zovko (1958) da se nalazila u bazi humka koji danas čini
Petkovicu.
Namještajem crkve sv. Petra pozabavio se Miroslav Palameta (1997). Od ukupno
petnaest komada tropleterne kamene plastike, koliko je pronađeno u Zavali, sedam
njih su cjelovite ploče oltarske pregrade na crkvi sv. Petra. Od njih sedam četiri su
geometrijske stilizacije, a tri figuralne. Nefiguralne sežu duboko u pretpovijest
pleternog ornamenta, otkud ih kršćanstvo Sredozemlja rano baštini. Obično se
tumače simbolima vode ili ilustracijom kozmičkog stabla života. Ploče s figuralnim
predstavama pokazuju u dva slučaja ptice kako piju iz zajedničkog kaleža, što
ilustrira euharistijski motiv. Za jednu od njih Palameta smatra da je slika baziliska,
odnosno sotone koja konatrapunktira slici dobra. Treća ploča, nesumnjivo
najoriginalnija u Zavali, sadrži prizor dvije ptice od koje veća ima aureol oko glave i
drži manju pticu. Basler je, kako je, već istaknuto, tumači kao prizor sa sv.
Mihovilom, a Vinko Lasić kao Duha Svetoga koji prenosi milost Božju. Po Palameti,
ploča prikazuje pauna i njegove ptiće kao Krista koji čuva i okuplja kršćanska duše
bdijući nad njima. Palameta na nizu stećaka Hercegovine vidi utjecaje zavalskih
ploča koje su kovači mogli zapaziti prolazeći važnim putem od Slanog prema
unutrašnjosti pored crkve sv. Petra u Zavali. Crkva sv. Petra, pretpostavlja se, bila je
duhovno središte srednjovjekovne župe Popovo u stonskoj biskupiji (Palameta
1997).
Okupljala je mnoštvo svijeta na blagdan sv. Petra, čak i nakon što je javljeno da je
porušena. Najviše autora smatra da bi uzrok rušenja mogao biti dubrovački potres iz
1667., Vego dopušta da bi to mogla biti i turska osveta zbog sudjelovanja katolika u
ratu na strani Mlečana. Međutim, po svemu sudeći, s vremenom je zapuštena, jer su

221
se nakon jedne kuge katolici župe Ravno zavjetovali da će «obnoviti i popraviti svoju
prastaru i jako narušenu crkvu». U tom cilju održali su 15. kolovoza 1867. procesiju
od Ravnoga do Zavale, i održali misu. To je bila posljednja misa na ruševini te crkve,
jer je iguman manastira osporio katolicima pravo njezina korištenja (Zovko 1959)10.
Oko toga pitanja održana su dva sudska spora, a u vremenu do početka prvog spora
bilo je zabranjeno korištenje crkve. Na prvoj parnici u Trebinju turski je kajmakan
odredio da crkva sv. Petra pripada Pravoslavnoj crkvi, nakon čega se misa u njoj više
ne govori, niti se narod okuplja. Prekinuto je i tradicionalno ukopavanje katolika
Zavale u tu crkvu. Miho Andrić pok. Andre iz Zavale kazao je Zovki da je iza toga
samo njegova baka ukopana u crkvi, ali da su «morali drugi stražariti puškom u
ruci». Potom je izbila Hercegovačka buna, vlast se promijenila, a događaji su pitanje
crkve potisnuli u zaborav dvadesetak godina. Nakon što je manastir dao svoj obližnji
dol zazidati kamenom s ruševine crkve sv. Petra, 1898., Katolička crkva je pokrenula
tužbu, pa ju je Kotarski sud u Ljubinju u prvostupanjskom koraku dosudio
katolicima. Na žalbu Pravoslavne crkve, Okružni sud u Mostaru mijenja odluku i
dodjeljuje je Pravoslavnoj crkvi.
Za argumente da je crkva katolička Zovko navodi: a) kako je on kao svećenik
zatekao trinaest starijih osoba u župi, koje su u toj crkvi u svoje vrijeme
prisustvovale misi u raznim zgodama, b) tradicije među katolicima i pravoslavnima
Popova polja; c) grobnice pokojnika iz Zavale pod podom crkvice, što svjedoči i
matica umrlih župe Ravno i d) graditeljski stil crkve (apside).
Argumenti da je crkva pravoslavna bili su: a) što je njezino svetište okrenuto na
istok, b) da su katolici koristili crkvu jer su im je pravoslavci ustupali, zatim, c)
katolici se nakon 1867. trideset godina nisu služili crkvom pa su je se odrekli, te d)
jedan pisani dokument povezan s vinogradom koji nije objavljen, a koji po Zovki
nema dokaznu vrijednost.
Presuda u korist Pravoslavne crkve zapečatila je sve popravke i upotrebu crkve, pa je
ona potpuno pala u zaborav. Tako, literatura prve polovice 20. stoljeća nekoliko ju je
puta krivo ubicirala, navodeći da je današnja pravoslavna crkva sv. Vavedenja
izgrađena na ruševini crkva sv. Petra11. Javio se don Jozo Zovko, u čijem je župnom
nadleštvu bila Zavala od 1932. do 1942. te odbacio te tvrdnje (Zovko 1958). Potom
je, također u emigrantskom časopisu Hrvatska revija, objavio još dva članka o
njezinoj sudbini. Podatke je, napominje, navodio po vlastitom sjećanju, jer je uoči
rata pripremao o njoj članak koji je nestao u rukopisu. Nakon drugog članka, Zovko
je doznao za Vegina istraživanja te se kritički osvrnuo i na njih (1963).
Iako je crkva sv. Petra vrlo stara i već dugo porušena te izvan upotrebe, važan dio
njezine sudbine odigrao se u posljednjih stotinjak godina. Pored već navedenih
činjenica, o tome govori da je iguman Mihajlović prvi o njoj pisao (1890b), te da je
Zovko 1938. dostavio Zemaljskom muzeju četiri negativa iz kojih su izrađeni odljevi

10 Zovkini tekstovi o crkvi sv. Petra ponovljeni su u Humski zbornik III, Ravno – Zagreb 1997.
11 Sakač S. 1952. Euharistijski simboli u starohrvatskoj umjetnosti VII.-XII. stoljeća. Osoba i duh
IV/3. (na francuskom).

222
dvije ploče s pticama i dvije ploče s geometrijskim ukrasima (Vego 1959).
Dvadesetak godina kasnije, Vego je pronašao samo razbijenu ploču s pticama od
kojih veća ima nimbus oko glave. Ali unatoč toj skrbi, razgradnja crkve odvijala se
još brže i učinkovitije: u Zovkino vrijeme zidovi crkve bili su veći, s djelomičnim
ostacima stropa iznad apside. Iguman je neke komade namještaja iz crkve sv. Petra
prenio u manastir (Vego 1959). Manastir je nakon agrarne reforme podgrađivao
zidove obližnjeg Petrova doca kamenom s lokaliteta Petkovica (Vego 1959, Zovko
1959), početkom 20. stoljeća građena je cesta Zavala – Slano koja je presjekla
kulturni lokalitet (Vego 1959), kuće obitelji Vukanović također su građene kamenom
s Petkovice (Vego 1959), a za vrijeme Drugog svjetskog rata u neposrednoj blizini su
se nalazile talijanske vojne fortifikacije (Zovko 1959) koje su također u određenoj
mjeri mogle uništiti kulturne vrijednosti Petkovice.
Zovko zaključuje kako je crkva sv. Petra za pravoslavne nebitna i mrtva stvar, a za
katolike «neoborivo i trajno svjedočanstvo prisutnosti Katolika-Hrvata u onom dijelu
Crvene Hrvatske», od davnina do današnjega dana. «Njezina povijest jest vjeran
isječak iz stoljetnih borba i stradanja između: katoličanstva i pravoslavlja-
svetoslavlja; Istoka i Zapada; Bizanta i Rima; Srba i Hrvata – na tlu Hrvatske». Tako,
iako je na prvi pogled od lokalnog interesa, crkva sv. Petra ima mnogo šire značenje
(Zovko 1959).

Nedugo iza Veginih iskopavanja, u Zavali je boravila stručna ekipa Saveznog zavoda
za zaštitu kulturnih spomenika iz Beograda. Ugroženost crkve sv. Vavedenja (slika
33) i značaj njezinih još nedovoljno istraženih fresaka za razvoj umjetnosti u
Hercegovini, «kao i našu umetnost tzv. Turskog perioda uopšte», naveli su Zemaljski
zavod za zaštitu spomenika kulture Bosne i Hercegovine da organizira ispitivanje i
konzervaciju toga objekta i povjeri ga Saveznom institutu za zaštitu spomenika
kulture. Na terenu su ga vodili arhitekt Ivan Zdravković i povjesničarka umjetnosti
Anika Skovran (Zdravković i Skovran 1959, 42). Crkvu smatraju jednim od najbolje
očuvanih spomenika Hercegovine, «ma kako to neverovatno izgledalo s obzirom na
njezino stanje i očuvanost živopisa». Freske predstavljaju «veoma interesantnu
celinu, te u nizu preostalih fresaka po drugim hercegovačkim manastirima zauzimaju
vrlo istaknuto mesto.» (Zdravković i Skovran 1959, 42).
Zbog stalne vlage freske propadaju pa nakon pomnog pregleda stručnjaci predlažu
građevinske radove kojima će se izolirati prostor iznad crkve, ponovno prekriti
crkva, fugirati njezini vanjski zidovi, ukloniti oluci i strehu učiniti dužom, terasu
zapadno od crkve rekonstruirati i dobro izolirati, odvojiti istočnu apsidu i zid od
stijene, izraditi nove okvire za prozore, te ukloniti kameni ikonostas koji je novijeg
datuma i koji ne odgovora vremenski ni estetski toj crkvi. «U crkvi ne postoji
nikakva dekorativna plastika, sem što je potprozornik na malom prozoru, severno od
apside spolja, dekorativno obrađen u dvočlanom prepletu sa volutama. On je svakako
tu ubačen sa crkve svetog Petra» (Zdravković i Skovran 1959, 41).

223
Dio teksta koji potpisuje Anika Skovran detaljno obrađuje freske crkve sv.
Vavedenja: njihovu očuvanost, raspored, sadržaj, stilske osobine i autora fresaka, te
predlaže mjere zaštite. Radi se o jednobrodnoj, poluobličasto zasvedenoj crkvi, s
velikom polukružnom apsidom i kamenim sjedištem. Na zapadnoj strani postoji
skrivnica u koju se može ući kroz mali kvadratni otvor koji zatvara kamena ploča, a
preko nje je naslikana freska. Po jednom napisu iznad vrata vidi se da su freske
nastale 1619. godine. Od drugog napisa može se pročitati samo nekoliko riječi koje
govore o pobližem nastanku freski, a treći, koje se ne može pročitati, govori o
priložnicima.
Freske su slabo očuvane i to zbog više razloga među kojima su najvažniji što zid,
koji je uklesan u stijenu mnogo vlaži, a tehnika živopisa izvedena je u tri sloja
maltera (oko 5, 15 i 6 mm) koji su slabo vezani.
Raspored, kompozicija i ličnosti fresaka odgovaraju općoj koncepciji i uobičajenim
rješenjima pri živopisanju crkava u 16. i 17. stoljeću. Zavalski majstor se vješto
prilagodio raspoloživim površinama zidnih platana. U maloj crkvi je uspio dati
kompletan ciklus praznika, vješto je ilustrirao ciklus Muka Hristovih, te je predstavio
mnoštvo svetih isposnika i mučenika. Sve skupa oslikao je 160 predstava. Scene
Muka Hristovih po A. Skovran ikonografski su najzanimljivije.
Zavalski slikar ima precizan, elegantan crtež i služi se skoro arabesknim
završavanjem poteza. U izradi ornamenata je vrlo rafiniran, i tu se najbolje vide
njegove crtačke sposobnosti. Ima izvanredan osjećaj za prostor i kompoziciju.
Arhitekturu koju crta je neobična, posebno stoga jer je realnih proporcija. Pejsaž
slïka veoma lijepo; pejsaž na slici Žrtve Avramove jedan je od «najlepših pejsaža u
našem slikarstvu 17. veka», ali ipak najviše oduševljava svojim mekim koloritom.
Prema svim analizama, radi se o slikaru Georgiju Mitrofanoviću, i poslije
hilandarskog živopisanja ovo je njegovo, po svemu sudeći, najznačajnije djelo
(Zdravković i Skovran 1959, 61). Zbog svega, manastir iziskuje posebnu pažnju pri
konzervaciji od vlage koja je njegov najveći neprijatelj.
Radovi na konzervaciji su izvršeni, uglavnom prema prijedlogu, od 1958. do 1960.
ali su naišli na nepredvidive probleme, poput nedostatka temelja na jednom dijelu
crkve (Čorda 1964). Zbog toga će ta pitanja i kasnijih godine nastaviti izazivati
ozbiljne probleme i tražiti nove sanacije.

Ova dva sveta mjesta u Zavali pokazuju koliko je pridavana važnost crkvama, ne
samo u vjerskom nego i kulturnom životu Popova polja. Neke od njih vuku duge
tradicije. Takve katoličke crkve su: u Ravnom crkva Marijina Rođenja s kamenom
pločom iz 5. lipnja 1579. «čije korijene treba tražiti u srednjovjekovlju», crkva
Marijina Uznesenja u Trebimlji (slika 34), spominje se 1619., ali u vezi ponovne
izgradnje (Puljić 1997), danas se zove crkva sv. Roka; kao i niz crkava koje se prvi
put spominju 1622. godine: crkva sv. Dimitrija (Mitra) mučenika i sv. Evarista pape
iz srednjeg vijeka na brdu Oblat pored Ravnog, a tradicija kaže da je rađena 150

224
godina prije Turaka12; crkva sv. Nikole u Rupnom Dolu, koja se često spominje kao
župna crkva, koja je prije nekoliko desetljeća obnovljena bez dozvole i devastirana
(crkva sv. Roka 1624. spomenuta u Rupnom Dolu, mogla bi biti na mjestu Rokova
glavica); crkva sv. Ivana Krstitelja u Veljoj Međi; crkva sv. Ivana Evađeliste u
Orahovu Dolu; crkva sv. Ilije u Belenićima / Kijevu Dolu, do 1638. skoro potpuno
porušena i zatim obnovljena (karakteristična je za nju gradnja na slomljeni svod, a on
počinje od samih temelja), bila je duhovno središte Bobana; crkva sv. Petra na
Glumini nakon stradanja nije obnovljena, ali ima lokaliteta na Glumini koji se zovu
Misarice i Dumina kuća, itd (Puljić 1997).
U vrijeme prvog spominjanja ovih crkvi moglo je biti riječi o samo manje-više
temeljitoj obnovi, jer Turci ne daju graditi nove crkve. Prvi graditelji su im
najvjerojatnije bile određene plemićke obitelji iz predturskog doba kojima su one bile
najčešće mauzoleji pa zato i jesu odreda u središtu nekropola i posvećene svecima
koje te obitelji slave. I obnovitelji su im bili uglavnom bogatiji domaći ljudi, dobri i
ugledni vjernici poput Boška i dvojice Nikola Andrijaša u Ravnom. Crkve ziđu
domaći zidari, uglavnom onako kako bogatiji ljudi ziđu kuće, poštujući temelje s
kojih počinju i koji im diktiraju (pored turskih ograničenja) stil i veličinu crkava. U
svojoj jednostavnosti ponekad ugrađuju elemente koji su «obavezni» u kamenim
kućama toga doba. Najzanimljivija je svakako slijepa arkada na pročelju u puku
zvana burilnica (crkva sv. Roka ima ih više). One nisu ostaci drevnih crkava niti
utjecaj s istoka, nego ih je imala skoro svaka kuća, a služila je za držanje vode.
Ugrađuju se i ploče starih crkava i vjerojatno srušene preslice (Puljić 1997).
Pravoslavna crkva također baštini nekoliko starih crkava u Popovu polju: u
Veličanima crkvu Svetog Arhanđela Mihaila na groblju iz 14. stoljeća, obnavljanu
više puta; u Dubljanima crkvu Rođenja Bogorodice, koja se spominje 1664., koja je
obnovljena 1810.; u Drijenjanima Uspenje Bogorodice, spominje se 1664, a
obnavljana više puta; u Mrkonjićima crkvu Svetog Nikole iz 17. stoljeća, koja je
obnavljana više puta. Neke crkve poput Vozdviženija časnog Krsta u Raptima i
Svetog proroka Ilije u Sedlarima su iz 18-19. stoljeća; Svetog Nikole i Svetog Jovana
Krstitelja u Poljicu, Vaznesenja Hristovog u Tulju i Rođenja Bogorodice u Šćenici su
iz 19. stoljeća; Svete Varvare u Strujićima i Usjekovanje glave Svetog Jovana
Krstitelja u Orašje su iz 1829. godine, a Svete Trojice iz 1900. godine u Ravnom
(Ćosović prir. 2006).
Službe zaštite kao i imaoci crkava dugo nisu poduzimali radikalnije zahvate na
njihovoj konzervaciji. Mještani Rupnog Dola su samovoljno i bez odobrenja
nadležnog Zavoda za zaštitu spomenika kulture dogradili i prepravili crkvu sv.
Nikole u Rupnom Dolu, čime je crkva izgubila svoju spomeničku vrijednost
(Zelenika 1988)13. Sve ove crkve bile su spomenici sakralne arhitekture koji su
svjedočili o kulturnom životu srednjovjekovlje; naselja ranoslavenske kulture nisu do

12 Figurić, Ante 1930. Trebinje nekad i danas, Ljubljana.
13 Mještani su autoru kazali da su prethodno više puta tražili obnovu, ali da nije bilo odgovora (Marko
Soko 2006. i  2009).

225
sada otkrivena, ali sporadični nalazi keramike upućuju da ih je bilo (Sivrić, 1970,
16). Sve gore nevedene crkve povezane su s nekropolama stećaka.

1.6.2.4.2. Stećci

Za neke predstave s namještaja iz crkve sv. Petra, vidjeli smo, smatra se da su imale
kulturnog odjeka na stećcima diljem Donje Hercegovine. Također, u nalazište na
Petkovici interpolirana je nekropola stećaka kao svojevrsni kronostratigrafski znak
kulturne povijesti toga lokaliteta. Stećci su svakako mlađi od crkve sv. Petra, ali su
stariji od građevine koja je nalegla na neke od stećaka. Međutim, kulturna je povijest
dugo previđala stećak na ulazu u Vjetrenicu, koji će u jednoj nadahnutoj studiji
američko-britanske historičarke umjetnosti Marian Wenzel (1932–2002) povezati
Vjetrenicu, Popovo polje i Bosnu i Hercegovinu u jedinstvenu europsku kulturnu
baštinu od dana «primitivnih naroda» do danas. Prije nje, te su predstave spominjane
uglavnom opisno, nekada uz crteže ili fotografije.
Stojeći pred ulazom u podzemlje Vjetrenice, Wenzel analizira reljefe (slika 37)
povezujući ih s raširenim motivima stećaka u Bosni i Hercegovini i sličnom
tradicijom europskih simbola (Wenzel 1961a,b). Dva suprotstavljena konjanika
uspoređuje sa srednjovjekovnom scenom svetih ratnika, te s predstavom antičkih
Dioskura. Brojne predstave sa ženom između dva konjanika ona tumači kao
'autohtoni ostatak klasične tradicije' u kojoj žena simbolizira božanstvo. Međutim,
ona se ne zaustavlja na kompozicijama svojstvenim za Grke između trećeg stoljeća
prije i poslije Krista, nego smatra da su ih oni baštinili od još starijih Tračana. Kod
njih te predstave povezuje s mističnim obredima kojima su ljudi nastojali doseći
besmrtnost. Važne epizode kulta inicijacije odvijale su u mračnoj ćeliji ili pećini, u
kojima je kandidat doživljavao snažne emotivne dojmove i zapanjujuća vizualna
iskustva. Već u klasičnom razdoblju kult je izgubio izvorni smisao i preko glumljene
smrti i ponovnog rađanja zadržao simboliku gubitka stare i dobivanje nove
individualnosti. U skladu s tim, iskustva koja su se kod primitivnih naroda
povezivala s podzemnim suncem, svi više dobivaju različite simbole  – krug, rozeta,
kolo itd. – koji će kasnije naći važno mjesto na stećcima. Reljefu s dva ratnika na
ulazu u Vjetrenicu, međutim, nedostaje simbol žene. To božanstvo podzemnog
svijeta, koje se u našoj tradiciji povezuje s vilom, ne treba ondje simboličnu zamjenu
u liku žene, polumjeseca ili kruga, jer je svatko tko je stajao pred reljefom dobro čuo
vjetar – pjesmu i ples vila u unutrašnjosti pećine. Varijanta članka objavljena u
inozemstvu upravo i završava svjedočanstvom o aktualnom postojanju vjetra iz
podzemlja Vjetrenice, ali dodaje da zvukova, koji su ranije bili dio mitološke slike
ove pećine – više nema (Wenzel 1961a). Verziju teksta objavljena u Našim
starinama (Wenzel 1961b) prati jedna bizarna povijesna činjenica. U njemu je
objavljena fotografija jednog od dva reljefa, preko kojeg je crnom bojom ispisano
neko ime, što ga je bilo prilično oštetilo.

226
Marian Wenzel sudjelovala je i u arheološkim istraživanjima stećaka u Veličanima u
travnju 1963., koje je vodila tadašnja direktorica Zavičajnog muzeja u Trebinju
Ljubinka Kojić. Istražena su tri groba: ispod stećka u obliku sanduka s napisom Raču
Galičiću (sanduk pukao prilikom premještanja – Bešlagić 1969), ispod sanduka s
arkadama gopođe Radače, te ispod sljemenjaka s arkadama uz prethodni grob. U
prvom je na dubini od 95 cm nađen opružen dobro očuvan skelet muškarca bez
priloga u ovalnoj kamenoj grobnici s pločama iznad glave i noga. Ispod drugog
stećka na dubini između 100 i 160 cm nađeno je nabacano kamenje, a ispod  njega
grob ograđen kamenim pločama s vrlo oštećenim kosturom. U trećem, ograđen
poklopnicama od kamena, pronađen je skelet na dubini od 116 cm, uz njega oštećen
dubrovački dinarić i čaša od tankog prozirnog stakla. Čaša je ovalna, s ostacima
hrane na dnu, visoka oko 8 cm i ukrašena; pretpostavlja se da potječe iz grada
Murana u Italiji. Izrađena je od vrlo tankog providnog stakla s primjesom žućkaste
boje s vanjske strane ukrašena sitnim kapljolikim ukrasima. Datira s kraja 14. i
početka 15. stoljeća (Sivrić 1970, 17).
Prije nego se detaljnije osvrnemo na popovske stećke, još ćemo s jednom rečenicom
ukazati na širinu interese i prinosa Marian Wenzel kulturnoj povijesti šireg područja
Popova polja. U članku o dva srednjovjekovna prstena iz Zavičajnog muzeja u
Trebinju, od kojih je jedan pronađen u Donjim Turanima kod Trebinja i drugi u
Domaševu, utvrđuje i objašnjava utjecaj kulture sultana Mamluka na predtursko
razdoblje Bosne. Ističe da su rečeni artefakti od značajnog interesa za svakoga tko
želi razumjeti povijest obrade metala u srednjovjekovnom bosanskom kraljevstvu
(Wenzel 1982). Ona će kasnije nastaviti još više razvijati svoja gledišta, pa će ranih
osamdesetih
istaći
postojanje
bosanskog
stila,
kao
mješavine
gotičkog,
mediteransko-islamskog i bizantskog, ali osobenog i jedinstvenog stila u umjetnosti
srednjovjekovne Bosne, što je u široj znanstvenoj javnosti izazvalo velike polemike
(Hašimbegović 2006).

Pored M. Wenzel stećke Popova proučavao je niz autora, ali najcjelovitiju obradu
nalazimo kod Šefika Bešlagića (1908-1990). Njegov rad također je potaknula
ugroženost spomenika gradnjom velikog hidroenergetskog sistema. Istraživanja na
terenu rađena su od 1960. do 1964. (Bešlagić 1966, 5). Autor se pri izlaganju ne
zadržava samo na Popovu polju u užem smislu, što je dio velike krške depresije od
Hutova do Poljica, nego mu priključuje šire područje Popova. U njega ubraja još tri
cjeline: Lug, Šumu i treći prostor kojeg ne definira homogeno, nego kao brdski pojas
Bobana i prostor sjeverozapadno do Graca. Za te prostore navodi «veća naselja»:
Lug (Diklići, Gojšina, Jasenica, Arbanaska, Podmrkonjići, i Mesari); Šuma ili
Trebinjska šuma (Taleža, Dražin Do, Bjeljač, Gola Glavica, Mijovići, Desin Selo,
Klikovići, Petrovići, Cicina, Krnjevići, Đedići, Hum, Začula, Orah i Zaplanik);
Bobani (Neavda, Slivnica, Prosjek, Lopoč, Rapti, Šćenica, Kijev Do, Belenići i
Golubinac) i brdski dio do Graca (Cicrina, Trebimlja i Prapratnica). Prirodne
osobine, zajednička povijest i kultura, a posebno osobine srednjovjekovnih

227
nadgrobnih spomenika daju ovom području cjelovit i jedinstven karakter (Bešlagić
1966, 7-8).
Bešlagić osvjetljava historiografsko zaleđe nastanaka stećaka i kaže da su
postavljani uz gradine i gomile, te svjedoče o naseljavanju Popova od Ilira. Na
srednjovjekovnu fazu razvoja Popova višestruko je utjecala blizina Dubrovnika.
Popovci su se bavili posredništvom u trgovini Dubrovnika s Bosnom i Srbijom. Stari
karavanski put je prolazio preko Šume i Luga zatim sjeveroistočnim rubom Popova
polja, preko Strujića i Koteza na Ljubinje. Jedan krak se odvajao od Huma pored
Poljica poljem na Hrasno i Stolac. Put Zavala – Slano bio je važan, osobito u staro
tursko doba, kada¸su u Slanom bila velika stovarišta soli za izvoz u Tursku.
Za ovu temu osobito je važno da je život bio bujan u 14., 15. i 16. stoljeću, za
vrijeme gospodarenja uglednih velikaških porodica Sankovića, Čihorića, i Nikolića,
a posebno za vrijeme Kosača-Sandalja, hercega Stjepana i njegovih sinova. Porodica
Čihorić, koja i danas postoji u Čvaljini, bila je u srodstvu s Draživojevićima: kći
humskog župana Miltena Draživojevića, koji se više puta spominje kao gospodar
Popova, Bosanskog primorja i Slanog (1332-1343.), Sankova sestra, Radača, udata je
za Nenca Čihorića, koji se spominje kao župan Popova od 1336. do 1375. To
razdoblje ostavilo je brojna naselja i druge dokumente  materijalne kulture i za njega
su vezane nekropole sa stećcima, koje stanovništvo Popova naziva grčkim
grobnicama ili samo grobnicama.
Ukupno je na spomenutom području uz 47 naselja na 88 mjesta zabilježeno 1559
stećaka. Ovdje nedostaju stećci koje je Bešlagić obradio pod pojmom Hrasno, gdje
su svakako značajne nekropole, poput Međugorja, koja nedvojbeno spada u Popovo
polje. Broj stećaka čini Popovo istaknutim dijelom areala (Bešlagić 1966). Najviše je
sanduka, 749 (51 posto), ploča 714 (46 posto), 24 krstače, 16 «stubova» i 11
sljemenjaka. Posljednji pojedinačno zauzimaju po oko 1 ili manje od 1 posto
ukupnog broja. Najistaknutije nekropole duž šireg područja Popova su Lug, Staro
Slano, Gola Glavica, Ljubovo, Začula, Lopoč, Prijevor, Ravno (Teg), Hutovo
(Karasovica), Prapratnica (Lišće) i itd. Po broju stećaka najveće su nekropole
Crkvina u Hutovu sa 101 stećkom, sv. Spas na Trebimlji sa 91 stećkom, zatim
Krajkovići s 80, kod crkve na Brštanici, u Žakovu i Začuli s po 74, nekropola
Veličani kod crkve 62, itd. Popovske nekropole prosječno imaju 18 stećaka, a najviše
je nekropola s manje od deset stećaka, njih 34.
Popovski stećci smješteni su u blizini putova i na istaknutim mjestima kao što su
brežuljci. U nekoliko slučajeva u blizini nekropole je ustanovljen kamenolom za
stećke. Nisu rijetki primjeri da se blizu nalaze gradine i ilirske grobne humke.
Nekropole se napravljene nedaleko od vode. Uz većinu nekropola nalaze se crkve ili
crkveni temelji. Za neke crkve se zna da su postojale već u XI. st., kao u Zavali. Uz
nekropole i danas postoje crkve kao u Orašju, Strujićima, Veličanima, Dubljanima,
Dračevu, Drijenjanima, Mrkonjićima, Žakovu, Mesarima, Lugu, Humu, Orahu,
Zaplaniku, Taleži, Začuli, Raptima, Šćenici, Belenićima/ Kijevu Dolu, Golubincu,
Poljicu, Sedlarima, Grmljanima, Zavali, Čvaljini, Ravnom, Trebimlji, Cicrini i

228
Brštanici. Uz skoro sve crkve postoje groblja koja su nastala nakon stećaka. Na
nekim mjestima je izgradnja crkve i kopanje grobova poremetilo nekropole sa
stećcima, kao u Veličanima, Strujićima i Zavali. Bešlagić jasno potvrđuje da nema
razloga stećke smatrati grobovima heretika, kao što su to smatrali neki povjesničari.
Znatan broj ploča ističe se velikim dimenzijama, koje su redovito vrlo dobro
obrađene, često i s ukrasima. Primjeri neobično visokih sanduka su u Žakovu (168
cm) i Lugu (170 cm); krstača u Gracu (300x123x30cm) i Petrovićima (250x105x37);
te ploča u Gracu (275x164x45cm) i Veličanima (240x240x26). One se gotovo uvijek
nalaze na periferiji nekropola i vjerojatno su pripadale svećenicima ili uglednim
ljudima. Jedna neobična krstača na lokalitetu Kriva rijeka kod Poljica završava
lučno. Stupovi nisu tipični za Hercegovinu, većinom su smješteni u Veličanima, i
prema Bešlagiću, spadaju u kraj razdoblja ležećih stećaka, i vjerojatno su nastali pod
utjecajem muslimanskih nišana.
Od ukupnog broja stećaka, njih 279 je ukrašeno ili 19 posto, što ovo područje čini
natprosječnim. Po odnosu ukrašenih najviše ih je u Lišću 39 posto, u Cicrini 33
posto, ali ima manjih nekropola s većim udjelom ukrašenih stećaka. Ukrašeno je 100
posto krstača i 82 posto sljemenjaka.
Repertoar motiva je velik i raznovrstan. Izbor motiva i njihova obrada je
homogena. Najviše motiva je dekorativnog značaja, a najčešći simbolički motivi su
rozeta i križ. Najviše ukrasa klesano je plastično, tj. pozadina im je izdubljena.
Motivi koji popovske stećke povezuju s onima iz drugih dijelova Hercegovine su
povijene linije s trolistovima, pravokutni štitovi s mačevima, arkade i figuralne
predstave. Neki simbolični motivi koriste se ponekad kao dekorativni, npr. niz rozeta
ili ljiljana. U Popovu ima motiva koji se rijetko sreću, poput arkada sa zašiljenim
lukovima, srcoliki štitovi, scene mačevanja, kolo u kome kolovođa jaše na jelenu,
motiv stiliziranih zmajeva, itd. Također, u Popovu ima jedinstvenih pojava na
stećcima poput štitova sa sabljom umjesto mačem, nekoliko pokušaja portreta
pokojnika, nekoliko primjeraka čovjekolikih krstača itd. U tom repertoaru posebnu
činjenicu čine likovi sa stećaka na živoj stijeni ulaza u Vjetrenicu, o kojima smo već
govorili.
Prema Bešlagiću, štit s mačem simbolizira pripadnost pokojnika višem društvenom
sloju, a pogotovo ako se još u štitu nalaze oznake plemstva. Vijenac simbolizira
sunce kod mnogih naroda od prapovijesti. Luk sa strijelom simbolizira pokopane
ljude koji su za života bili vješti ratnici. Motivi zmaja su rijetki, poput ona dva
stilizirana na Brštanici i na Međugorju (slika 38) – simetrično isprepletena krilata
tijela zmajeva, s glavama sličnim konjskim, koje su postavljene gotovo jedna prema
drugoj i skoro priljubljene. Značenje im nije objašnjeno (Bešlagić 1966). Nekoliko
sličnih primjeraka nađeno je u Primorju i u južnoj Hercegovini do Hodova kod
Stoca, vjerojatno pod utjecajem repertoara dalmatinske romantike. Najbrojniji
figuralni motiv je kolo, kojeg, sasvim neobično, na jednom mjestu u Ravnom (Teg)
vodi žena; zatim scene lova, turnira, ljudskih figura, ruka itd.

229
Zapaženo je 18 stećaka s natpisima na starobosanskoj ćirilici: na Humu tri, po dva u
Veličanima, Žakovu i Starom Slanom; po jedan u Strujićima, Dračevu,
Dobromanima, Đedićima, Poljicu, Raptima, Sedlarima, Hutovu i Gracu. Najveći
napis je već spominjani na grubu gospođe Radače u Veličanima, koji s Bešlagićevom
popravkama Vegina prijepisa glasi: «+ V' IME O/T/CA  I S/I/NA I S/VE/T/A/GO D/U/HA.
SE LEŽI RABA B/O/ŽIA POLIHARNIJA A ZOVOM' MIR'SKIM' GOSPOJA RADAČA
ŽOUPANA NEN'CA ČIHORIĆA KUĆNICA A NEVJESTA ŽUPANA VRAT'KA I SLUGE
DABIŽIVA I TEP'ČIJE STIP'KA A KĆ'I ŽUPANA MIL'TJENA DRAŽIVOJEVIKA A KAZN'CU
S'N'KU SESTRA. A POSTAVI S, BJELJEG NE S/I/N' DABIŽIV' S' B/O/ŽIOM' POMOŠĆIJU SAM'
SVOIM' LUDMI A V' DNI G/OSPODI/NA KRALA TVRTKA» (Bešlagić 1966, 82).
Najraniji napisi zapaženi su izvan promatranog područja, u Policama kod Trebinja.
Jedan je stećak trebinjskog župana Grda koji je uklesan između 1151. i 1177., nađen
je uzidan u podzid nove crkve u Policama kod Trebinja, a drugi trebinjskog župana
Pribiše iz 1241. poslužio je kao prag crkve, zbog čega je oštećen (Sivrić 1970).
Nekropole su radili poznatiji kovači iz Popova, Primorja i drugdje iz Hercegovine.
Kvaliteta obrade nije ujednačena: dok ih ima najljepših i najbogatijih, ima ih i
nemarno obrađenih. Starost popovskih stećaka nije lako utvrditi ali za neke je
nedvojbena. Stećak gospođe Radače pripada kraju 14. st, a za skupinu od deset
napisa može se utvrditi da potječu iz 15. stoljeća.
Stećci su se počeli stavljati u vrijeme banovanja Stjepana II. Kotromanića i Trvtka I.
Tvrtkovića, a intenzivnije klesani i postavljani u doba Trvtka I. i njegovih
nasljednika, naročito Sandalja Hranića i Hercega Stjepana; korišteni su za vrijeme
Hercega Vlatka, te prvih decenija turske uprave. To odgovara vremenu područnih
gospodara kaznaca Sanka Draživojevića i njegovih sinova – župana Beljaka i
vojvode Radiča, zatim dobu velikog vojvode Vlatka Vukovića, naročito njegova
sinovca Sandalja, a iza ovoga Hercega Stjepana i sina mu Hercega Vlatka. Paralelno
s tim, to je period brojnih drugih velikaša kao neposrednih gospodara Popova, među
kojima se ističu Čihorići i Nikolići (Bešlagić 1966, 95).
Brojni steći poremećeni su ili uništeni ugrađivanjem u novije crkve, podzide
crkvenih dvorišta ili u ograde grobalja. Najviše ih je stradalo u Dubljanima (19
sanduka ugrađeno u crkvu), u Začuli (16 sanduka u ogradi), u Strujićima kod crkve
(deset sanduka i više fragmenata u podzidu dvorišta) i Belenićima /Kijevu Dolu (pet
sanduka zazidano u crkvu) zbog čega prostor i danas djeluje heterogeno. Postoje
podaci koji također upućuju na višestruka uništenja stećaka ali nisu sasvim određeni:
takvi su slučajevi zapaženi u Drijenjima (neki stećci ugrađeni crkvu), Šćenici (u
zidovima crkve nekoliko ugrađenih), Zaplaniku (više primjeraka u zidu crkve),
Žakovu (više stećaka i fragmenata u crkvi i podzidama) i Lugu (nekoliko sanduka u
zidu crkve). U Zavali na Petkovici pored ostataka triju građevina, bilo je smješteno
28 stećaka. Tri sanduka su ugrađena u temelje manje crkve. Tragova uništenih
stećaka ima u Dračevu kod crkve (fragmenti u podzidi), Mrkonjićima (jedan sanduk
ugrađen u crkvu), Humu, Taleži (jedan fragment u zgradi crkve), Raptima i Poljicu
(dva sanduka iskorištena kao dovraci grobljanskih vrata, a u novije vrijeme korišteni
za spomenike), itd. Oštećenja su prisutna i na Trebimlji (u temelje crkve uzidana

230
jedna ploča i jedan rimski nadgrobni spomenik u zgradu župnog ureda), u Ravnom
(spomenici u lošem stanju, zatrpani i oštećeni), Hutovu (na nekropoli Crkvina
oštećeni i izmiješani s novim grobovima) i na Lišću (prevaljeni i djelomično
popucali). Na lokalitetu Kladenac na obalama Trebišnjice kod Sedlara postojali su
stupovi koji su označavali prijelaz preko rijeke s napisom.
Mimo stećaka, literatura navodi i stradanja drugih kulturnih objekata: a na lokalitetu
Miholja u Zavali bila je crkva sv. Mihajla, od čijeg je kamenja sagrađena Kadijevića
kula (Bešlagić 1966).
Inače, u cijelom arealu zabilježeno je ukupno 66.487 stećaka, od kojih 5.679
ukrašenih (1969), ali je kasnije pronađen još jedna broj pa ih je ukupno ukrašenih
6.082. Prema novijim podacima u BiH je ukrašenih 4.638, u Hrvatskoj 680, u Crnoj
Gori 529,  Srbiji 190. Broj ukrašenih se kreće oko 8,7 posto (Bešlagić 1982). Reljefi
stećaka su njihovo najizrazitije i najvrednije umjetničko svojstvo. Ponekad im je
plastika plitka da se ne vidi u svako doba dana, nego treba čekati poseban kut dnevne
svjetlosti. Najviše su ih istraživali i različito klasificirali: Truhelka, Renđeo, Benac,
Sergejevski, Bešlagić, Korošec, Solovjev, Miletić, Wenzel, i drugi. Bešlagić smatra
da se u velikoj mjeri izdvaja sistematizacija M. Wenzel koja je ukrase sredila u 18
kategorija s «vrlo lucidnim zapažanjima», uglavnom bez pretenzija da dade konačna
rješenja. Njezina vrijedna studija (1965) razlikuje se od drugih, a njezina
klasifikacija, iako je zasnovana na poznavanju nepotpunog fonda stećaka (na oko
3000), ipak je obuhvatila gotovo sav repertoar motiva (Bešlagić 1982).
Sistematizacija Šefika Bešlagića smanjuje broj kategorija motiva na 11. To su:
bordure (obična, tordirano uže, niz paralelica, cikcak, povijena loza, niz rozetica, niz
stiliziranih listova i ostale bordure), astralni motivi (polumjesec, zvijezda, krug,
kružni vijenac i polujabuka), križevi (grčki, latinski, Andrijin, Tau, procesijski,
kalvarijski, lorenski, antropomorfni, stilizirani, svastika i ostali), biljni motivi (stablo,
spirala, rozeta, ljiljan, višelatični list i grozd), oružje (mač, štit, štit s mačem, koplje,
luk, buzdovan i sjekirica), simboli zanimanja (motika, kosijer, srp, plug i škare;
čekić, dijetlo, kutomjer, šestar i visak; nakovanj s čekićem; cipele; štap, knjiga i
čaša), predstave životinja (jelen, konj, pas, lav, zmija, ptica i ostale životinje),
predstave ljudi (glava, ruka, polufigura i figura), scene (čovjek na konju, kolo, lov,
turnir, i ostale scene), arhitektonski motivi (utvrđeni dvorci, arkade, šindra, brvna i
mrežasti zakloni) i ostali motivi poput kamenice (Bešlagić 1982).
Osnovni proces stvaranja i razvoja stećaka odvijao se na bosansko-hercegovačkom
tlu, kroz osnovne stupnjeve: amorfni kamen, ploča, sanduk i sarkofag ili sljemenjak,
a tokom razvoja primani su utjecaji izvana. Pored domaće drvene kuće, to su bile su
nadgrobne ploče i (srednjovjekovni) sarkofazi iz crkava u primorju, zatim primorska
monumentalna arhitektura te utjecaj nadgrobnih stela i stupova iz Srbije. Neke vrste
ornamenta imaju najbliže analogije u dekoraciji starije bizantske arhitekture, najveći
broj figuralnih kompozicija nesumnjivo potječe iz fonda romaničkih dekorativnih
motiva, a prisutni su i utjecaji gotike (Anđelić 1966).

231
Kao što je slučaj i s drugim područjima umjetnosti i kulture, i ovdje je narodni genij
primio strane utjecaje, tokom vremena izvršio uži izbor motiva, te ih prilagodio
svojim mogućnostima i ukusu. Spojivši ih sa starom slavenskom baštinom, stvorio je
jednu novu kvalitetu koja je danas poznata pod imenom umjetnosti bosansko-
hercegovačkih stećaka. Pri tome, strani uzori izvršili su samo određene utjecaje
manjeg značaja. Stećci pripadaju cjelokupnom stanovništvu Bosne, a ne samo
pripadnicima bosanske crkve. Oni «predstavljaju svakako najzanimljiviju i
najznačajniju pojavu u umjetnosti stare Bosne» (Anđelić 1966, 459). Osim toga, iz
nje se može mnogo naučiti o historiji pisma i jezika, o pogrebnim običajima, o
religiji, o kulturnoj historiji, o ekonomskim i društvenim odnosima, te o povijesti
srednjovjekovne Bosne uopće (Sivrić 1970, 17).

1.6.3. Narodna slika krajolika i kulturna svakodnevnica

Na sljedećih nekoliko stranica nastojat ćemo prikazati kako su Popovci svakodnevno
doživljavali i kako su pamtili svoj zavičajni krajolik, što su i kako zapažali od
njegovih sastavnica, i kako su ih tumačili? Ukratko, ovdje je riječ o obilježjima
krajolika Popova polja koja kao proizvod kulturnih okolnosti, „odstupaju“ od
prirodoslovnih viđenja predstavljenih u znanstvenom poglavlju, ali i od kulturnog
krajolika kako ga vide službene institucije.

1.6.3.1. Modernizacija tradicionalne slike krajolika

Polazište je tradicionalna slika, koja je nastala u narodu, a koja vrijednost krajolika
vidi prije svega u koristi njegovih elemenata za svakodnevni život. Najcjenjenija
vrijednost je obradiva zemlja, koje najviše ima u polju. Navest ćemo jedan primjer u
kojem se vidi kako je tradicionalna kultura vrednovala neke dijelove krajolika koji
nisu obilovali preporučenim vrijednostima. Radi se o objašnjenju zašto cijelo selo
Pećina ima samo jedno guvno. „Nije ni čudo: popni im se na glavicu više kuća, pođi
i na glavice oko Veljanove ploče, jedva ćeš u onom pustom kamenu zapaziti da ima
dola kolik za čanjak. Šta imaju vrijeći“, tumačio je izvjesni Peran u Dumi i njegovu
narodu (1979/26:32). Ova prispodoba klasificira Pećinu kao selo s izrazitim
odsustvom vrijednosti po kojima je krajolik poznat i cijenjen. Istodobno, službena
kulturna povijest ovom sloju krajolika ne poklanja posebnu pažnju; vidi ga uglavnom
kada treba dokaz za objekte službene kulturne skrbi: crkve, stećke, gomile i slične.

U temelju većine tradicionalnih slika Popova leži doživljaj poplave polja, što je u
priloženim primjerima vidljivo na izravan ili podrazumijevaći način. Poplava se
smatra krivcem što Popovo polje ne može služiti na način koje u idealnom obliku
obećavaju njegova obilježja. Budući su više puta predstavljene u ranijem tekstu,
ovdje ćemo samo navesti predaju koja postoji u Veljoj Međi, prema kojoj je blato
neke stanovnike Popova ostavilo gladanima i otjeralo u progonstvo: oko 1800.

232
godine blato se nije povlačilo sedam godina, te je vladala glad zbog koje su neki
Benderi otišli u Poplate kod Stoca i proveli desetak godina (Mićević i Filipović
1959). Dakle, bez obzira na mnoge pozitivne činjenice, to je u biti varljiv i
negostoljubiv kraj.

Kroz tradicionalnu sliku, koja je trajala stotinama godina, od sredine 20. stoljeća
probijala se nova svijest. Ona je gore spomenute vrijednosti dovela na zao glas i
zatražila temeljite promjene doživljaja krajolika Popova. „Ono što se učilo u
geografskim udžbenicima o Popovu polju postat će prošlost, jer ovoga puta ljudska
ruka će se uhvatiti u koštac sa prirodnom stihijom i savladati njene ćudi i pokoriti je
svojoj volji“, napisao je neimenovni novinar u Glasu Trebinja (GT 1.12.1964).

Epskoj, tradicionalnoj svijesti, koja je dobila uzlet na partizanskoj pobjedi, a
industrijska perspektiva joj nudila još zavodljiviju moć, krajolik popovskog krša
izgledao je kao prvi neprijatelj s kojim će se trebati što prije obračunati: „Vjekovima
je Popovo polje plavila rijeka Trebišnjica i nosila kroz ponore u morske dubine
njegovu dragocjenu zemlju iz koje su ljudi volovima i malim prljem zarađivali gorku
koru projinog hljeba.
Trebišnjica uvijek bijaše strah i trepet. Boriše se s njom, gospodarom polja, ali ona
sve savlada i pokori. Ona, napadač, bješe jača i rušila je sve pred sobom kao neki
kruti vojskovođa. Od nje je umorni Popovac silom otimao od sjetve do žetve svoj
uloženi trud koji mu donosi gorak i s mukom oteti zalogaj žute, kao zlato, kukuruze.
Ona je njega, kad god je to htjela, pokorila u toj vjekovnoj svađi i hrvanju, i često mu
život oduzimala.
Naljutiše se ljudi na nju, jer im dosadi i kazaše: Stoj aždajo, dosta si nas mučila i
gutala. Nećeš nas više daviti, došao ti je posljednji čas. Zatvorićemo tvoju pećinu iz
koje izvireš i radi čega nas tako mučiš i progoniš. Čovjek će te pretvoriti u vječitog
pokornog slugu da mu nadoknadiš ono što si mu vjekovima oduzimala i otimala“
(Radić 1969, 8). Ovih nekoliko redaka višeslojno simboliziran duhovno stanje poraća
koje je davalo okvir odnosu prema prirodi.

Na zanimljiv način sudbinu Trebišnjice opisao je glasnogovornik projekta Miroslav
Herceg, predsjednik Podružnice građevinskih inženjera i tehničara u Trebinju:
„Trebišnjica! S radošću nas ispunjava ovo ime! Ime naše najveće ponornice, rijeke
ljepotice sa svjetlozelenim licem što se od Bileće do Trebinja hitro probija kroz
opjevani hercegovački krš, da bi se dalje razlijevajući u Popovu polju sakrila isto
onako čudesno kao što se na izvoru Bileće pojavila.
Tako je bilo! A danas?
Ovo naše, možda, manje romantično doba, danas, to je ime jednog velikog
hercegovačkog projekta, po svojim osobitostima poznatog i izvan granica
Jugoslavije. U skoroj budućnosti ime jednog od najznačajnijih energetskih izvora
naše zemlje.

233
(...) Višegodišnji napori graditelja, sve one želje projektanata i graditelja koje se već
duže vremena slijevaju u samo jedan cilj – iskorišćenje Trebišnjice, biće okrunjeni
uspjehom!“
Tako je predstavljen školski primjer promjene ekološke paradigme na slivu
Trebišnjice. Njegova ključna riječ je ime. Ime pojma ostaje isto, ali se njegov sadržaj
bitno mijenja (Herceg 1965).

Nedugo potom „valjana je ruka istraživača i crtača stručnjaka, bušilica u žuljevitim
rukama radnika pregradila Trebišnjicu koje je oduvijek harala Popovim poljem. U
skoroj budućnosti ovdje se predviđaju plantaže južnog voća i povrća“ (Radić 1969,
6).

Znatno nijansiraniju, polifonijsku sliku Trebišnjice nalazimo kod strastvenog ribiča
Matije Winterhaltera, sveučilišnog profesora Veterinarskog fakulteta u Zagrebu, koji
je dugi niz godina hodočastio po gornjim tokovima rijeke. U članku posuđenog
naslova Posljednja jesen ponornice Trebišnjice, prebire spektar različitih slika i
funkcija rijeke: Za geologa je najveća ponornica u svijetu s jedinstvenim Popovim
poljem, za elekterotehničara jedinstvena akumulacija s mogućnostima velike
proizvodnje električne energije, za ekonomista je energetska baza za tvornice, za
etnologe i historičare riznica podataka od najstarijih vremena, za lingviste izvor
najljepšeg i najčišćeg jezika, za botaničara kolijevka mnogih biljki i mjesto miješanja
mediteranske flore s biljem hercegovačkog krša, za ribolovca uspješno udomljenje
kalifornijske pastrve kakvo se samo može poželjeti – različita gledanja, ponekad i
suprotna (Winterhalter 1963). Mimo svih tih slika, Winterhalter se opredjeljuje za
suprotno stajalište: „Za mene je rijeka Trebišnjica jedna od otpisanih rijeka, jer
poslije izgradnje brane, potapljanja Miruške doline i direktnog odvoda većeg dijela
vode u Jadran, stare Trebišnjice više neće biti.“ Smatra da su naše odluke temeljene
na nedovoljno znanja pa i nedovoljno ljubavi: Kao što slikari i pjesnici doživljavaju
svoje slike i pjesme, i majstor djelo koje učinio svojom rukom, i što ih dublje dožive,
lakše će svoj doživljaj predati onom tko zna gledati i osjetiti, pa će i taj doživjeti kao
da je sam naslikao. Tako je i s doživljajem nekog kraja, planine, rijeke... A
Trebišnjicu je trebalo doživjeti i osjetiti. Nakon predstavljanja njezinih iznimnih
specifičnost koje je upoznao, Winterhalter ipak lojalno prihvaća projekt kao korisnu
stvar, ali emotivno ostaje na strani rijeke.

1.6.3.2. Krajolik obilježen tradicionalnim viđenjem prirodnih pojava

Osvrnut ćemo na to kako su neke prirodne pojave tumačene u narodu prema Dumi i
njegovu narodu. To je nevelik popis primjera životinja, atmosferskih pojava ili jama.
Po brojnosti i značaju u prvi plan iskače grmljavina, odnosno grom. Dumo navodi
više primjera stradanja od groma, koja uz suosjećaj s unesrećenima i uz

234
strahopoštovanje prema moći te pojave, ponekad ima i snažan prizvuk vjerske
poduke.

Grom: Primjeri stradanja od groma: 6.VIII. N. P. Iz Podkule poginuo, grom „udario
u jedan hrast i na mjestu ga ubio (DNJN, 1967/5:6). „Lazi iz Hutova prošle godine
poginu najstariji sin od groma“ (DNJN, 1971/13:43). Grom je udario „blizu kuće
Martina Previšića i malo zanio nevjestu Katu, ali je prošlo bez većih posljedica
(DNJN, 1969/9:48), a Vidoje Raguž Čolić iz Podkule jednom zgodom izmakao
gromu (DNJN, 1971/13:43). Dva zadnja slučaja pisac ne komentira, ali slučaju s
Kolojanja, kojeg navodimo u nastavku, daje odgojnu poruku: Čovjeku se „podupeo
kamen“ kojeg je krčio u vinogradu, nije se dao ni tokmakom ni polugom. Razljućen
time, čovjek ga je prokleo: «Nebesko vrijeme u te udarilo». Domalo je počela kiša,
on se sklonio, zagrmjelo, udario grom i raznio stijenu. „U Boga nema slučaja. Đuro
od tada više nije gromkao“ (DNJN, 1967/5:25). Sličnih primjera ima još: u Krešića
Grabovini sakrila se dvojica pod cer od kiše, a kad je krošnja počela propuštati vodu,
jedan je prokleo: «Što si prokapao, grom u te…». Iako nije grmjelo, njegov rođak je
napustio to mjesto i otišao dalje od stabla, a i on za njim. Tek što je skočio, udri grom
u cer i njega malo zanese. „Lijepa opomena“, zaključio je don Stjepan  (DNJN,
1970/10:54). Da ne bi zvučalo bez pokrića, navest ćemo primjer koji je, nažalost,
završio tragično. Po stoku, hvala Bogu. Filip Rogonjić brao grma na sv. Matiju
apostola (21. rujna) koji je zapovjedni blagdan, a Jozina Papac (rođen oko 1780) ga
bezuspješno odvraćao. „Iza podne se nadvilo malo oblačka, opali prvi grom i u brdu
više kuća ubije Rogonjića vola i kravu. Od tada u Podkuli i u Banji nitko na sv.
Matiju ne radi iako odavno nije zapovjedni blagdan“ (DNJN, 1971/12:6). Pisac
favorizira ponašanje koje grom razumije kao poruku Božjega gnjeva. To se dobro
vidi po ovom primjeru: Za vrijeme turske bune u Stonu primale pomoć izbjeglice.
Jedan službenik se izlanuo protiv Boga, a Ilija Marić Bundeva odmah izišao iz
zgrade bojeći se da Bog u nju za kaznu ne udari gromom (DNJN, 1968/7:32). U
razumijevanju ovog niza primjera treba uzeti u obzir i historijsko vrijeme zbivanja,
odnosno da su uvjerljiviji primjeri starijeg datuma.

Klima: Tumačenje klime zadržava primjese pučkog vremenoslovlja. Na jednom
mjestu navodi narodnu izreku da ako na Gospu Kandeloru (Svijećnicu) osvane lijep
dan, «te godine će još 12 snjegova zabijeliti vrh Žabe». „Neko kaže devet, ali u
svakom slučaju, pred nama je oštra zima“. Don Stjepan napominje da se ne radi o
gatki nego „vjekovnom zapažanju“ (DNJN, 1972/14:78). Prognoza se ponekad može
očitati i po ponašanju bilja: „Ako je u jesen puno djeteline niklo, nadaj se porositu
proljeću», kazivao je pok. Đukan s Dašnice (DNJN, 1972/15:58).

Živa voda: Međutim, čitanje krajolika kaže da je voda uvjet života i njezine izvore
stavlja na prvo mjesto. Mićević i Filipović, a i znatan dio drugih, posebno ističu u
izvore, rijeku, potoke i lokve. Lokalni naziv živa voda odnosi se na svaku stajaću

235
vodenu površinu osim lokve koja nikada ne presušuje. Jasno je da voda nije samo
prirodna činjenica, nego da ima i dodatno značenje. Ono se, međutim, ne ističe tako
očito, pa o tome nećemo odmah donositi zaključak. Kaže se da su bunari i lokve
uređeni – naišli smo na podatke da su ih počeli uređivati Iliri – na njih se pazi i
održavaju se, na njima se sastaju, druže i pjevaju. Apsolutni favorit po bogatstvu
voda među  svim mjestima u Popovu polju je Zavala. U polju se nalaze žive vode
Bovan, Lukavac i Pokrivenik, a u brdu: Bjeloušica (Bjelušica), Botimišlje, Orlica i
Crnjava. Vode ima i u Vjetrenici, ali se ne iskorišćuje (Mićević i Filipović 1959).
Bovan je uredio kaluđer Azarije 1593. i podigao dvije čatrnje u selu. Na Bovanu se
poji stoka, a na Lukavcu rijetko, samo piju ljudi (Mićević i Filipović 1959). Na
završnom dijelu polja takva se važnost pridaje Vrutku, a u literaturi se spominje
Crnulja kao mjesto gdje se išlo po vodu.
Postojanu opskrbu ima i Čvaljina sa živom vodom u polju koja se zove Čvaošnik, a
ima i periodični potok Potočinu (danas ga zovu Gnjevače), na kojem su izgrađene tri
mlinice. U Popovu tri sela imaju živu vodu koja se zove Ubo: Tulje – Mrkonjići,
zajednički, Golubinac i Dodanovići. U Dodanovićima se radi o lokvi koju zovu u
obliku umanjenice Ublić, a i imaju još jednu koja se zove Lokva. Sedlari imaju
Jezero, Kijev Do Radovu, Čavaš Guberovinu, a Ravno Spile. Kotezi, imaju dvije
„pišljevine“ Njunjav las i Navrh Dubrave, a Orašje jednu „pišljevinu“ – Studenac.
Belenići imaju živu vodu Vrelo, koju današnji stanovnici zovu Jama. Postoji lokalitet
na kojem je ostao samo spomen vode, Drenov potok, i legenda o tome kako je njegov
izvor zazidan. Nekada je na tom potoku bilo 5-6 mlinica, od kojih su se vidjeli ostaci
i 1938. Pričaju da je nekada taj potok nanio veliku štetu usjevima pa su ga onda
zatvorili s devet bivolskih koža, pa je onda voda protekla kroz zemlju u Trsteno.
Zanimljivo, na drugoj strani te iste kotline, za jednu jamu na Bačenovu brdu također
se govori da ima zazidani izvor. Nakon što su konji upali u nju, isplivali su također u
moru kod Trstenog ili Brsečina. Pripadnici jednog prezimena na Kijevu Dolu stoga
su 3. kolovoza uzeli kao zavjet polja do koga su držali sve do nedavno. Ove podatke
nismo našli u literaturi nego smo ih čuli od više Kijevljana nakon 2000. godine.
O zatvorenom izvoru, Trnova rupa, postoji legenda i u Hutovu, a izgleda da je česta i
u literaturi (Palavestra 1979). U narodnim predanjima o zatvorenim izvorima na kršu
volovskim kožama sadržana su narodna tumačenja određenih prirodnih pojava, koje
je i trusno područje. Nastajanje i nestajanje izvora, pojava je koja nije ni nova ni
neobična i dogodila se i za vrijeme potresa u Crnoj Gori. Narod je kroz generacije
prenosio poetski transponiranu stvarnost svoje svakodnevnice. Neki vjeruju da su
stari narodi prokopali neke planine da bi more moglo oteći, kao npr. Drinu
(Palavestra 1979).
Možda zbog rijetke pojave vode u ljetnim mjesecima, Popovci joj nisu bili toliko
vješti i mnogi od njih nisu znali plivati. Kao posljedica javljaju se nesreće na
lokvama.

236
Bilje i stabla: Bilje i stabla koja su se našla u gornjim primjerima nemaju neka viša
značenja, a u Dumi i njegovu narodu nismo našli ni drugog drveća koje bi imalo
božanska obilježja. Osvrt „Nema više Velikog duba u Podkuli“ pokazuje istančan
osjećaj za čitanje krajolika:. Bio je orijentacija za cijelo Gornje Hrasno. Kad se išlo u
mlin u Svitavu reklo bi se: bio sam u prve pijevce kod Velikog duba. Kad bi se
misari vraćali iz Donjeg Hrasna čobani bi gledali pa rekli: eno prvih misara kod
Velikog duba. I kad bi se pošlo i vraćalo, uvijek bi se spominjao Veliki dub. Ako si
nekoga stigo i prestigo kilometar daleko rekao bi da je bilo kod Velikog duba. I tko
bi sve pobrojio. Čujem da su u mnogim mjestima stara velika drveća pod zaštitom, a
Veliki dub stigla je ratna sudbina. Neka su se djeca igrala i u igri stari Veliki dub
osudila i zapalila (DNJN, 1977/24:12). Autor ove sličice, Stijepo (Šćepo) Raguž
Vodenac, nije međutim sasvim tipičan suradnik ovog magazina. On je živio u Istri i
ponekad se javljao sa dragocjenim sjećanjima iz djetinjstva.

Životinje: Odnos prema životinjama ima praktičnu i donekle još uvijek magijsku
notu. Tako, javlja se o pojavi većeg broja otrovnih pauka od kojih „ljudi idu u
bolnice“. I druga životinja ima veze s otrovom; naime, narod smatra da su „zmije
kojima je rep odbijen, «kusače», uvijek mnogo otrovnije nego neozlijeđene“ (DNJN,
1972/15:58). Pored toga, zmija i vuk imaju i hipnotička svojstva. Zmija zna opsjeniti
pticu, kaže don Stjepan i navodi vlastita zapažanja: Kao dijete sam gledao u Taborici
kod Imotice kako crnokrug začarava pticu, koja u krugovima oblijeće dok mu nije
došla u žvale. A Šijakuša Vuletića je u planini Crvanj, dok je čuvala janjad sjedila i
plela pored bukve, bila izložena istom djelovanju vuka. On je uzeo u usta pola metra
dugo drvo i dugo je gledao klimajući glavom da je ona osjetila kako neko mrtvilo
ovladava njezinim tijelom. Teškom mukom je svladala snenosti i počela vikati. Da
nije ustala sigurno bi je uspavao. „To je zorna slika borbe duše s đavolom“, smatra
Batinović (DNJN, 1971/13:43).

Jame: Masovna krška pojava, jama, nije u Dumi i njegovu narodu često spominjana.
To se događa u legendama, povod je u pravilu ljudska nesreća, a do jame se dolazi
slijedeći razvoj tragedije. U Kućetinama, gdje je prije bilo selo Vjetrenik, živio je
neki Petrina. Došo mu neki trgovac musliman iz Bosne, Petrina ga opljčkao, ubio i
bacio mu tijelo u jamu. Ostavio malo njegove krvi u loncu, vjerujući da će, ako ona
proključa, znati hoće li biti osvete ili neće. Krv je zaista provrela i on pobjegne u
Bosnu da zametne trag. Slučaj htio da se nastanio na imetku bega čijeg je sina ubio.
Kad se Petrini rodio sin, htio se s begom skumiti – šišano kumstvo – i dâ mu prsten.
Beg je molio da mu kaže tko mu je dao taj prsten. Petrrina obeća pod pod uvjetom da
mu neće ništa. Beg održa riječ i samo ga otale otjera (DNJN, 1971/13:18). Pored ove
legende koja kaže da se tragična istina ne može sakriti ni u najdubljoj jami, ni na
„kraj“ svijeta, magazin navodi još jednu legendu u kojoj je jama sinonim
najstrašnijeg pakla.

237
Druga se još okrutnija. Ćićura je lokva kod Kleka, jedno kilometar daleko od
Ćićurića, naselja u kojem su danas samo omeđine. U blizini omeđinâ je jama
Bezdan, za koju su nas kad smo bili djeca strašili da iz nje izlaze aveti. Nekom
Vlahušiću u turska vremena djeca Ćićurića opljačkali sina, smlatili ga i bacili u jamu.
On ih namamio da priznaju i sve ih jedno po jedno toljagom poubija i pobaca u
Bezdan. Preostali Ćićurići tada potkupe ono malo sirotinje i odsele, ne zna se kuda.
«I mi bismo se zgražali nad surovom prošlosti i nekulturi bivših vremena da se i gore
nije događalo u naše dane. I ono zlo i ovo što se događa pred našim očima neka nas
straši i za sutrašnjicu i za budućnost“, zaključio je kritički don Stjepan (DNJN,
1971/13:24).

Još jedna jama se spominje kao grob, Franceska jama, koja se nalazi oko 200 m od
duževske autobusne stanice Letava. Po predaji, jedan je francuski vojnik našao smrt
u toj jami za vrijeme Napoleona. Ne zna se kako i je li ubačen živ ili mrtav. Dumo
izrijekom zaključuje da zbilja, sve jame po svijetu sa sobom imaju zle uspomene i
nešto što «plaši i praska u tami», kako kaže  Sveto Pismo. Nije čudo što s njima
povezujemo misao na vječnu «jamu», tj. pakao. Bog nas sačuvao svake jame, osobito
ove paklene, u koju srljamo sami, svojim grijehom, svojom voljom, a ne mogu nas u
nju baciti ljudi (DNJN, 1971/13:24).

1.6.3.3. Kulturne pojave

Grobovi: Grobovi, oni koji su nastali ukapanjem mrtvaca na površini zemlje, jedna
su od markacija kojoj Popovci pridaju iznimnu važnost. Najstarije su gomile. Neke
od njih zovu se Zlatne gomile, kao na Trebimlji, dok u Drijenjanima pored Zlatne
postoji i Zborna gomila (s pločom), gdje se „sastaje selo na zbor“ (Mićević i
Filipović 1959). One su uglavnom opstale, ali su ih ponekad i uništavali. Već smo
spomenuli kako su jednu gomilu kod Jurkovića groblja u Hrasnu htjeli mljeti
drobilicom, ali su naišli na kosti pa odustali (DNJN, 1969/9:16). Neke su uništene
krajem 20. stoljeća, kao one na Cicrinskim ravnima (Ravno, Popovo 1997). Njih ima
gotovo u svakom selu i tradicionalno ih zovu grčkim grobnicama. Ima tumačenja
koja Grke prevode u neku od ovdašnjih nacionalnih tradicija. Za Grke u Čvaljini
pričaju da ih je otjerao snijeg; a neki drugi da ih je otjerala suša koja je trajala sedam
godina (Mićević i Filipović 1959).
Pod Grcima narod misli na stanovnike nekadašnjih dinarskih planina s kojima
ponekad nije imao nikakva kontakta, posebno kada je, u prijelomnim razdobljima,
prekinut kontinuitet zajedničkog boravka starosjedioca i novih stanovnika na istom
području. Polunomadsko stočarenje i burni povijesni događaji predstavljaju realnu
potku predanjima o «Grcima», njihovim nekadašnjim naseljima i drugim ostacima,
među kojima su čatrnje, česme, i izvori koje su oni prikrivali ili zatvorili napuštajući
stara staništa (Palavestra 1979).

238
Mimo tumačenja s kojima smo se sretali u dosadašnjoj literaturi, hrašanjski župnik
Batinović stećak je iskoristio za patriotsko i vjersko kuraženje katolika. Citira napis
na grobu Radosava Herakovića u Boljunima: „Evo legoh na plemenitoi odmirači ta'e
maka blaga“ i poučava čitatelje kao on izražava „svu toplinu naših Bošnjaka i
Hercegovaca prema svojoj vlastitoj zemlji“. Naglašava da su „oni nešto sasvim i
samo naše“ (DNJN, 1967/4:4). Na drugom mjestu ih koristi da bi usmjerio na put
vječnog života koji oni pokazuju, ali je opet je podsjetio i na njihovo kulturno
naslijeđe. Kaže: držimo se „prirodnog reda i naravnih od Boga u nas usađenih
zakona, sve stavimo na svoje mjesto: prvo Bog, onda naša duša i njezina neumrlost,
treća zemlja i tijelo. Taj put vječnog života nam stećci pokazuju i zato i jesu najviše
vrijedni. S takvom vjerom postavljali su naši pradjedovi ovo kamenje. Tko ne vjeruje
u Boga i vječni život naše duše, nema razloga postavljat spomenike. Tako su nam u
primitivnom znanju i umijeću ostavili još jači i trajniji spomen nego što su mnogi
drugi narodi svojim potomcima. Poštujmo ih kao i sve druge nadgrobne spomenika i
čuvajmo ih kao dragu ostavštinu naših pređa (DNJN, 1967/4:23).
Krajolik, međutim, često obilježavaju i grobovi koji govore o smrti nekih nepoznatih
stanovnika ili epidemijama od koje su stradali. U pravilu to su zaboravljeni i
zapušteni grobovi, od koji se jedva nešto vidi. U Grmljanima, kod Pjanića murve,
ima veliko kužno groblje, kao i na Belenićima u Pokrajnicama. U Mrkonjićima kod
Milutinovića kuća je kužno groblje. U Dolu ima grobova od kuge (Mićević i
Filipović 1959).
Podaci o kužnim grobljima u velikom broju slučajeva povezani su evidencijama
kućetina ili selišta u kojima su živjeli kužni ljudi, a koja su opustjela od kuge. U
Budimu Dolu ima omeđina u kojima su živjeli seljani za vrijeme kuge. Po predanju,
selo Sedlari stradalo je od kuge. U Veličanima je kuga zatrla Heraka (rod). Selo
Vjetrenik je prije bilo malo podalje, u Kućetinama.
U Mrkonjićima se nalazi Selište, omeđine, kažu da je nekada bilo selo i pomrlo od
kuge, neki se raselili. Staro selo Dodanovići je, kažu, umrlo od kuge, a i u Dvrsnici
ima kužno groblje. U Čvaljini je toliko morila kuga da nije imao tko sahraniti ljude.
Svijet se skrivao u Stojinu peć, koja se prozvala po jednoj babi. Također, staro selo
Ravno stradalo je od kuge, bilo je 300 metara južnije u Drijenju. Na Korlatima su
dva selišta: Selište s grobljem i omeđine Zaoraje; jedno Selište ima i kod Trebimlje.
Za pojedine gradine narod kaže da je tu nekada bio neki grad. Takve su stare zidne
Gradac na Cicrini, gdje je «bila rimska vojska»; a «rimski grad» bio je i na Trebimlji.
U Čavšu je nekada bio grad na Gradini. Na Ostrogu kod Zavale je bio grad i u njemu
voda, a i sada je zimi ima (Mićević i Filipović 1959).
U Trnčini, selu s razbacanim zaseocima, u staro doba su izumrle tri mahale: Tocilje
(živio rod istog imena koji je zbog velikog turskog harača otišao u Dalmaciju, a onda
u «Pulju»), Gojkovice (priča se da su živjeli neki Gojkovci ili Gojilovići, koji su
izumrli) i Ćorci (pričaju da su tu živjeli neki Miloševići i na Božić udarili Senjani te
ih sve pobili i porobili, samo je nekim slučajem ostao starac Đuro s unukom.

239
Najviše su se u svijesti Popova zadržala dva sela koja su senjski uskoci pobili,
porušili i popalili: Velja Sela i Doljani. Jedno se nalazi u blizini Doljašnice, a drugo
kod Turkovića. O tome postoji i jedna legenda koja se temelji na razumijevanju
jeziku životinja. Radio čovjek iz jednog od tih sela na polju, znao je „nemušti jezik“ i
čuo kako pijetao iz Veljih Sela doziva drugog u Doljane: «Oj Ćetane, noćas će
izgorjeti Velja Sela i Doljani». Čovjek je napustio oranje, spremio se i otišao sam iz
sela, jer nitko ga nije poslušao.
Uskočka nasilja ostavila su i više grobova po Popovu: na lokalitetu Crno kod
Orahova Dola nalaze se grobovi četvorice poginulih Senjana, a blizu Trnčine je
Milošev krst za koga pričaju: kad su udarili Senjani, dočekaju ih Razmilovići i ubiju
osam, te ih zajedno zakopaju i postave im krst (Mićević i Filipović 1959). Postoje
grobovi za koje kažu da je tu nekada izginula silna vojska. Takvi su Oklandice u
Zablatku (DNJN), te grobovi kod Guberovine u Čavšu (Milošević 2004).
U Kotezima kod Igrališta je neko starinsko groblje bez spomenika; na 2-3 dunuma su
seljaci nailazili na kosture. Također, u Kotezima su stare omeđine Mjezin Kućetine i
Kulina. U Veljoj Međi ima „grčko i tursko“ groblje, a u Dvrsnici napušteno tursko
groblje. Dodanovići također imaju staro muslimansko groblje, a u Čavšu je Mustafin
grob, nekog haračlije kojeg je ubio neki seljak. Pod Strujićima u polju je jedan krst,
grob L. R. iz Dola, koji je negdje potkraj 19. stoljeća napravio samoubojstvo
skakanjem u vodu.
U Dubljanima i u Dolu je zajedničko groblje za katolike i pravoslavne.
Postoje lokaliteti za koje se kaže da su groblja koja pripadaju svatovima koji su se
poubijali. U Veličanima iznad sela je Rosinje groblje, od svatova koji su se tu susreli
i pobili, gdje je zakopana i nevjesta Rosa, koja je dala ime groblju. U Dvrsnici je
„groblje srpskih i turskih svatova“, koji su se susreli, potukli i izginuli (Mićević i
Filipović 1959).

Postoje i podaci o nesrećama u kojima su sudjelovali članovi pogrebne povorke, ili
nasilja nad posmrtnim ostacima. Jednom neprilikom dok su prevozili mrtvaca u
Veličane, na blatu je bilo nevrijeme u kome su se utopili mrtvac i ukopnici. Od tada
su se Čihorići iz Čvaljine prestali ukapati u Veličanima (Mićević i Filipović 1959).
Na groblju Belenići / Kijev Do tokom Drugog svjetskog rata «voda je otvorila jedan
grob ispod stećka, u kome se vidio skelet, s nešto odjeće, koji je izgledao kao da je
mumificiran. Zbog toga je ovdje dolazio sveštenik da čita molitvu pred tom
'svetinjom' dok su neki seljani pokojnika smatrali vukodlakom pa su ga boli trnovim
kocima i tako taj leš upropastili» (Mićević i Filipović 1959).
Zagonetan događaj sa sličnim ishodom prema legendi se dogodio i na Zelenikovcu.
Sjedili ljudi na Gornjem Zelenikovcu ispred kuća uvečer i vidjeli svjetlost u Skočinu
kućištu. Dvojica se uputila a drugi im kazivali gdje se pričinjava i tu pobila kolac.
Ujutro došli na to mjesto, a kolac zadjeven pokraj križnice u guvnu. Počeli kopati i
našli kostur mrtvaca (Vukorep 1994a). Motiv ovoga događaja je vjerovanje o blagu u
zemlji kojeg otkriva svjetlo, ali od njega ovaj put – ništa.

240

O snazi groba ili groblja kao krajobraznog markera govore neki primjeri koji
pokazuju da grobovi brzo istiskuju raniji toponim. Na završetku Popova polja postoji
ponor Golubinka, koji je, navodno, zbog utopljenog tijela nekog kaluđera, dobio
naziv Kaluđerov ponor. Suvremena literatura ga uglavnom zove Kaluđerov ponor,
dok domaće stanovništvo koristi naziv Golubinka. U njegovoj neposrednoj blizini
postoji Čolin grob. To je bio nadimak mještanina koji je likvidiran ondje poslije
Drugog svjetskog rata (Vukorep 1994a).

Svetišta: Krajolik Popova polja obilježen je brojnim svetištima. Neka su i danas
djelatna, dok cijeli niz lokaliteta samo čuva uspomene na njihovu prošlost. Među
njima su ponajstarija i najuvaženija bila ona posvećena vrhovnim slavenskim
božanstvima Perunu, koje je kršćanstvo prevelo ovdje u Iliju i Vida, a u nekim
drugim krajevima istaknuto mjesto ima Jure. U Popovu su neki od najvećih vrhova
posvećeni Iliji. Na Žabi se nalazi omeđina koju zovu crkvina, dok se sami vrh zove
Ilija. Također, vrh iznad Orahova Dola posvećen je Iliji, a taj naziv nosi i planinski
hrbat koji se proteže sjeverno uz Bjelasnicu. Na Belenićima / Kijevu Dolu patron
mjesne crkve je sv. Ilija, kao i na Pećini, koji se slavi 20. srpnja. Ilija prorok više je
puta sveo s neba oganj. Iako nije zapovjedni blagdan, puk u Hutovu i Hrasnu nipošto
nije htio raditi o žitu taj dan i dva dana iza toga (Puljić 1994a). Ilijino brdo iznad
Gorogaša mještani Grmljana zovu Grabovo brdo, što govori da za njih nije toliko
gromovito. I dalje je bio pobornika starinske svetosti zemlje koja se ogledala u
pričama o zakopanom blagu, o svjetlu koje gori u zemlji i slično. U Sedlarima i na
Oblatu kod Ravnoga postoji legenda da su neki ondje pronašli blago u zemlji
(Mićević 1952). U Orašju je bio Baničin put, stari put za Stolac, na kojem je nekada
bila okuč. Pričaju da je na njoj zakopan pun kazan blaga, i na tom mjestu je bila
oznaka da se pazi, jer su tu gotovo sve natovarene mazge posrtale i prevaljivale tovar
(Mićević i Filipović 1959).

Od niza mitoloških bića, sudeći po tragovima u krajoliku, pažnju Popovaca najviše
su privlačile vile. Jedno brdo iznad Grmljana se zove Gomila ili Vilišnica, jer su po
narodnom vjerovanju tu nekad vile igrale kolo. Oko Češljara je nekoliko sličnih
toponima, iznad Ravnog su nepristupačne stijene Vilske ili Viline stojine, a u
Veličanima ograde Vilovice. Na Žabi postoje dva mjesta na kojima litice imaju
izdanke u obliku slojnih ploha koje su pružaju niz crtu padine. Zovu ih Vilinske
ploče. Veća ploča nastala je davno odronjavanjem kamenja, a manja 10.XI.1913. „U
noći se čula strašna tutnjava, kad šta ujutro, nova ploča. Ispod nje sve do dola
poništeno je drvlje i srušeno kamenje“ (DNJN, 1968/6:4). Postoji i legenda da su vile
imale jednu alku na Žabi, drugu „na Veleži“, planini istočno od Mostara. Obnoć bi
provlačile uže i prelazile s jedne planine na drugu. Slična legenda postoji i za Zavalu.
„Pričaju da se nekada prepinjao konopac-žica s Ostroga u Klisuru i da se nekada
„prelazilo“ i prevozilo s jednog na drugi grad, kada je voda tekla od Zavale kroz

241
Valu na Slano“ (Mićević i Filipović 1959, 150). Upadljivo je da su oba mjesta koje
legenda spaja užadima, danas suhe doline za koje karstologija smatra da su nekada
bila korita površinskih tokova.

Postoji i predaja o premještanju svetišta s vrhova u nizine. Radi se o vrhu Lisca,
visokog brda oko kojeg su, bliže ili dalje, razbacani zaseoci Trnčine. Postoji nekoliko
verzija koje se vrlo malo razlikuju, i kod svake se događaj odvijao pod nekim
vatrenim okolnostima. Jedna kaže da je na Liscu bio usađen veliki krst posvećen sv.
Ani  i ispod njega je po predanju tekao potočić. Za turskog vremena je jedno „Ture“
oskvrnulo prostor oko krsta. Za nekoliko dana iza toga udari grom pokraj krsta i
odbaci jednu krsnicu u polje i tu sagrade crkvu sv. Ane (Mićević 1952).
Druga kaže da je na vrhu Lisca u staro doba bila čudotvorna crkvica sv. Ane, koja je
srušena od Turaka. Prema predaji, jedan se komad rožnika podigao uvis i pao na
mjesto zvonika Krstac, gdje je 1885. načinjena nova kapelica (DNJN, 1975/20:32).
Na drugom mjestu je podatak da je napravljena 1898. (DNJN, 1971/12:71). Predaja
(bolje reći legenda) govori da se veselje držalo na Pišteti 200 metara daleko od vrha,
ali da je jedne godine udario grom u vrh brda i raznio kamenje. Jedan komadić križa
našli su na mjestu gdje je danas crkva; zato se zove Kršci (DNJN, 1976/23:13).
Pored predaje, imamo siguran historijski podatak da je don Miho Papić 1736. ili
1737. govorio misu na Liscu, i da je to bio običaj svake godine (DNJN, 1975/20:32).
Ako bi se s Lisca taj dan vidjelo išta zeleno na polju, govorilo se da polje nije loše
(DNJN, 1971/12:71).

Rokova glavica iznad Rupnog Dola po svemu sudeći čuva spomen na nekadašnje
sveto mjesto. U tom selu je jedna od najstarijih crkava u Popovu, i ondje su živjeli
Andrijaševići čija je obitelj dala poznate biskupe. Postoji jedna kula za koju se kaže
da je pripadala njima (Mićević 1952).

U Ravnom i Zavali postoje lokaliteti koji se zovu Miholja crkva ili samo Miholja, ali
nema izrazitijih materijalnih dokaza. Neke crkve su bile na pragu te sudbine ili su
povremeno bile napuštene pa su ih opet učinili djelatnima. Tako je crkva sv. Mitra na
Oblatu kod Ravnoga bila zapuštana, pa je u drugoj polovici 20. stoljeća obnovljena.
U Strujićima je stara crkva bila zapuštena i u nju su zatvarali jarad, pa je obnovljena
prije 150 godina (Mićević i Filipović 1959). Crkva sv. Petra u Turkovićima
napravljena je 1922., na mjestu koje se od pamtivijeka zvalo Crkvina, te je malo-
pomalo istisnula obilježavanje sv. Petra u Hrasnu. Još do 1928. narod je iz Neuma
išao na sv. Petra u Hrasno (DNJN, 1971/13:20). Dotle su Turkovićani misu govorili
na polju ispod konopljika, gdje se još nalaze dva-tri velika kamena kao ostaci bivšeg
oltara, a mjesto se zove Oltarište. Na polju se govorila misa i za Pećinu na mjestu
Golobrijeg.

242
Zbog važnosti polja za život stanovništva, te da bi očuvali ljetinu od katastrofa,
vjernici su se zavjetovali nekom svecu. Orahov Do i Glumina imaju sv. Jakova,
Dvrsnica i Orašje Pantelijevdan, Belenići su imali Spasov dan, ali je napušten. Iako
se nisu uvijek slagali, osobito iz rivalskih razloga je li sv. Jakov u Bregovima
gluminjski ili previški, zavjet polja se nekad „nije smio ispustit ni po jedne pare“.
Prekidan je za vrijeme rata, kad je hrašanjski narod otišao u Slavoniju i poprilici
godina 1960-1965. kad su državne vlasti počeče tumačiti da po zakonu nije
dozvoljeno držati misu izvan crkvi, grobalja ili za to određenih prostorija. I misa se
opet počela šutke govoriti na polju (DNJN, 1976/23:24).

Don Stjepan Batinović, tadašnji župnik, kaže da su „zla tu zemlju bïla često, i gotovo
svake godine u prijašnjim vremenima. Mogu se usporediti samo s onima u
Mojsijevom vremenu. Nekad ne bi bila ni posijana, jer je kasno ispod vode izašla.
Kad je posijana opet su joj prijetila tri zla: da voda rano dođe, suša koja bi svu ljetinu
pojela (to nije polje kao i druga!), i treće, opet egipatsko zlo kao i ovo drugo,
skakavci i gusjenice. Tome zlu nije bilo lijeka s ljudske strane, nego molitva, zavjeti i
osobito tzv. zakantavanje svećenika od strane crkve.
Ovo je u crkvenom jeziku zvani deprekatorni tj. zaklinjući blagoslov. U našim
danima to može izgledati suvišnim ili praznovjernim. Prije nije bio dubokog oranja,
dobrog đubrenja i navodnjavanja, pa je u nerodnim godinama valjalo skapavati od
gladi ili jedva ostati živ o travama, kori drveća ili šešarikama od kukuruza. Uspjeha
je imao don Ivan Raguž, kojeg su poštovali i katolici i muslimani i pravoslavni
(DNJN, 1976/23:24). Raguž je to radio i na drugim mjestima. Služio je misu u
Dubravama 1930. i rekao narodu da ne dira u skakavce. Sutri dan sve je sašlo
donjom ulicom prema Bregavi i uz rijeku. Nešto je voda potopila, a nešto sagnjilo na
obali. Mato Beno iz Hotnja pripovijedao je da je svojim očima gledao (DNJN,
1973/16:26).

Zanimljiva je pojava odgađanja proslave nekog sveca da bi ga se učinilo pogodnijim
za okupljanje ljudi. Na Zelenikovcu se Sv. Stjepan slavi dan kasnije, da bi „pićari
mogli doći“. Velika popularnost sv. Ane pod Trnčinom je nametnula da se isti
blagdan u Gracu održava u nedjelju iza blagdana. Na Trebimlji je župna zaštitnica
Velika Gospa, ali je „pravi dernek“ dan kasnije, kod drevne crkve sv. Roka. S druge
strane, sv. Petar u Zavali se zadržao mnogo duže nego što je crkva bila djelatna. U
narodu se pod utjecajem Dubrovnika, slavio  Sv. Vlaho: nije se smjelo raditi o vuni,
čak se žene nisu smjele ni češljati (Puljić 1994a). Blagdani čuvaju i sjećanje na
vrijeme kad su katolici i pravoslavni bili jedno. Ovo je vjerojatno posljedica
promjene vjeroispovijesti na konfesionalnim granicama. U Ravnom Mitrovdan slave
i katolici i pravoslavni, a u Dubljanima im slava pada na isti dan: katolicima Metejev
dan a pravoslavnima Mala Gospa. Također, imaju zajedničko groblje.

243
Novi blagdani najčešće nemaju običajnih sadržaja. Takvo je Bezgrešno začeće, pa ga
je narod familijarizirao zovući ga Nikoljeva (Nikolja) mati, jer dolazi dva dana po sv.
Nikoli. Takva situacija bila je rješenje i za Gluminu, koja je imala dosta slava zbog
različitih plemena. Svećeniku je bilo teško udovoljiti svima s misama, pa su
prihvatili blagdan Imena Isusova (Puljić 1994b). Don Stjepan uvodi i „nove oblike
pobožnosti“: Za svetkovine Srca Marijina (22.VIII)  išli su u procesiju noseći Gospin
kip, kao i koncem svibnja na Gospu Fatimsku (Kraljicu Svemira koja se prenosi u
nedjelju i slavi kao G. Fatimska). Prije mise u procesiji od špilje do oltara
sudjelovale su djevojke, a poslije mise opet do špilje mladići. «Nastojimo svojoj
pobožnosti dati ton pokore i zadovoljštine, a izbjeći obično dernečko raspoloženje»,
objašnjavao je don Stjepan (DNJN, 1969/9:46).

Tu dolazi do izražaja kulturološka važnost blagdana koje smo spominjali kao
baštinike starih tradicija. Pored već spominjanih, treba istaknuti Ivanjdan – 24.6.
ljetni solsticij – koji se slavio u Popovu uz slavenske običaje paljenja krijesova na
vrhuncima, koju su mladi preskakali. Taj se običaj za župu Hutovo najduže zadržao
na Zelenikovcu. Ni pripadnici drugih konfesija nisu radili taj dan. Ako je bilo vode u
polju obavezno se kupalo prije izlaska sunca, ako nije onda na bunaru kao lijek
protiv kožnih bolesti, čak se i stoka tjerala na more protiv gube, iznosila se roba na
sunce, itd. (Puljić 1994a). Također, po sv. Iliji se slavila Marija Magdalena, koja
zamjenjuje slavensku božicu vatre Ognjenu, i koja se negdje zvala Marija Ognjena.
Bilo je priča kako je grom spalio stogove onih koji su radili taj dan o klasu (Puljić
1994a). Marija nasljeđuje vrhovno žensko božanstvo koje u povijesti civilizacije ima
vjerojatno jedno od najvećih značenja – kult Majke Zemlje (Majke Prirode). To je
drevno pogansko božanstvo koje potječe iz prapovijesti, predstavlja plodnost Zemlje
i štovale su ga mnoge religije. Majka Zemlja je središte između neba i podzemlja, iz
nje rastu biljke te ona drži na sebi sve živo i neživo. Mnogo je religija vjerovalo da je
plodna Zemlja iz koje se razvija život žena koja odgaja čovječanstvo. U kršćanstvu i
judaizmu Zemlja se ne spominje kao božanstvo, ali kao i u drugim kršćanskim
kultovima, mnogo je toga naslijeđeno iz ranijih vremena. U Popovu i okružju su se
slavile i Velika i Mala Gospa. Priča se da su neki momci znali otići iz doma u Gradac
za Veliku Gospu i vratiti se doma iza Male u Ravnom (Puljić 1994a), što je oko tri
tjedna «feste». Između ta dva blagdana nije se smjelo snovati, raditi o užadima,
oglavima i sl.
Prethodno bi se dogodila sveta Ana pod Trnčinom, koja je po mnogima bila jedan od
najposjećenijih derneka. Pravo mnoštvo svijeta od Stoca do mora se slijegalo na
Kršca. Vraćajući dječju čistoću slici derneka, Šćepo Vodenac napisa: “Misa na svetoj
Ani trajala je malo više od pola sata, a dernek sve do ićindije. Najprije djevojke
zapjevaše u kolu, pa se momci odazvaše gangom. Malo po malo kolo se izmiješa
tako da je svaka djevojka imala svoga mladića (DNJN, 1980/27:25).

244
Svaka obitelj ili rod imali su nekada svoju slavu ili krsnu slavu, tj. nekog svoga sveca
za zaštitnika. Zbog ne samo religijske, nego i ljudske a i magijske note, to su
najkontroverzniji blagdanski događaji u našim krajevima (Puljić 1994a). Pojava ima
korijen u pretkršćanskom religioznom slavlju, još od prethistorije. Kako su to bili
najradosniji dani, bilo ih je teško ukinuti. Izgleda da su slavu ovdje zatekli naši preci
kod romaniziranih ilirskih plemena, jer baš se i razvila kod Ilira. Crkva se njome nije
bavila, pa se povukla u obiteljska gnijezda i „deformirala do te mjere da se
paganizirala“ (Puljić 1994a, 384). Zapravo, ona je od početka bila „paganska“.
Svećenici je smatraju zloupotrebom i protiv nje se bore zadnja dva stoljeća, najprije
u zapadnoj Hercegovini i Bosni, gdje je iskorijenjena, a potom na zahtjev svećenika
ukida je mostarski biskup Alojzije Mišić 1932. U Hutovu i Prapratnici je masovno
podržan taj dekret, a u Gracu – samo tri kuće. Prethodno smo imali potvrdu da su
katolički svećenici suzbijali krsnu slavu (Mićević 1930, Zovko 1938). Sada imaju
oblik uobičajene mise posvećene nekom svecu (Puljić 1994a, 388).

Derneci su, dakle, bile također manifestacije općeg veselja. Ondje su se susretali stari
i mladi, rodbina i prijatelji. Župnici bi iskoristili taj dan da sretnu svoju rodbinu.
Momci i djevojke bi se zagledale. Nerijetko su ih pratile kavge i tučnjave momaka. U
nekim župama svađe su nastajale kod svakog misnog druženja. Za male uvrede
razbuktale bi se tuče u kojima bi bilo ranjenih, pa ponekada i poginulih. Skoro da
nije bilo mise u župi Hrasno da se netko nakon nje nije potukao, čak i u dvorištu
crkve. Mladići istog sela su obavezno stupali u zaštitu svojih pa bi nastao pravi mali
rat. Čak su i crkve kažnjavane zabranom mise, npr. u Gracu 1924. tri mjeseca (Puljić
1994a, 393).

Takvo ponašanje još se više razmahivalo ako je u blizini postojala gostiona, pa su
svećenici bili za njihovo zatvaranje. Krajem šezdesetih zatvorena je gostionica u
Hrasnu, jedina koja je postojala. „Mir vlada od Uskrsa, kad je bilo zadnje točenje
alkohola i zadnja tučnjava među Boškom Boškovićem i Boškom Kuzmanom“.
Svećenik je zamolio vjernike da svojim glasom spriječe otvaranje nove pivnice
(DNJN, 1969/9:46).

Veselja, a pogotovo tuče, davali su povoda svećenicima za kritike na račun kvalitete
vjere. Don Stjepan smatra da smo s „našim starim slavenskim poganstvom izmiješali
malo kršćanstva i utjecaja raznih drugih religija“. Vjernici su i nekim crkvenim
knjigama pridavali čudotvorna svojstva. Takvu jednu knjigu su zvali Krnja, kako se
inače zove starija žena. Pripovijeda narod da je bila na Trebinji i kad je nekad davno
neki Musa robio crkvu, da je sklonjena u Gradac kod pok. don Ilije, te ju je naslijedio
don Mitar Papac. Zato je jednom prilikom Mitar Marčinko molio don Mitra da dođe i
da donese onu krnju, da „nam ona živina (vuk) ne škodi više“. Tu se nije moglo
raditi ni o kakvoj čudotvornoj knjizi, jer crkveni su obredi  jednaki u svim crkvama,
objašnjava don Stjepan (DNJN, 1971/13:22).

245
Praznovjerje još više potkrjepljuje svježim primjerom žene koja priča dumi kako su
lani, kad su razvršili stog, našli u njemu četiri svježe ovnujske noge, i još četiri u
gnoju zakopane. Od toga im «nalijeće [ugiba] hajvan (...), lje, petoro-šestoro nam je
već krepalo (...). Ima ih još, dakle, koji u to vjeruju“, zdvojno će don Stjepan (DNJN,
1968/6:55).
Cijela duhovna struktura bila je prožeta tradicijskim sadržajima još od samog
krštenja. Pri službenom krštenju nije bilo nikakva slavlja, a pored njega se birao i
striženi kum. On doduše nije ulazio ni u kakve dokumente, obično je bio prijatelj
obitelji, ponekad i inovjerac jer crkva nije imala utjecaja (Puljić 1994a). Cijelim
životom zapovijedala je paralelna zapovjedna linija kršćanskih svetaca i poganskih
bogova. Od vještica koje su imale krajnje negativnu ulogu, preko suđenica za koje se
čvrsto vjerovalo da čovjeku unaprijed sve određuju, do kučibaba, izmišljenih pojava
kojima se samo strašilo djecu da se naginju na čatrnju. Doduše, djelovanje većine tih
bića bilo je ograničeno na «gluho doba», od kad se ode spavati dok se ne bi oglasili
pijevci. Na groblju se još 1937. nakon sprovoda priređivale daće, kao što su stari
slavenski narodi radili. I dalje bi uporno, ako bi dijete umrlo, ponavljali isto ime dok
ne bi ostalo živo. I ciklus se ponavljao…
Sve to se od sredine 20. stoljeća odvijalo u sjeni zbog službene politike koja je vjeru
smatrala «opijumom za narod». Batinović je smatrao da je „danas ateizam mnogo
opasniji“ od problema vjere koji su bili prisutni do tada. Ponekad je to u javnosti
dovodilo do bitnih pitanja poput onoga „što je prava vjera“? Ateizam je smatrao da je
cijeli svijet stvorila priroda. Povremeni suradnik Dume Ratko Perić prenosi svoj
dijalog s ateistom koji tvrdi da je sve stvorila priroda, pa zaključuje: Točno je da su
to proizvodi prirode. Ali treba se izdignuti iznad fizike i kemije i postaviti filozofsko
pitanje zašto i odakle. Tko upravlja ključem prirode? (DNJN, 1976/22:3). Za
Batinovića, o vjeri i Bogu često govori i sama priroda. „Netko je rekao da je
dovoljno jedno krilo i oko leptira da uništi ateistu. O Bogu govori čitava priroda“
(DNJN, 1969/8:13). Slijedeći pitanje u vezi vjere i kako ju doživljavaju katolici
Popova, Perić u jednom članku citira tadašnjeg ravanjskog župnika Petra Leventića,
koji kaže: „Ljudi su ovdje iskreni i jednostavni. Imaju vjeru. Samo rekao bih da je
shvaćena na svoj način. Možda vjera situacije“ (DNJN, 1973/17:54-7). U pogledu
konfesija, opoćenite se smatralo da veći poštovatelji vjere od pravoslavnih (Vuletić
Vukasović 1881, Mićević 1952, Zovko 1959).

Društvena organizacija osigurala je kontinuitet tradicije i šifre kulturnog ponašanja.
Bilo je to staro plemensko nasljeđe koje se prenosilo epski uz ognjišta. Često, bile su
to „prve pouke iz povijesti“ „Tetka Ivana, koju su svi zvali Zvonuša (...) je i sebet da
sam za taj predmet imao najviše interesa. Po njezinu kazivanju Nikola Zrinović,
Petar Mrkonjić i Kastriotić Jure bili su najbolji jarani. Druga garnitura u njezinu
povijesnom priručniku bili su: Hadžibeg, Bozi-bozuk i neki Šećerly-mylazym, koji
su se gonjali s mojim pradjedom od Žabe do Huma, a koji im je zavio šušak na vrh
glave“, kazivao je Stjepan Vodenac (DNJN, 1970/10:29). To su bile paradigme

246
učenja povijesti i shvaćanja povijesti uopće, povijesti koja je duboko bila prožeta
mitovima u kojima se poetika, religija i stvarnost pretapala često bez jasnih granica.

Vatra i ognjište još su ponegdje zadržale značaj svetinje. O tome govori ovaj slučaj:
Iza zadnjeg rata bila inokoština, nije bilo drva za vatru pa nije htjela provreti kava.
Neki čovjek u svojoj srditosti skoči, „zgrabi pištolj i saspe u vatru. Vatra je Božje
danje, ali je narod smatra nečim višim od običnih stvorova Božjih, pa se pričalo to
njegovo, kao da je pucao na dragoga Boga“ (DNJN, 1971/13:39).

1.6.3.4. Promjene

Tokom šezdesetih godina usporedo s unošenjem tehnoloških novotarija, sve se više
uočavaju promjene u duhovnom i kulturnom životu Popovaca. Nakon što je iza
Drugog svjetskog rata u obitelji unesen šporet „bosanac“, ljudi se i dalje nastavljaju
grijati oko ognjišta, koje je simbol rađanja i opstanka, te središnje mjesto života u
kući (Kriste 1999, 250). Ipak, poslije šezdesetih ognjiše popušta pred šporetom.

Mijenjaju se reduciraju ili nestaju običaji; uvođenjem automobila „okrnjen je
svadbeni ceremonijal“. Žene i djeca otad idu u svatove što je ranije bilo nezamislivo
(Kriste 1999, 250). Do šezdesetih ni jedna žena župe Trebinja nije išla roditi u
rodilište, a u Ravnom jesu nedugo iza rata. Istodobno se uvodi i mrtvački sanduk,
zajednička kapsa. Prije toga koristila bi se primitivna nosila od dva mlada stabla
hrasta i nekoliko poprečnih gredica koje bi se učvrstile konopom. Rijetki su na
Trebinji imali grobnice, pokapalo se u zemlju (1999, 294). Domaći ljudi odlaze na
rad u inozemstvo. Stižu uznemirujuće vijesti kako su prigodom provale u jednu
banku u Francuskoj dva mladića iz Kule poginula.

Elektronički mediji unose nove slike svijeta. U kućama s televizorom skuplja se
seoski narod, Bože mi prosti, bolje nego u mjesne kapelice i crkve (DNJN,
1975/20:38). „Božanstvo nogometa zahvatilo i staru čeljad, i kad je to najveća briga
većina čovječanstva, zar ono nije bolesno? Ono postaje kod nas u Hrasnu kontakt
među religijama: kad nemamo ništa pametnije, nek nas zbližava sport. Marinko
Šutalo (Jozin iz Zaušja kod Virovitice), «šestoškolac» zna sve o «Peli» [Peleu] i
ženino mu ime, i  sijaset drugih športova. Da ga pitaš kako mu je babi Krmekuši ime,
ne bi znao da je Janja“ (DNJN, 1974/19:55).

Neumorni čitač bila svoje pastve, Dumo, naslućuje snagu i pogubnost medija pa pita:
Bože hoćeš li dopustiti još veće čudo, do sada je samo svetac ili mističar mogao za
čas uživati u gledanju tajni nebeskih. Hoćeš li dopustit da svaki čovjek ovdje na
zemlji uzmogne gledati tajne raja? Zatim proročanski zaključuje: ako im to ne
omogućiš, današnji ljudi će te proglasiti mrtvim i počet ćete zaboravljati, kao što su

247
neki koji su se dočepali kojekakvih užitaka tvoga zemaljskog raja (DNJN,
1975/20:38).

1.6.4. Ratni krajolik Popova polja

U prethodnom poglavlju, o upotrebi Popova polja, zamijećeno je da krajolik bitno
obilježavaju ljudska stradanja. Često je bio izložen ratnim zbivanjima, koja su
doboko utiskivala specifične markacije koje su dugo emitirale simoblična značenja.
Tekstovi koji se dotiču ove teme različiti su po stilu i načinu predstavljanja, po
političkoj orijentaciji koju zagovaraju i drugim pitanjima. Uočljivo je nekoliko
valova pojavljivanja takve literature. Prvi kojeg navodimo konstruiran je na temelju
naknadnih saznanja i u njemu se osjeti izvjesna distanca od stratišta, koja ostavlja
mogućost specifičnog vrijednosnog i psihološkog posredovanja.

Transporti zarobljenih Hrvata vlakovima su se slijevali u popovsko-trebinjsko-
bilećko područje, te krajeve Crne Gore. Postoji priličan broj svjedočanstava da su
već od Zavale izbacivali na svakoj stanici određeni broj uznika na iživljavanje
mjesnom popovskom i šumskom srpskom pučanstvu. Tjelesne ostatke te ostatke
odjeće i dokumenata nalazili su čobani po Bobanima u nepristupačnim vrletima čak i
desetljeće poslije njihove likvidacije.
Tako je tek 1956. u jednoj ljuti na Belenićima čobanica našla tri kostura te s vojničke
medaljice na jednom pročitala ime Stojana Gustina. Odnedavno govore neki
stanovnici Majkova da su u svojim brdima pronašli kostur i uz njega ime Ivana
Konjevoda. Mnogi iz tih transporta su završili u jamama i na stratištima. Tako je
široko područje Hercegovine i Crne Gore, od Gacka do Sutorine, i od Popova do
Crne Gore, tijekom Drugog svjetskog rata odviše okrvavljeno hrvatskom krvlju i
predstavlja jedno od većih stratišta Hrvata u Drugom svjetskom ratu i poraću (Puljić
et al. 2001, 61-62).
Nekoliko stranica dalje spominju se škripari. To su ljudi koji su se nakon završetka
rata od partizana i narodne vlasti sklanjali u škripove po okolnim brdima. Neki su
otkriveni i ubijeni na tom mjestu ili dalje, što je također u nizu slučajeva markiralo
krajolik. Pojava škripara u javnoj percpeciji bila je povezana uglavnom s Hrvatima,
ali literatura upućuje da je bila prisutna i među Srbima šireg područja Popova. To
vidimo po sljedećim tvrdnjama: kada su 1942. partizani ubili Branka Sulavera iz
Vođena, njegova braća su otišla u škrip (Turanjanin 2005, 55). Također, 1947. u
Vođene dolazi grupa škripara Bilećana.

Opisi ratnog krajolika ponekad prikazuju scene puni užasa. U nekim izdanjima se
navodi kako su se nakon mučenja stradalnika Ržanog dola, u školi kod Koteza i oko
nje, nekoliko dana nalazili komadi ljudskih tijela (Slavić 1986, 63). Još je jeziviji
opis Čavša: „U jesen, dva-tri meseca posle zločina, kada se Trebišnjica razlila i kada
su podzemne vode izbijale na površinu (čuvene estavele), voda je po strugama

248
raznosala dečje kosti. Preživeli Srbi su sa neopisivom tugom sakupljali i sahranjivali
posmrtne ostatke ubijenih.“ (Bošković 2003, 5).

Najstrašnija stadanja povezana su s popovskim jamama. Početkom 21. stoljeća
tiskano je nekoliko knjiga koje u obliku „poema“ predstavljaju ratna stradanja Srba u
jamama Popova polja i okolice. Autor im je Njegoslav Bošković (1926), koji je kao
srpski mladić iz Mrkonjića u Popovu za dlaku izbjegao sudbinu njegove subraće na
Jagodnjači. Otišao je u partizane, ostao i ostvario karijeru u JNA, neko vrijeme radio
i u SSNO-u, te umirovljen kao pukovnik JNA, živi u Beogradu. Mi se nećemo
osvratiti na ta djela zbog nekoliko razloga: izlaze izvan našeg vremenskog okvira,
žanrovski izlaze izvan faktičnih radova, i zbog činjenica da se radi o specifičnosti
kojoj treba posvetiti znatno više pažnje. Ipak, moramo ih se dotaknuti zbog
specifične upotrebe krajolika. U njima je mnoštvo opisa krajolika i njegovih dijelova
u koojima je najčešći motiv planina/brdo iznad kojeg je jutro, zalazak sunca ili noć,
itd. Motiv s vjetrom ili s njegovim naglašenim odsustvom, ponavlja se više od
dvadeset puta kroz gotovo 150 stihova. U „poemi“ Popovo polje prolazi
trensformaciju u kojoj je najprije bajka, pa mjesto plača, potom mučeničkog hrama i
na kraju svetinje nad svetinjama. Na brojnim mjestima pejsaž se povezuje s
nacionalnim određenjima, pa tako imamo srpsko Popovo polje, da „Tuguje cijela
srpska Hercegovina“ (Bošković 2003, 30), itd., a sve se završava upozorenjima da
Povampirena avet, sablast / Smail-Agina soja / U liku ustaških dželata (Bošković
2003, 127) (...) treći genocid sprema (Bošković 2003, 35).

U predgovoru Boškovićeva Ržanog dola Risto Perišić kaže da je takvih „krvavih
jama puna Hercegovina“ te da je „poema puna istinito opisanih zvjerstava“. U
pogovoru Save Čečura, Jagodnjača se stavlja u kontekst planetarnih i svevremenskih
antisrpskih sila: „Zločini genocida nad Srbima imaju duboke korijene i dugo trajanje.
Traju još od raskola u Hrišćanstvu – podjele na rimokatoličanstvo i pravoslavlje, za
vrijeme Turske i Austro-ugarske okupacije pa sve do danas. U novijoj istoriji
posebno su intenzivirani za vrijeme I. i II. svjetskog rata, razbijanja Jugoslavije
krajem prošlog vijeka i NATO agresije 1999. godine. Činjenica da je na ovim
prostorima Srba u 14. vijeku bilo približno koliko i Engleza u Engleskoj, a da ih je
danas oko deset puta manje, ubjedljivo ilustruje ovu konstataciju.“ Ne upuštajući se u
detalje ovakvih tvrdnji, želimo samo istaknuti da je pristup problemu kakav leži u
stradalničkom opisu krajolika Popova polja, iznevjerenje i povijesnih znanosti i
humaniteta općenito.

Neka od stradanja u promatranom su razdoblju vrednovana obilježavanjem mjesta
podizanjem spomenika. Spomenik nevino stradalim stanovnicima Čavša podigla je
preživjela rodbina na mjestu stradanja 1956. godine (Milošević 2004, 299). Ne kaže
se da su u tome sudjelovale vlasti, ali Milošević naglašava da je službena vlast
cenzurirala sadržaj napisa zbog „bratstva i jedinstva“. Na poticaj vlasti

249
„dobrovoljnim radom“ napravljeni su spomenici na Ržanom dolu (1961) i Zavali
(1959). U pogovoru Boškovićevoj poemi Čečur se distancira od podizanja
spomenika na Ržanom dolu nazvavši ga stavljanjem „betonske ploče“ na jamu bez
njihova znanja i sudjelovanja. Otkriva da je 1954. sudjelovao u poticaju da se kosti
stradalnika prenesu na neko mjesto poput Veličana, ali da su vlasti u Sarajevu to
osudile i osujetile. Spomenik palim borcima i žrtvama fašističkog terora u Zavali
otkriven je 1959. i u nj su prenesene kosti Popovaca s područja cijele Jugoslavije
1956. godine; u nekim slučajevima sahranjene su u obiteljske grobnice (Slavić 1986).
Tek 1990. godine na Trebimlji je odražana misa zadušnica za poginule katolike
Drugog svjetskog rata župa Ravno (njih 265), Trebimlja (180) i Trebinje (40),
ukupno 485 osoba (Kriste 1999, 57). Prvi spomenik „svim žrtvama iz hrvatskog
naroda“ podignut je s istočne strane Neretve u ljeto 1991. pored župne crkve u
Hrasnu (Njavro 1995, 28).

Bez nacionalnog spomenika: Zamrli bošnjački ogranak popovske baštine, samo je
rubno predstavljen kroz komunističke ratne funeralne monumente, kao i kroz ostale
materijalne tragove. Bošnjački autori ističu značajne prinose te baštine povijesti
Popova. Popovo se pod turskom vlasti nalazi već od 1465. i do agrarne reforme
1919. gotovo sva zemlja u Popovu polju gruntovno je bila muslimanska. Samo je
manastir imao 12 i neki Pjanić 8 rala zemlje (Hasandedić 1990). Sagrađene su dvije
džamije: u Dračevu i Kotezima. U Dračevu je postojala sve do 1890., kad su
posljednji muslimani iz Dračeva iselili u Tursku. Pored nje je postojala zgrada za
mekteb, čatrnja i harem, a porodice su imale kule, čardake i posjede. U Kotezima je
pored džamije bila čatrnja, harem i nekoliko nišana bez napisa. Džamija je valjkasta,
s oko 8 m visokom kamenom munarom od lomljenog kamena vezana krečom (slika
35). Sadrži neke domaće arhaične elemente kojoj slične u našim krajevima nigdje
nema. Priča se da je najstarija u donjoj Hercegovini (Hasandedić 1990). Oštećena je
u Hercegovačkom ustanku, a 1942. četnici su joj srušili krov koji je navodno završio
na staji jednoga od njih. U Popovu ima nekoliko turskih kula, među kojima se ističu
u Dvrsnici, Zavali i Orahovu Dolu; neke imaju po tri kata. Na muslimansku baštinu
podsjećaju i mnoge druge uspomene poput toponima.

1.6.5. Identitet Popova ili u čemu Popovci vide svoju posebnost

Prethodna literatura često je posredno ili izravno atribuirala Popovo polje pojedinim
nacionalnim i političkim zajednicama. Unosila je izravno na krajolik kolektivne
simbole ili je to radila ističući nacionalni identitet tamošnjeg stanovništva. Time je
često poticala pitanje čije je Popovo? Nerijetko je prikriveno ili otvorenije sugerirala
tvrdnju. Da bi se na to pitanje našao odgovor, potrebno se, barem nakratko, vratiti u
njegovu povijest.

250
Izvorni naziv Papava prvi put je zabilježen u srednjem vijeku (karta 2). Spomenuo ga
je bizantski car Konstantin Porfirogenet kao naziv jedne župe u Humskoj zemlji. O
značenju toga naziva ne zna se ništa i on je zacijelo literarnog podrijetla, možda stari
ilirski naziv koji je preko latinskog preuzet u našim jezicima kao Popovo. „Čini nam
se da se ovaj problem još ne može smatrati riješenim jer sve humske župe (osim
grada Stona) imaju slavensku osnovu, pa bi bilo teško shvatiti zašto samo Popovo
zadržava tako arhaičan naziv. Pogotovo kad se ne radi o naročito čvrstoj političkoj i
etničkoj zajednici“ (Anđelić 1983, 65). Anđelić odbacuje tumačenja prema kojima je
naziv mogao doći od nekoga popa, koji su navodili Pamučina i Mihajlović, te
ponavljali neki drugi. Popovi nikada nisu imali u posjedu teritorije u rangu jedne
ranofeudalne župe. Također, slaže se da je dodatak «polje» novijeg podrijetla, jer
izvori srednjeg vijeka nikad ne spominju Popovo polje u smislu teritorijalno-
političke jedinice.

Na primjeru Popova Anđelić i ovdje uočava dvojnost starih župa: polje (župa) – brdo
(vrhovina, planina)“, koje se mogu zamijetiti u drugim humskim župama. Unutar
Popova postoje manje, i danas prepoznatljive cjeline, koje su se još u dubokoj
starosti formirale kao posebni upravni distrikti (ili kotarevi). To su Donje polje,
Gornje polje, Lug, Bobani, Trebimlja (Trebinja) i Ljubinje.
Donje polje i Gornje polje čine jezgru popovske župe, ali nije istraženo koje su
konkretne povijesne okolnosti dovele do te podjele. Ova podjela i danas postoji u
svijesti stanovništva, i u Donjem polju većinu čine Hrvati – katolici, a u Gornjem
Srbi – pravoslavci, a granica je kod Ravnoga  (Anđelić 1983, 65).
Lug je istočni dio popovske ravnice, obrastao niskom šumom, i naziv mu bez sumnje
dolazi od „šumovitog  karaktera zemljišta“. U kasnom srednjem vijeku bio je
formiran kao poseban upravni distrikt. Danas se većina stanovništva u Lugu ne
smatra Popovcima ni Humljanima, nego Trebinjcima. Takvo opredjeljivanje dolazi
od dugogodišnjeg uključivanja Luga u političku zajednicu s Trebinjem, koja je
počela u XV. stoljeću, a osobito se pojačava od počeka XVIII. stoljeća, kada i
Trebinje prerasta u značajniji regionalni centar.
Bobani ili Nahija je brdski predio između „popovske ravnice“ i Primorja. Naziv mu
dolazi od Vlaha Bobana, koji su se ovdje naselili krajem srednjeg vijeka. Starije ime
za ovo područje je Površ, kao i dio s istočne strane koji pripada Trebinju, a koji ga je
i danas zadržao.
Trebimlja nije velik niti izrazito autarkično razvijen distrikt; ipak njezina geografska
izdvojenost u brdima, ruševine znatnijeg antičkog naselja, a posebno funkcija
izrazitog političkog centra sa starom crkvom i velikom nekropolom stećaka, ukazuju
na nekadašnju lokalnu političku autarkiju tipa organizacije seoske općine (Anđelić
1983, 66).
Posljednji srednjovjekovni popovski distrikt, Ljubinje, kraj s izrazitim osobinama
brdskog krša, s malim krškim poljima Ljubinjskim i Uboskim, čitav danas čini
općinu Ljubinje. Osnovna mu je ekonomija stočarstvo sa supsidijarnom

251
zemljoradnjom. Turski kadiluk Ljubinja obuhvaća najviši dio „pravog“ Popova osim
možda Luga (Anđelić 1983, 67), a Turci su u početku zadržavali zatečenu upravnu
podjelu. Nije bez značaja ni činjenica da je najveći broj ljubinjskih obitelji do
nedavno imao u posjedu zemlju u Popovu polju. Upravne podjele za vrijeme Austro-
Ugarske i prve Jugoslavije zadržale su ranije okvire. Nisu poznate okolnosti kako je
Ljubinje izabrano kao centar turske uprave za Popovo, ali je karakteristično da se na
čitavom, relativno velikom prostoru Popova, ni jedan drugi lokalni centar nije razvio
do statusa grada – varoši ili kasabe (Anđelić 1983, 68).

Granice popovskog župskog teritorija išle su dijelom prirodnim granicama, ali
većinom su nastajale na nekim povijesnim razlozima:
a) na jugu i jugozapadu se poklapa s granicama Hrvatske i BiH;
b) na zapadu je identična s granicom župe Žaba, koja se poklapa s današnjom
istočnom granicom općine Neum. Zanimljivo da se granica ne poklapa s
prirodnom konfiguracijom polja, nego završni dio polja pripada Neumu;
c) na sjeverozapadu župa Popovo, odnosno distrikt Ljubinje ima kraću
zajedničku granicu s područjem nekadašnje župe Dubrave, tj. današnjom
općinom Stolac, a to je neka vrsta „izbrežine“ koja razdvaja slivove
Trebišnjice i Bregave;
d) sjevernu granicu čine planina Sitnica i Kulaš, a to je i granica Popova sa
župom Dabar;
e) istočna granica popovske župe je istovremeno „zemaljska“ granica između
ranofeudalnih država Huma i Trebinja. U ranim periodima srednjeg vijeka
pobijeni su posebni granični kamenovi na graničnoj crti dužoj od 50
kilometara, a početkom 20. stoljeća još je bila živa u svijesti naroda. Razlozi
za to nisu poznati (Anđelić 1983, 69). Vrlo je vjerojatno da je ovom crtom
tekla istočna granica Daorsa i Adrijejaca. U rimsko doba to je bila granica
agera kolonije Epidaurusa i Dellontinuma. Dakle, Popovo nije granica samo
župa nego granica višeg reda koja je razdvajala države i feudalne oblasti.

Iz ovoga se vidi da Popovo nije razvijano kao jedinstven teritorijalni entitet, nego je
bilo podijeljeno među okolnim središtima. To je povezano s jednim bitnim
obilježjem Popova, a to je odsustvo nekog većeg središta koje bi integriralo prostor i
upravljalo njime. Najstariji poznati politički centar je Zavala. Smještena je na
prirodnom putu koji spaja unutrašnjost Huma s Primorjem. Arheološku potvrdu
ovoga centra predstavlja ruševina predromaničke crkve sv. Petra s bogatom
umjetničkom opremom. Toponimi su sačuvali uspomenu na možda još stariju crkvu
sv. Mihajla. Još u 16. stoljeću u Zavali se okupljaju vjerski zborovi na blagdan sv.
Petra. Početkom toga stoljeća u Zavali se spominje pravoslavni manastir (Anđelić
1983, 71). Jedno brdo poviše sela nosi naziv Ostrog, a tako se nazivaju najstarije
utvrde u slavenskom svijetu. Na njemu su zapaženi oskudni tragovi netipične

252
keramike i željeznog nožića. Opravdano je zaključiti, posebno u stara vremena, da su
se vjerski centri razvijali u već ustaljenim političkim središtima.
Funkcija Zavale kao političkog središta došla je do izražaja i u prvoj polovici 15.
stoljeća, kada je podignut utvrđeni grad na lokalitetu Klisura. Ne treba sumnjati da se
radi o gradu koji pisani izvori 1444. nazivaju Popovski grad (Anđelić 1983, 73). To
je, ujedno, bila jedina poznata srednjovjekovna utvrda u Popovu. Pa i ona nije
odigrala neku značajniju ulogu, bilo u vojno-strateškom bilo u političkom pogledu.
Gotovo je nevjerojatno, ali istinito, da ni u Zavali niti igdje u Popovu, u srednjem
vijeku nije formirano neko naselje koje bi imalo karakter trgovišta ili varoši (Anđelić
1983, 73). Manji lokalni centar nalazio se u Veličanima gdje se sahranjivao i
vjerojatno živio rod županske obitelji Čihorić Drugović. Ruševine rimskog naselja,
oveća nekropola stećaka i starija crkva, daju izvjesnu prednost Veličanima pred
drugim naseljima. Za turskog vremena crkva sv. Petra postaje ruševina, kao i okolne
građevine, poput Grada na Klisuri, i građevine na ulazu u Vjetrenicu koju službena
historiografija uopće ne spominje. Anđelić ne spominje Ravno, premda se u njemu u
srednjem vijeku nalaze dvije crkvice od kojih jedna s pločom ispisanom vrlo
razvijenom bosanskom ćirilicom i nizom nekropola stećaka. U Zavali potom jača
utjecaj manastira, a izgrađena je i kula turskih begova, kao i u nekim u drugim
mjestima. Međutim, ni turska vlast nema u Popovu neko istaknuto središte. Dvije
džamije ukazuju da su Dračevo i Kotezi bila sela kojim su davali veći značaj, ali
vlastela je i dalje živjela u Ljubinju, Trebinju i sjevernijim gradovima Hercegovine.
Izuzetak je prva polovica 19. stoljeća tijekom kojeg djeluje hutovska kapetanija
kojom upravlja Hadži-beg iz Grada kod Hutova. Njegovo nadleštvo odnosilo se na
sela oko Hutova, pa time i na dio Popova.

I Filipović se, kako smo vidjeli, bavio tom temom. Razmatrao je naselja Popova
polja s aspekta socijalne geografije pa ističe da se u Ravnom koristi termin «naselje»
na način koji ga koristi znanost. Unutar toga naziva razlikuju se sela i mahale, a
najčešće su smještena okvirom polja, premda ih ima u uvalama i visoko u brdu u
vrtačama. Podsjeća da je Jefto Dedijer, proučavajući Popovo, predložio stručni naziv
„tip popovskih sela“, ali se naziv nije udomaćio u znanosti. Filipović zagovara naziv
krški (karstni) tip sela, od kojih mu ona zbijena liče na primorska. Neka su vrlo stara
što se vidi po gomilama, grobljima i crkvama, a i pisanim izvorima. Postoje i
sezonska naselja, to su nakupine salaševa i paljara. Neka sezonska na stajama su
prerasla u trajna naselja. Postojao je niz sela koja su propala ili su nastala nova.
Ovdje ne mislimo na suvremene okolnosti koje su unijele posebnu zbrku u opstanak
naselja.

Pored brojnih drevnih sela, Popovo polje je čak i na svom demografskom vrhuncu
bilo slabo naseljeno. Prema popisu iz 1953. općina Ravno je brojila 5.931 stanovnik,
što je iznosilo 23,5 stanovnika po kilometru četvornom. Od 191 općine u BiH, samo
ih je devet bilo slabije naseljeno. Međutim, po agrarnim kriterijima bilo je

253
prenaseljeno, jer je na jednog stanovnika dolazilo manje od polovice hektara plodne
zemlje. Uzmu li se u obzir kvaliteta zemlje i nerodne godine, Popovo je stvarno bilo
prenaseljeno (Mićević i Filipović 1959, 70).

Stanovništvo je omiljena tema gotovo svih knjiga o Popovu polju; pisci su si dali
dosta truda da utvrde i objasne podrijetlo ovdašnjeg stanovništva. Filipović kaže da
su po govoru i po vanjštini jedinstveni, ali se dijele nacionalno i vjerski. Vjerska
podjela kršćana koja se vuče još iz srednjeg vijeka, razvila se u nacionalnu: na Srbe i
Hrvate. Ukupno općinu Ravno tada naseljava 1.428 domaćinstava od kojih 649
srpskih (45,4 %), 750 hrvatskih (52,5%), muslimanskih 25 (1,7%), ciganskih 3 i
slovenskih 1. «Hrvatska nacionalna svest se razvila tek u novije vreme, i sve do
poslednjeg rata bilo je među popovskim katolicima, kao i u susednom Primorju, još
pojedinaca koji su se osećali i smatrali Srbima», ocjenjuje Filipović (Mićević i
Filipović 1959, 71). Međusobno, oni rijetko upotrebljavaju ta imena. Katolici sebe
obično zovu kršćanima, a u odnosu s vlastima i strancima zovu se Hrvatima.
Pravoslavni, koji sebe obično zovu Srbima, podrazumijevaju po tim imenom i
pravoslavlje.

Kaže da je stanovništvo veliku pažnju poklanjalo predanju otkuda mu je došao
predak. Na temelju istraživanja Filipović raščlanjuje detaljno rodove: jesu li
starinački, doseljenici, oni koji su nepoznatog podrijetla i navodi podatke o
unutrašnjim preseljenjima. U Popovu ima rodova koji traju po 200 pa i po 500
godina, po čemu se vidi da je očuvan kontinuitet stanovništva kroz mnoga stoljeća,
iako je bilo stalno laganog dolaženja i odlaženja (Mićević i Filipović 1959, 41).

Znatnu većinu Srba čine rodovi i porodice čiji su preci došli iz drugih mjesta i
predjela, posebno iz Crne Gore i Hercegovine, posebno iz Riđana. Domaćinstva iz
Riđana predstavljaju najjaču individualnu komponentu stanovništva Popova. Dok ih
je među Srbima gotovo 25 posto domaćinstava, među Hrvatima je samo 9,6, tvrdi
Filipović (Mićević i Filipović 1959, 76).

Filipović je na drugim mjestima koristio nacionalnu odrednica stanovništva da bi dao
obilježje teritorija. Kaže da je ime Popovo „pret-srpsko, verovatno ilirsko“ (Mićević i
Filipović 1959, 17). Na drugom mjestu kaže: Sudeći po tome da su u Popovu ne
samo nazivi naselja nego i nazivi manjih objekata gotovo samo srpski, možemo
pretpostaviti da su se u Popovu u masi bili naselili Srbi i da su brzo asimilovali
starinačko stanovništvo, ukoliko ga je bilo (Mićević i Filipović 1959, 40).

Studiju o podrijetlu, stanju i razvitku 88 rodova na području župe Trebimlje od
početka 18. stoljeća na osnovu usmene tradicije i pisanih izvora, nalazimo kao
središnji dio Kristine knjige Župa Trebinja. Normalno je da se svakom čovjeku budi
misao: tko sam i odakle sam, objašnjava svoje motive Kriste, a na eventualna

254
mišljenja kako to nije važno, odgovora usporedbom s biljkom koja gubi korijenje.
Glavni izvor njegova istraživanja bile su matične knjige, koje su odredile i prostorni
okvir: knjige župe Popovo 1708-1748. i župe Trebimlja 1796-1897., toponomastika i
slično. Matične knjige su, smatra, pravo bogatstvo za etnografsku građu ovoga kraja,
iako u njima ima manjkavosti u pogledu dosljednosti u ortografiji. Te su knjige,
nažalost, uništene 1991. u agresiji jugo-vojske (Kriste 1999).

Kristina traganja bacila su bitno drukčiju sliku na dotadašnju spoznaju o stanovništvu
Popova polja. Primjerice dok su Mićević i Filipović za Stankoviće tvrdili da su
odavno doselili iz Crne Gore, Kriste tvrdi da za to nema dokaza jer jedino postoji
podatak da su 1709. bili upisani u Čvaljini; Mićević i Filipović za Miliće kažu da su
došli iz Veličana, a Kriste navodi više linija raseljavanja prema Orahovu Dolu,
Golubincu i Trebimlji; Mićević i Filipović za Kristu kažu da je starinac, a Kriste
dokazuje da su tek 1736. upisani u matične knjige za Trebimlju; Mićević i Filipović
za Batine kažu da su isti rod s Batinovićima u Dužima, što Kriste odbacuje kao
„apsolutno netočno“ jer su nastali od nadimka jedne osobe Vujičić s Trebimlje;
Mićević i Filipović kažu da su Prkačini ranije bili Nikolići koji su prije 250 godina
došli iz Prnjavora a da su starinom iz Crne Gore, kako su rekli „iz nekih Riđana“, a
što po Kristi ne može biti točno jer su kao Prkačini–Nikolići upisani 1656. u matice
župe Lisac; za Pijeviće Mićević i Filipović kažu da su Žilići iz Riđana, a Kriste da o
Žilićima u Popovu ima podataka još od 1372.; za Šanje Mićević i Filipović kažu da
su starinom Draškovići iz Riđana, a u maticama ima dosta podataka da su od 1705.
poznati iz Dobrog Dola pod prezimenom Dražić, ponekad i Drašković.
Kriste zaključuje da najveći broj prezimena živi ovdje od druge polovice 17. stoljeća,
za neke se može tvrditi i od ranije. Podrijetlo im je teško odrediti bez sveobuhvatne
analize šireg područja i dokumentacije iz starijeg vremena, prije dolaska Turaka.
Naznačavanje Crne Gore kao prijašnje lokacije za neke rodove teško je prihvatiti s
obzirom na to da se ono više temelji na prepričavanju objavljenih publikacija, nego
na usmenoj tradiciji sačuvanoj u rodu (Kriste 1999, 245). Međutim, Kriste ističe da
se ni to ne može posve odbaciti, ali napominje da je potrebna objektivna svestrana
analiza povijesno-etnografskih i svih drugih prilika karakterističnih za to doba.

Detaljnu analizu popovskih rodova za župu Hutovo objavili su Puljić i Vukorep
(1994). Usporedit ćemo nekoliko njihovih rezultata s podacima iz knjige Popovo u
Hercegovini. Za rod Konjevod – Mićević i Filipović kažu da je starinom iz Crne
Gore, a Puljić i Vukorep da su domaći Mihajlovići, koji su se bavili karavanima još
prije dolaska Turaka. Tada se osoba koja je obavljala taj posao zvala konjevod, a za
vrijeme Turaka takvo zanimanje se zove kiridžija. Također, kažu kako to potvrđuje
trag zamjene prezimena u matičnim knjigama, te navode primjere dvojnih prezimena
Mihajlović–Konjevod na Pelješcu. Za Maslaće Mićević i Filipović također kaže da
su starinom doseljenici iz Riđana, a po Puljiću i Vukorepu potječu od domaće
srednjovjekovne plemićke porodice Novaković. Slično pobijaju rezultate za

255
Vukorepe i Previšiće. Slažu se kod Matića iz Dubljana da vuku podrijetlo od
humskih knezova Nikolića.

Uzimajući Hercegovinu Jefte Dedijera kao zaglavni rad o povijesti rodova u
Hercegovini, Puljić i Vukorep njegove zaključke ocjenjuju bezvrijednim, a
sljedbeništvo promašenim. Za njih, umjesto da se «prihvati autentične arhivske
građe», Dedijer se bavi tradicijom, koje je dio možda i sam stvorio za taj cilj. Iako je
Hercegovina metodološki znanstveno pisana, ispravno bi je bilo usporedili „s
vršidbom prazne slame“ (Puljić i Vukorep 1994). „Dedijer je sve podredio cilju:
treba dokazati da Hrvata u Hercegovini nema, nego da su to 'pokatoličeni' Crnogorci
(jasno, u njegovo vrijeme Crnogorci su Srbi!). Filipović je priznao da metoda ankete
stanovništva o vlastitim precima ima nedostataka, jer su se «pod utjecajem kazivanja
školovanih ljudi i literature počele stvarati nove legende o starom stanovništvu. Tako
sam u Popovu slušao da su tu nekada živeli Ćiliorci i Bogomoljci, tj. Iliri i
bogomili.» (Mićević i Filipović 1959, 57).

Još ranje Ćorović se osvrnuo na neke legende koje prenosi J. Pamučina te ocjenjuje
da ne može sa sigurnošću utvrditi koliko je ta «tradicija u istinu narodska, a u koliko
potiče od starije književnosti počinjući sa Orbinijem. Ali je, ako i ne odgovora istini,
karakteristična za nacionalnu svest tog dalekog zapadnog dela naše stare države, kao
i za nemanjićsku tradiciju u njoj s jedne strane, i za uticaj stare književnosti i
formiranje narodnih predanja po njoj s druge strane» (Čorović 1999, 167).

Puljić i Vukorep navode kako se Dedijer često pogrdno izražavao o Hrvatima,
tvrdeći da su „u novije vrijeme prihvatili hrvatsko ime, i postali gotovo bezuslovni
sljedbenici austrijske državne ideje“. Dedijer tvrdi da su našli malo katolika
starinaca, a kada neki Hrvati kažu da su starinci, ne prihvaća ih (Puljić i Vukorep
1994, 290). Puljić i Vukorep više uvažavaju Mićevića i Filipovića; slabom točkom
im vide naslanjanje na Dedijera i što «nesrazmjerno tretiraju hrvatski živalj». O
doseljavanju Hrvata iz Crne Gore nije moglo biti riječi niti su naši krajevi bili
privlačni za useljavanje, jer su najvećim dijelom «opori siromašni kamenjar». Svi
naši ovdje danas živući rodovi imaju uglavnom korijene na području između
Dubrovnika i Trebinja s jedne strane, te Neretve s druge strane, zaključuju Puljić i
Vukorep (1994, 293).

Milošević je veliku pažnju posvetio stanovništvu Čavša, a za teorijski i informacijski
okvir uzima radove Dedijera, Kozića te Mićevića i Filipovića. Citira Dedijera prema
kojem je više od dvije trećine porodica Hercegovine došlo unutarnjim
preseljavanjem, iz Dalmacije je došlo 10,4 posto, a iz Crne Gore 9,7, te ostalih
mjesta i nepoznato 7,5 posto, dok se starosjediocima smatra 3,8 posto obitelji. Za
smjer iseljavanja stanovništva kaže da je najviše određeno etničko-vjerskom
pripadnošću: katolici iseljavaju na zapad, pravoslavni na istok, a muslimani prema

256
turskim pokrajinama (Milošević 2004, 61-62). Ističe da je u pojedinim trenucima 20.
stoljeća pod utjecajima ratova, cjelokupno hercegovačko stanovništvo bilo izbjeglo i
raseljeno.
Na temljeu podatka iz Mićevića i Filipovića zaključuje da su najbrojnija skupina
domaćinstava Popova podrijetlom iz Crne Gore 32,9 posto, uključujući i 25,9 posto
Hrvata, te utvrđuje da su se oni u Popovo doselili kao Srbi pravoslavci da bi «kasnije
prihvatili katoličku vjeru u ovim krajevima» (Milošević 2004, 63). Za Muslimane
navodi da su većinom podrijetlom «hrišćani (poturice)» (Milošević 2004, 65).
Milošević revidira popis sela koja su Mićević i Filipović dali u prikazu Popova,
isključuje skupinu sela Čarići (južno od Hutova), te korigira podatke o nacionalnom
udjelu stanovništva: umjesto 52,5 posto Hrvata, 45,4 posto Srba i 1,8 Muslimana,
navodi podatke o 47,3 posto Hrvata, 50,4 posto Srba i 2 posto Muslimana.
Posebno predstavlja povijest svoga roda Miloševića, u čemu se poziva na narodno
predanje i istraživanja Žarka J. Miloševića, Dušana Vučurovića i Novaka Mandića
Stude, a oni na Jovana Cvijića, Jovana Erdeljanovića, Jefte Dedijera, Petra Šobajića,
Andrije Luburića, Obrena Kozića i Milenka Filipovića14.

Predstavljajući muslimansku baštinu Popova polja Hasandedić navodi demografske
argumente i povijest muslimanskih rodova. On zastupa mišljenje da su prvi
muslimani regrutirani iz stanovništva bogumila koji su gradili nekropole stećaka.
Početkom 16. st. je počela intenzivnija islamizacija u Popovu, i već oko 1624. bilo je
na području Popova više turskih sela i u njima oko 800 kuća – porodica (Hasandedić
1990). Jedan broj njih živio je samo ljeti gdje su dolazili nadgledavati čifluke i
pobirati prihode od kmetova. Godine 1858. bilo je 14 muslimanskih kuća koje su se
nalazile u selima Dračevo, Drijenjani, Dubljani, Grmljani, Mrkonjići, Orašje, Poljice,
Sedlari, Strujići i Veličani. Na opadanje broja muslimana utjecali se nepovoljne
okolnosti poput čestih sukoba u širem području granice, te epidemije kuge. Od prvih
dana vladavine upadali su hajduci i uskoci, među kojima su najkrvoločniji bili
senjski uskoci. Kad bi oni nadirali zavladala bi panika, i sve bi pobjeglo čak do
Mostara. Više puta je harala kuga, od koje su izumrle neke obitelji. Za vrijeme
Hercegovačkog ustanka mnogo je muslimana ubijeno i kuće im uništene, a neki su se
poslije 1878. odselili u Tursku. Godine 1938. bilo je još 25 muslimanskih obitelji, a
za vrijeme Drugog svjetskog rata muslimana starosjedilaca je gotovo potpuno
nestalo. U Kotezima su živjele je dvije samohrane obitelji Burina.

Neki kroničari Popova polja voljeli su opisivati psihofizičke osobine Popovaca, što
gotovo uvijek imalo prizvuka osobnih odnosa prema tome pitanju. Ljubo Mićević je

14 Žarko J. Milošević «Bratstvo Miloševića iz istočne Hercegovine» Beograd 1992.,
Vučurović, Dušan M. 1995. Vučurovići-Vučurevići iz Bjelopavlića : (povodom 300 godina od
nastanka bratstva Vučurovići-Vučurevići i 700 godina postojanja plemena Bjelopavlići) - Odeljenje za
etnologiju i antropologiju Filozofskog fakulteta, Beograd , 265 str.
Novak Mandić Studo 2000. «Srpske porodice Vojvodstva Svetog Save» Gacko..

257
osobine Popovaca povezivao s osobinama polja. Kako god je polje, zbog čestih
iznenadnih pojava, varljivo i nestalno, isto tako su varljivi i nestalni ljudi.» (Mićević
1952, 368).

Milošević se bavi i psihosocijalnim karakteristikama stanovnika Popova, te kaže da
je na njihovo oblikovanje najviše utjecala priroda, osobito blaga mediteranska klima
s dosta sunca i kiše, siromaštvo obradivog zemljišta i biljno-životinjskog potencijala,
sudar mediteranske s kontinentalnom klimom, kao i povezivanje povijesnog nasljeđa
Istoka i Zapada. A najvažnije karakteristike su «spremnost da se izbori s nedaćama i
ćudima prirode», da poštuju pretke i historiju te da ima jako razvijenu «nacionalnu i
vojničku svijest». Spremni su «na svako žrtvovanje kad je nacija u pitanju»
(Milošević 2004, 67).

Za potvrdu ovih tvrdnji Milošević konzultira narodnu umjetnost koja je projicirala
poželjno društveno ponašanje. «Epske narodne i junačke pjesme su najčešće pjevane
uz gusle, a kult gusala i junački mit od pretkosovskog ciklusa do danas duboko se
poštovao, osobito kod Srba» (Milošević 2004, 240). «Najčešće se pjevalo i guslalo o
carevima i kraljevima. Pjevalo se i o bojevima i ratovima od Maričke, Kosovske,
Mišarske i Čegarske, Mojkovačke i Kajmakčalanske, Kolubarske i odbrane
Beograda, Hercegovačke i Vučedolske do svih borbi protiv porobljivača i osvajača; o
hajducima, uskocima i komitima; o podvizima manje poznatih junaka i atentatora na
neprijatelje, porobljivače i zulumćare; o seobama i diobama; o ljubavi i preljubi i o
dobročinstvu i pomoći. Malo je poznatih događaja i ličnosti koji nisu opjevani od
strane narodnog pjevača i guslara.», kaže Milošević.

Ovom junačkom etosu, koji se propagirao stoljećima, teško se mogla naći uspješna
protuteža pa čak i rezerva prema njemu. Mogla se zapaziti zgodimice, kao kod
jednog iseljenika Stjepana Raguža Vodenca, koji, međutim, nije osoba koja pripada
rečenoj matrici. On se prisjeća trenutka kada se kao dijete izgubio svojoj strini u
metežu derneka svete Ane pod Trnčinom. «Našla me Biluša s Batkovića pa mi
govorila: 'Ne plači Šćepo, jadan bišio, kakav si ti Vodenac i Raguž? Ne sramoti nas
pred narodom'. Uvijek mi je to kroz život odzvanjalo u ušima“. Kao kontrapunkt
tomu, Raguž se prisjeća jednog povijesnog događaja koji ga je u tom pogledu dosta
poučio. Kad je svršavao Dugi svjetski rat u jednom velikom gradu, iza ćoška iziđe
američki vojnik žvačući nešto. Nije napravio nekoliko koraka, otvoriše se vrata
jednoga podruma. Mislio sam sad će izbiti sukob, Amerikanac će tražiti pomoć i
izvesti juriš. Taman posla. On se vrati ne prestavši žvakati gumu. Izišao je jedan
njemački vojnik koji je racionalno upotrebljavao svoju hrabrost. „Da nijesu bili taki,
ne bi ovaj kročio daje od Normandije, a ni ovaj do Moskve i vratio se živ. A mnogo
je Vodenaca i njima sličnih junačina nepromišljeno zaglavilo», zaključuje Vodenac
(DNJN, 1977/24:12).

258
Još veći zazor prema junaštvu nalazimo kod Vodenčeva susjeda Ahmeda, po
lokalnim prilikama prije antijunaka nego junaka. - Ahmet, naš komšija, morao u
rezervu, a osvojio svaki posao i govorkalo se da bi mogao Drugi svjetski rat i na naše
granice. Ne ide se Ahmetu, pa junetu na ulici reče: «Blago tebi, june moje, kad nijesi
Ahmet». (DNJN, 1976/22:34).

Jedno od bitnih značajki navedenog obilježavanja krajolika i ponašanja jest često
povezivanje skupine s određenim područjem, pa čak i zatvaranje na njega, kojeg
smatra svojim i na koji polaže isključivo pravo. U tome ima obilježja ponašanja
baštinjenih još iz plemenskih vremena. Moderna politizacija života fiksirala ih je u
okvire nacije, koja je najveća i najjača moderna organizacija života. Unatoč
komunističkom prigušivanju tih vrsta osjećanja i općenito većoj civiliziranosti
zajednica, kako se bližio kraj stoljeća, nacionalna odrednica je bila sve prisutnija u
javnosti. Mediji koji su se obraćali Popovu polju krajem osamdesetih sve su više
isticali teme koje su reflektirale podjelu svijeta po toj osnovi.
Mediji najprije tu pojavu lociraju u Trebinju, «gdje svaki znak posebnosti, pa čak i
blagdanskog obilježja», postaje materijal za prepucavanje. Također, «oživljavaju
nacionalistička prebrojavanja», kao i pitanja tko je koga i zašto u ratu ubio i «želi se
doći do neke druge 'istine'» (GT, 12.12.1986). To su naglasci s jedne partijske
diskusije u Trebinju sredinom osamdesetih godina 20. stoljeća.

Zatim se problem približio Popovu, gdje se nacionalni ispadi očituju u «kojekakvim
pjesmama» neprihvatljiva sadržaja. Naglašava se kako treba razlikovati spontano
navijanje – i činjenicu u da Popovu ima sela u kojem 90 posto mladih navija za
Zvezdu, a u drugima 90 posto za Dinamo, što mladima ne smeta da se druže – od
«pojedinih klubova koji se žele poistovjetiti s pojedinim nacijama i ta tendencija je u
usponu» (GT, 12.12.1986). Pravci iz kojih su dolazili impulsi, prema partijskoj
diskusiji, su nogometni kubovi koji se «žele poistovjetiti s pojedinim nacijama» i
organizacije mitinga na Kosovu s kojeg sudionici donose vruće ideje.

Komunisti, koji nastoje očuvati ekvidistancu prema «svakoj strani» osuđuju
nacionalizam i ublažavaju problem samokritičnim ocjenama kako je to posljedica
njihovog «lošeg rada na terenu» (GT, 26.7.1985), uzdajući se u svoje institucije.
Komunisti naglašavaju da se u «Popovu ne može drugačije živjeti nego zajednički»
te da neće «nigdje ni u Popovu više dozvoliti ni jame ni kame, ako neko misli da je
došao njihov čas, ako misli da je propala Partija, da je propala Armija, da je propalo
bratstvo i jedinstvo, taj se krvavo vara“. Bez obzira na to, ona mitološka povijest
čvrsto je stupala na scenu. Stvoreni su uvjeti u kojima će se obilježja identiteta sve
više vezivati za agresivne kolektivističke iskaze, u kojima će se identiteti međusobno
potirati i smatrati da jačanje jednog znači slabljenje drugog. Unatoč upozorenjima
komunista, spirala nasilja se pravilno ponavljala ostavljajući dojam da se radi o
samorazumljivom hodu povijesti.

259

***

Gornjim recima završili smo pregled nama dostupne literature o Popovu polju iz svih
znanstvenih područja. Prirodoslovne studije otkrile su sliku zamamnih vrijednosti
ovdašnjeg krajolika, kao i dinarske cjeline kojoj krš Popova polja pripada. Upotreba
Popova polja ostala je uglavnom u okvirima tradicionalne slike svijeta, ne mareći za
ono što o polju kaže karstologija, dok je modernizacija poptuno potrla tradicionalnu
zajednicu i otpravila je u povijest. Kulturna slika zatiče podijeljeno Popovo polje: na
djelu je politička disolucija jedne prirodno kompaktne i iznimno vrijedne krške
cjeline, što se bitno odražava na upoznavanje njezinih vrijednosti, načina korištenja i
kvalitete života. Tko god je tražio cjelovit odgovor o Popovu polju, cjelovit u smislu
povezivanja svih njegovih prirodnih i kulturnih obilježja, gledao je kroz jednu od
nekoliko mogućih stranica popovske prizme. Ovo je ozbiljno epistemološko pitanje
koje se do sada nije moglo nositi protiv partikularizama. Stoga je potrebno pažljivo
revalorizirati cjelovit baštinski supstrat koji se razvijao od vremena Crvene stijene do
danas. U nastavku rada, koji se bavi diskusijom predstavljene građe, pokušat ćemo
naći neke odgovore na pitanja koja se iz toga rađaju.

260

261

II. Dio
Rasprava

262

263
2.1. Fizikalno prirodoslovlje krša ili holistička krška znanost

2.1.1. Između mitologije i prirodoslovlja

Popovo polje je po svemu sudeći u prirodoslovlje ušlo još u rimsko doba. Bila je to
„prva europska enciklopedija“ Historia naturalis Plinija Starijeg, čiji bi prijevod upravo
glasio Prirodoslovlje. Njezinu tradiciju slijedila je dubrovačka učenost srednjeg i novog
vijeka. Glavni faktor privlačnosti bila je Vjetrenica s pojavom snažnog vjetra na ulazu i
njegovim zvukovima, čija je priroda dugo tumačena kao znak božanske prisutnosti.
Njezin ekskluzivitet morao je postojati i ranije, ali o tome znamo samo najpovršnije na
temelju informacije da je pred ovom pećinom postojalo prethistorijsko stanište čovjeka
(Čović 1988, 196). Na prirodu se općenito gledalo kao na religijsku ili mitološku pojavu,
a Vjetrenica se u tom pogledu posebno nametala. Nije poznato koji su stanovnici mogli
imati naseobinu pred Vjetrenicom i kako su razumijevali prirodu, ali se zna da su
najstariji poznati narodi bili Iliri – zapravo tako su se zvale različite skupine naroda – te
da su imali stanovita znanja o astronomiji koja su bitno određivala njihov život. Zapažali
su određene pravilnosti u pojavama i kretanjima sunca, mjeseca i zvijezda. Gradnja
gomila i gradina vodila je računa o položaju sunčeva kuta. Sunčeve orijentacije imale su
im dvostruko značenje: kulta sunca i uređivanja kalendara. Ipak, ilirska astronomska
znanja bila su isključivo povezana s religijom, bila su čisto empirijska i ne može biti
riječi ni o kakvim prirodoslovnim kategorijama (Dadić 1991, 11).
I Rimljani su u određenoj mjeri poznavali astronomiju, imali su kult sunca i postavljali
su po Dalmaciji sunčane satove. Znanje se prenijelo i na prostornu orijentaciju
ranokršćanskih crkava, što su slijedili i drugi pokršteni narodi. Svečanosti i sveci imaju
im astronomska značenja: najvažniji su smješteni na zimski i ljetni solsticij (Božić i sv.
Ivan), dok im je određivanje Uskrsa bilo povezano s mjesečevim hodom. Povjesničari
znanosti ocjenjuju da poznavanja prirode kod Rimljana također nisu imala karakter
prirodoznanstvenih shvaćanja (Dadić 1991, 14), što vrijedi i za spomenuti Plinijev
kompendij.
Stari Slaveni obožavali su prirodne sile; Perun im je bio bog tvorac svega života, a o
suncu je ovisio život na zemlji. Također, uočili su dva solsticija i obilježavali su ih
badnjacima i krijesovima, a krijes na staroslavenskom i ima značenje pojma solsticij.
Kretanje sunca im je određivalo godišnja doba, a mjesec dane i mjesece; ta znanja su
povezivali zbog poljoprivrede. To su otprilike znali i drugi narodi koji su početkom
srednjeg vijeka došli u Europu (Dadić, 1991, 22).

Prirodoslovlje se u Europi rađa iz tradicije neoplatonizma, čije se tendencije počinju
očitovati od 4. stoljeća nakon prevođenja Platonova djela Timej.Bendiktinski red kasnije
ga je razvijao, te iz njega nastaje jedinstven istraživački i školski sustav sedam vještina,
koji se sastoji od tzv. kvadrivija za viši stupanj (aritmetika, geometrija, astronomija i

264
glazba) i trivija za niži školski stupanj (gramatika, dijalektika i retorika). Organizirano
prirodoslovno znanje donose na istočnu jadransku obalu benediktinci u 9. stoljeću
(Dadić, 1991, 15). Premda su oni dolazili i u naše krajeve i osnovali prve samostane,
jedini pouzdani podaci govore da su prvi kontakti Popova s prirodnim znanostima
ostvareni preko Dubrovčana. Oni su se s tom vrstom znanja mnogo susretali na
studijima u Italiji, a potom su i sami osnivali škole. U 13. stoljeću osnovan je trivij, a
1557. škola je pretvorena u studium generale sa svih sedam predmeta, koja se 1656.
pretvara u filozofsku školu Collegium Ragusinum. Ona se po propisima nije smjela
udaljiti od Aristotelova učenja, kojim su vrednovane neke popovske prirodnine.
Dominkanac Vicko Comneno-Komnenović profesor te škole, sastavio je prvi rukopisni
udžbenik iz prirodoslovlja (Bazala 1978, 29).
O tome kakva je kulturna i znanstvena atmosfera vladala sredinom 16. stoljeća u
Dubrovniku vidi se iz dostupnih povijesnih činjenica: dubrovački nadbiskup Ludovico
Baccadelli (u službi od 1555.) uredio je nadbiskupski dvor u Dubrovniku kao i
ljetnikovce u Gružu i na otoku Šipanu, te ih učinio središtem svestranog znanstvenog,
kulturnog i društvenog zanimanja onoga vremena (Bazala 1978, 46). Koliko je tadašnji
Dubrovnik bio u središtu učenih zbivanja govori i podatak da je taj promicatelj znanosti
i umjetnosti održavao veze s tadašnjom kulturnom kremom u koju su spadali
Mikelanđelo, Ticijan i drugi, i, pored ostalog, da se Mikelanđelova slika Pieta našla na
zidu ljetnikovca na Šipanu (Bazala 1978, 46).
U takvom ambijentu Vjetrenica je postala predmet zanimanja svijeta znanosti. Iz takvog
ambijenta i nastaju Sorkočevićeva pisma (1570-1574) Aldrovandiju, kojeg smatraju
jednim od vodećih europskih zoologa toga vremena, u okviru čijeg zanimanja nastaju
prve studije popovske gaovice te njezin prvi slikovni prikaz. Iako se nije znanstveno
bavio prirodoslovljem, stonski knez nije inferioran u toj komunikaciji, čak štoviše,
Sorkočević upućuje Aldrovandija u neka empirijska znanja o izlijeganju „gobice“ iz
ikre, koja su nastala zapažanjem ribara, za razliku od Aldrovandijeva mišljenja da su se
rađala iz mulja (Grmek i Balabanić 2000). Popovo polje je u Sorkočevićevim pismima
prostor obilja, što bi se reklo, dolina meda i mlijeka. Istodobno nastaje i Gučetićevo
dijaloško djelo O Aristotelovoj meteorologiji (1584, i 1585), koje u horizontu
aristotelovske prirodne filozofije raspravlja o pitanjima iz meteorologije, astronomije,
fizike, geologije, alkemije, fiziologije i drugima. Ovo djelo smatra se temeljem
znanstvene speleologije u Hrvatskoj i BiH (Dadić 1984), i jedan od najvažnijih ranih
opisa krških pojava uz jadransku obalu (Kranjc 2003).

Daljnji razvoj prirodoslovlja u Dubrovniku, gdje je ono vidno napredovalo, više ne
možemo povezati s Vjetrenicom i Popovim poljem. Matematičar i fizičar Marin
Getaldić, koji je pokušavao spojiti algebru i geometriju, pa se toliko približio idejama
analitičke geometrije da postoje i ocjene koje ga smatraju Descartesovim pretečom,
sredinom 17. stoljeća izradio je teleskop kojeg je postavio na zidine Grada (Bazala 1978,

265
218). Bilo je to oko stoljeće nakon što je Galileo Galilej izradio prvi teleskop, koji se
smatra početkom eksperimetalne znanosti. A pored sadržaja istraživanja, materijalnog
svijeta oko nas, važno obilježje prirodoslovlja je i metoda koja uključuje eksperimente i
omogućuje ponovljivost istraživačkog postupka.

Za pretpostaviti je da su se stručni kontakti Dubrovčana s Vjetrenicom nastavili jer je
pored osnovnih uvjeta – znanstvene zainteresiranosti i privlačne teme – bilo dovoljno
komunikacija koje su na to poticale, o čemu potvrđuju važni karavanski putovi
opremljeni kulturnim obilježjima kao u Zavali pored Vjetrenice, rodbinske veze, i sl.
Tim više što su dosadašnje spoznaje o povijesti percepcije ovog područja u Dubrovniku
rezultat istraživanja drugih tema, a ne prirode Popova polja. Tome u prilog govori
prisutnost Vjetrenice i onoga što ona predstavlja u radovima književnog tipa poput
drame Pavlimir Junija Palmotića, u kojoj Vjetrenica čini kulisu zla, i pjesme Eolu, kralju
od vjetar Mavra Vetranovića, koja se temelji na spoznaji da vjetar nastaje u maloj
prostoriji ili špilji; te druge.

Iz 17. stoljeća, koje historiografija bilježi kao stoljeće ratova, kuge i drugih nevolja,
imamo dva opisa – Čelebi i biskupi Medvjedović i Andrijašević – koja, svaki na svoj
način, ističu krška obilježja Popova, i daju mu umjerenu do pozitivnu sliku, u svakom
slučaju bez tragova negativnih kvalifikacija krajolika. U 18. stoljeću nema nama
dostupnih prikaza ovoga krajolika, a tokom 19. stoljeća, počevši od njegove prve
trećine, interes za krajolik Popova se javlja i rasplamsava prema kraju stoljeća.

Zamjećujemo dvije skupine pisaca koji su objavljivali u periodici i godišnjacima koji su
posljednjih godina osnovani u Sarajevu (Glasnik Zemaljskog muzeja i Bosanska vila),
Zagrebu (Zbornik za život i narodne običaje) i Mostaru (Koledar hercegovački).
Žanrovski, radi se o putopisima, pismima i izvještajima, od kojih su neki tek nedavno
došli do javnosti, kao što su izvještaji svećenika i biskupa ili turskog putopisca. Opis
Joanikija Pamučine u domaćoj je javnosti dugo pripisivan ruskom konzulu Gil'ferdingu,
koji ga je objavio u svojoj knjizi Putovanje po Hercegovini, Bosni i staroj Srbiji (1859),
a tek 1976. objavljen na srpskom jeziku u zborniku Ljetopisi i postao dostupan domaćoj
javnosti.

Opisi su sve detaljniji, precizniji i uspješniji. Najistaknutije slike su Popovo sa svojim
poplavama i Vjetrenica. Svi posebno naglašavaju hidrološke suprotnosti krajolika,
spominju ponore uglavnom bez njihovih posebnih opisa, nerijetko ih prešutno ističu kao
ključeve toga ritma. Od bioloških pojmova gotovo svi ističu golemu količinu ribe
gaovice, a neki naglašavaju i njezina afrodizijačka svojstva. Također, gotovo svi kraće
ili detaljnije opisuju Vjetrenicu i njezin vjetar, te njegove zagonetne zvukove.

266
Sorkočević uvodi niz prvenstvenih činjenica: poplave, gaovice, vjetar, unutrašnjost
špilje, vile, dvorac pred Vjetrenicom i druge. Pamučinin opis je osobito koristan, pa i
relativno opsežan: u nizu morfoloških obilježja su golet, kamene padine, uravnjeno
polje, poplave itd., a u Vjetrenici prvi povezuje vjetar sa sezonskim ritmovima i
obratnim smjerovima, te pravilno opisuje Veliko jezero i daje mišljenje o njegovu
nastanku. Palunko daje sliku zabitog kraja bez putova, a Vuletić Vukasović sliku
krajolika s uginulom stokom i ribama nakon povlačenja blata, još preciznije predstavlja
sige navodeći da su „stubovi iz stalatita (siga) i stalamita (ciedionika)» te im dodaje
«naravsku kamenicu vazda punu hladne vode“. Navodi podatak da životinje po vrućini
dolaze plandovati pred Vjetrenicu, po kome se vidi da njezino osvježenje ne koriste
samo ljudi, nego i druga živa bića koja se ljeti nađu u blizini.

Mihajlović donosi mnoštvo detalja i cjelovitih slika i novu kvalitetu u razvoj opisa
krajolika. Prvi koristi izraz krš. Njegov krajolik, ne bez umjetničkih obilježja, ima čara,
ali samo kratkotrajno u bujnim i šarenim proljetnim fazama, iza kojih nastupa ljeto u
kojima se vide samo gole sive litice koje su neprijateljske živom svijetu, pa samo zmija
otrovnica može opstati.
Suprotno toj slici sivila i pustoši, polje je motiv zelene oaze, koja pod vodom izgleda
kao more. Unatoč svim nepogodnostima, Popovo je zdravo za život, posebno kad se
usporedi s drugim poljima. Mihajlovićev prikaz ima elemente krajobraznog slikarstva i
književnosti. On daje i dodatne informacije bitne za razumijevanje funkcioniranja
krajolika, poput one o podzemnim vezama s Jadranskim morem i Gabelom, te kako se
riba ne vraća Trebišnjicom, nego „preljeti“ u jamama.

Na tom razvojnom putu, međašnike razumijevanja prirode Popova polja nalazimo kod
Pamučine koji fizikalna objašnjenja o prirodi vjetra i nastanku siga suprotstavlja
fatalističkom gledanju turskog gospodara na Vjetrenicu. Talijanski misionar Ayala u
prikazivanje Popova polja unosi industrijske metafore: snagu vjetru iz Vjetrenice
uspoređuje s bukom visoke peći, i to ne jednom, nego kao da ih je tisuću u pogonu. U
tom opisu ima i divljenja svemoćnoj prirodi, i njezinom svođenju na moć tehnike. Iako
začaranost prirode kopni, što se dobro vidi kod Pamučine, ona će još desetljećima
funkcionirati kao krajolik nastanjen božanskim bićima (ona su u pod zemljom i visoko
nad zemljom); zapravo, to što vidimo samo je njegova pojavna fasada.
Još zornije dolazi do izražaja polarizacija slike iz srednjeg vijeka s onom s kraja 19.
stoljeća. Prva je bila pojam obilja, a druga slika kamene pustoši. Prvu su začeli
dubrovačka vlastela, biskup i turski putopisci, a drugu domaći kaluđeri i mjesni
svećenici.
Tako je rođena slika koja će tokom 20. stoljeća postati dominantan negativan stereotip
krša. Unatoč manjkavostima i nedorečenostima, te su slike stvorile ugled ovog krajolika
te dodatno motivirale istraživače koji će doći oboružani novim znanstvenim metodama i

267
svjetonazorima. U toj povijesti interpretacija, prirodoslovlje se moglo nazirati samo kao
jedan njihov sloj. Još je manje moglo biti riječi o nekom specijalnom krškom
prirodoslovlju. Toga nema čak ni kod svih svršenih studenata koji su se u Beču, gdje je
rođena karstologija, susretali s tom vrstom znanja. Tako na primjer Vjekoslav Klaić
(1989) daje tehnički korektan i detaljan geografski opis doline Trebišnjice, ali bez
isticanja karstološke dimenzije krajolika. Njegovo munjevito izdanje označilo je
državno-pravnu smjenu u Bosni i Hercegovini. Austro-Ugarska carevina, u čiji sastav je
ušla Bosna i Hercegovina, bila je akademsko žarište razvoja karstologije, koju će
pokušati iskoristiti za odgovor na probleme južnih pokrajina.

2.1.2. Prirodoslovlje krša i fizička karstologija

Prirodoslovlje se razvijalo svojim tempom podalje od Popova polja. Jednako tako je u
okviru različitih disciplina napredovalo poznavanje krša, osobito na Mediteranu, za
kojeg se smatra da je kolijevka proučavanja krša. Zanimanje za prirodne pojave na kršu
motivirano je važnosti izvora, rijeka i jezera za život ljudi. Prvi doprinosi proučavanju
krša zabilježeni su još u Grčkoj i Rimu, gdje se tokom stoljeća formuliralo shvaćanje o
kruženju vode iz izvora kroz tokove i ponore i ponovo u obliku podzemnih rijeka. To
shvaćanje je vidljivo i u mitologiji, poput podzemne rijeke Styx, te je bilo predmet
mnogih filozofskih rasprava. Grčko poimanje hidrologije zadržano je do 17. stoljeća. U
Dinarskom kršu povremeno jezero u Cerkniškom polju izazivalo je veliku pažnju zbog
tog prastaroga razumijevanja unutrašnjosti zemlje (Gams 2004, 14). Po njemu, u zemlji
su šupljine ispunjene plinom, dimom, vatrom i vodom, čiji izvori pune Cerkničko jezero.
Da bi se moglo na to utjecati, treba shvatiti točno vrijeme kada do poplava dolazi. Janez
Vajkard Valvazor tumačio je njegovo periodično pojavljivanje u duhu tadašnje fizike i
matematike. Istodobno je istražio više desetaka pećina i jama. Uočavajući Valvazoreve
dvije strane, jednu u kojoj je više naglašavao narodnu tradiciju, i drugu u kojoj je mnogo
više uvažavao znanstvene razloge, Gams ga navodi kao primjer prijelaza iz fabulističkog
u realno prirodoslovlje. Tada se u Europi počinju baviti kvantitativnom znanošću, poput
odnosom između isparavanja, infiltracije i stvaranja tokova (Ford & Williams 1989).

Na putu povijesti prirodoslovlja, na Dinarskom kršu se javlja nekoliko ključnih osoba,
koje će doprinijeti da se krajem 19. i tokom 20. stoljeća oblikuje moderna karstologija.
Gabriel Gruber (1740-1805) na primjeru Cerkniškog polja tumači poplavu (1781) kao
pojavu kod koje u jednom trenu doteče više vode nego što je može oteći. Njemu je bio
poznat utjecaj vegetacije na otjecaj vode na kršu, a bio je i začetnik urušne teorije (Gams
2004, 15-16). Također, istaknuo je ulogu podzemnih voda na trošenje stijena, širenje
podzemnih šupljina i urušavanje koje se odražava na površinu kroz vertikalne jame,
odnosno vrtače (Herak 1975, 3). Grubor je svoje poznavanje krša temeljio na hidrologiji,
ali povijest je pridala više važnosti geološkom pristupu. Tu liniju je prakticirao Baltazar

268
Hacquet (1739/40-1815), koji je krš tumačio kao kameniti krajolik (1778). Stoga
Hacqueta na više načina smatramo pionirom moderne karstologije (Gams 2004, 17).
Hacquet je vršio pokuse otapanja vapnenca solnom kiselinom, pa ga smatraju ocem
korozijske teorije. Otkrića novih pećina u Sloveniji poput Postojne i Lobodnice ubrzali
su zanimanja za krš. Iako se prethodnih desetljeća u više europskih zemalja i Americi
formuliralo niz znanstvenih shvaćanja o pojedinim aspektima krša kojima će daljnji
razvitak dati za pravo, tražila se povoljna opća društvena klima i veliki projekti koji će
angažirati te zamisli. To se dogodilo sredinom 19. stoljeća kada su se građevinski
inženjeri suočili s krškom realnosti na gradnji Južne pruge, koja je zahtijevala i teorijska
objašnjenja i praktična rješenja (Roglić, 1972a, 3). Sljedećih nekoliko desetljeća imat će
ključnu ulogu u rađanju opće znanosti o kršu. U tome je važnog traga ostavila i krška
terminologija. Izraz za slovensku pokrajinu Kras, na kojoj je prvi put zabilježena takva
reljefna slika, Hacquet prvi koristi za oznaku gole kamenite površine. Count Franz von
Hohenwart (1771-1844) pojam krša širi od Trsta preko Rijeke na Dalmaciju, Dubrovnik
i Albaniju, uključujući dio Bosne prema Kefaloniji. Adolfo Charles Morlot 1848. radi
geološku kartu Krasa (on ju je nazvao Dinarskog krša) u kojoj je objavio da krš znači
općenito vapnenačke predjele s kojima se povezuje pojam pustinjskih, kamenitih i
razlomljnih površina terena. Prisutnost vapnenaca vidi na istok do Velebita i govori o
pustinjskim krškim predjelima Hrvatske. Kršem istočnije od Slovenije bave se Ami
Boué, Edmund Tieze, Gjuro Pilar (1846-1893), Edouard Alfred Martel (1859–1938) i
drugi. Martel za Dinarski krš kaže da je u pogledu podzemne hidrologije najznačajniji u
Europi, te da oznaku krša zaslužuju takva područja u Francuskoj i Juri, i drugdje. Ističe
da Krasu treba priznati da je bio prvi u znanstvenom istraživanju podzemne hidrologije i
da su tamošnje velike pećine i podzemne rijeke po ljepoti i veličini na prvom mjestu
među sličnima (Gams 2004).
Pilara Herak ističe kao prvog „domaćeg“ hidrogeologa krša, koji utvrđuje propusnost
vapnenaca i dolomita i stvaranje tavana vode koja se dalje kreće. To je voda temeljnica
koja je prilagođena specifičnim podzemnim dijelovima krša. Njega će i Grund istaknuti
kao osobu koja je poznavala postojanje krške vode.

Iako je Boué sredinom 19. stoljeća geološki predstavio krška područja današnje Bosne i
Hercegovine, austrijski geolozi Mojsisovicz, Bittner i Tieze prvi su se detaljnije
pozabavili bh. kršem, kartirajući ga nakon što je Austro-Ugarska preuzela ovu zemlju
(Mojsisovicz  et al. 1880). U tom radu objavljena je jedna od ranih gaeoloških karata
Dinarskg krša (karta 4). U tom radu Mojsisovicz je utvrdio da se radi o nastavku
kranjsko-hrvatskog krša te da ima neke prave pojave; za regionalni okvir on koristi izraz
dinarski sistem. Krš mu je morfološko-geološki pojam koji nije tipičan samo za kredne
formacije, nego ga ima i na starijim vapnencima. Krš Bosne i Hercegovine predstavio se
još kamenitijim i golijim od prethodno poznatog dijela Dinarskog krša. O tome
istraživanju izdašne opise s dosta književnih dijelova ostavio je Gjuro Pilar (1879).

269
Uočljiv je i razvitak u poimanju samog krša: sredinom 19. stoljeća definirali su ga kao
kamenit pustinjsku krajolik, povremeno su navodili da se s tim pojmom povezuju neke
krške pojave kao jame. Prvim geolozima je u to vrijeme značio površinu krednih
vapnenaca, koju su nazvali krška formacija. Kasnije su proširili pojam i na vapnence
starije od krede. Za geologe je u početku bio sama površina, potom su ubrajali pećine, a
kasnije polja, slijepe doline, krška jezera, itd. Za šumare krš je isključivo kamenita i
ogoljela površina bez šume (Gams 2004). Herak ocjenjuje da većina dotadašnjih radova
krš promatra fragmentarno, a ne kao cjelinu u genetskom i prostornom pogledu (1975,
2).
Zaokret u pristupu kršu i istodobno početak intenzivnijeg proučavanju označio je
doktorski rad Jovana Cvijića; pojave koje su razne struke smatrale krškim područjem on
je povezao u jedno te izdao prvu kršku monografiju Das Karstphänomen (1893). Njome
je ukazao na kompleksnost krša, odrazio napredak karstologije 19. stoljeća, ali i
proturječja koje nisu bila riješena. Krš ograničava na područje u kojem su vapnenci, a
karakteriziraju ga škrape, vrtače, slijepe doline i polja, jame i podzemne rijeke. U
početku je tvrdio da su krške samo one pojave koje su proizvod korozije. Kasnije se
priklonio cikličkoj teoriji, koja prednost daje eroziji, a potom dolazi korozija. Uveo je
pojmove holokarst za potpuno razvijeni krš – i kao njegov primjer istaknuto Dinarski krš
– i merokarst za nepotpuni krš. Bez dvojbe Cvijić se mora smatrati ocem modernog
izučavanja krša (Ford & Williams 1989, 9, Ford 2007). Samo godinu dana nakon Das
Karstphänomena, u Beču se također pojavio prvi cjelovit tekst posvećen predmetu
geomorfologije, čiji je autor Cvijićev profesor Penck, što svjedoči o rezultatima
zanimanja za geomorfologiju u tadašnjem predalpskom Beču (Roglić, 1972a, 1).

Brojni izrazi iz Dinarskog krša dospjeli su u svjetsku literaturu, najviše iz slovenskog
Krasa. Veliki broj slovenskih izraza zapisao je Martel, kao dolina, brezno, ponikva,
fojba, jezero, itd. (Gams 2004, 24). Među njima su neki iz BiH: polje je upotrijebio
Mojsisovicz kartirajući polja jugozapadne zapadne Bosne (Mojsisovicz et al. 1880), a
hum Jovan Cvijić po istoimenoj uzvisini u Šumi pored Trebišnjice.

2.1.3. Popovo polje u prirodoslovlju

Kako smo kroz prirodne znanosti stjecali sliku Popova polja? Ono je bilo privlačno
klasičnim karstolozima, ali je postalo poznato i dostupno tek nakon okupacije Bosne i
Hercegovine. Istraživanje ovdašnjeg krša slijedilo je koncepcijski iskustva koja smo
gore upoznali. To znači da su s proučavanjem krša bile povezane uglavnom dvije
geoznanstvene discipline: geologija i geografija. Recentna biologija nije povezivana s
teorijskom osnovom rečenih struka, osim u rijetkim radovima istaknutijih znanstvenika,
poput Absolona, Stankovića, na specifičan način S. Karamana i sličnih. Od početka je,
dakle, izražena podjela na neživu i živu prirodu, koja vlada i danas, pa smo tako i izložili

270
osnovne točke razvoja prirodoslovlja u Popovu polju. Bez obzira na ove napomene,
Popovo ulazi u središte interesa struka koje gravitiraju kršu i povremeno biva pokazatelj
razvoja istraživačkih tendencija.

2.1.3.1. Geoznanosti

Prva istraživanja u kojima su se jasno očitovala obilježja karstologije vidljiva su potkraj
19. stoljeća i puni zamah su dobila početkom 20. stoljeća. Vodili su ih stručnjaci iz
Austro-Ugarske, među kojima je uočljiva grupa Penckovih studenata. Još prije njih
Popovo polje je geološki obradio Alexander Bittner za izradu geološke karte BiH
(Mojsisovicz  et al. 1880). Ove stručnjake Popovo polje je privuklo istaknutim krškim
vrijednostima, ali su se vrlo malo oslanjali na tradicijska znanja o kršu. Groller zatiče
sliku krša „ludih vjerovanja“, ni Absolon ne cijeni narodna znanja, a Katzer ih navodi ali
ne komentira. Prvo ističu hidrološke suprotnosti Popova polja i pokušavaju naći odgovor
na njihov nastanak i način kako da ih ublaže; gotovo svi ovo područje promatraju kao
udolinu od Trebinja do Hutova (koja nadilazi granica društvoslovnog shvaćanja Popova
polja) s tri morfološka dijela, te daju sve više detalja o nekima od njih i njihovu
funkcioniranju.
Absolon kaže da se radi o tipičnom polju u čistom kršu i slaže se s Cvijićem da je po
nastanku riječna dolina, dok se Richter tome protivi i tvrdi da je nastalo rasjedom i
tonjenjem. Katzer, za razliku od svih, nastanak Popova vidi u razvoju poprečne, a ne
uzdužne doline. U njoj su se sastale dvije rijeke, a okršavanja i nastanak ponora zbio se
u pliocenu, geološkom periodu koji je trajao od 5,3 milijuna do 1,8 milijuna godina,
nakon što je uzdizanje Vale postalo brže od njezine erozije. Groller prvi kvantificira
zapreminu blata, brzinu otjecanja i kapacitet ponora, te količinu mulja koji se taloži iz
blata, a Katzer promatra i opisuje dolazak blata te ga objašnjava kao nesrazmjer
pritjecanja i otjecanja voda. Groller zalazi u ponore i smatra da smjer otjecanja ne može
biti protivan smjeru slojeva, Katzer prvi uočava zonalnost ponora, kazavši da niže od
Orašja samo gutaju vodu, a uzvodnije mijenjaju funkciju izvor – ponor. Absolon se
fokusira na njihova istraživanja i daje im maksimalnu važnost da bi što više doznao o
podzemnim vezama s morem. On je definirao dvije grupe ponora, koje pripadaju dvjema
morfološkim cjelinama, i dodijelio im podzemne veze s izvorima, te prvi spomenuo
estavele. Unatoč zaobilaznim informacijama da je Absolon dosta istražio ponore Popova
polja, za to u objavljenim radovima nema potvrde. Međutim, postoje tvdnje očevidaca
da su gomile njegovih rukopisa ostale neobjavljene1, među kojima i dva rada iz naših
krajeva, Travunia i Biospeleologica Balcanica (Pretner 1976).

1 dr. Oliva Martin, direktor Antropos instituta u Moravskom zemaljskom muzeju u Brnu e-milom, Matjaž
Puc, osobno priopćenje

271
Richter Trebišnjicu smatra najvećom rijekom ponornicom, i predstavlja je kao
površinski dio krških voda, te u skladu s tim poplave nastoji objasniti teorijom o krškoj
vodi. Stoga smatra da su mali izgledi za uklanjanje poplava. Ispod Popova polja, po
Absolonu, teku mnoge krške rijeke, a Ombla je najveća u svijetu.
U radovima ovih istraživača cjelovito je prikazana geomorfologija polja: već Groller
prikazuje slojeve, vrtače, glavice i mnogobrojne pećine; Katzer donosi mnoštvo
preciznih geoloških podataka o slojevima, rasjedima, morfološkim elementima poput
vratača, brda, pećina, itd. Groller je dao početne podatke o sastavu stijena te na temelju
paleontoloških nalaza Popovo pribrojio cjelini krša koju čini predalpski, istarski i
dinarski prostor. Katzer je mnogo preciznije govorio o petrologiji i okaminama, te
odredio većinu područja Popova polja u gornju kredu. On ističe razvoj škrapa. Svi su
zalazili u Vjetrenicu i očitovali se o njoj; Absolon je u njoj vidio ključeve razumijevanja
nastanka Popova polja.

Dakle, karstologija je u Popovo polje ušla na velika vrata, pozabavila se cjelinom
Popova polja kao i njegovim litološkim i morfološkim elementima i pojavama, zašla u
dijelove nekih istaknutih speleoloških objekata te analizirala geološku povijest i
geomorfološke tokove u Popovu polju. Budući se radilo o samom početku istraživanja i
o vrsnim stručnjacima, postavljene se originalne koncepcije i orisana zanimljiva
rješenja. Povijest karstologije ovo razdoblje i ocjenjuje vremenom vizionarskih
koncepcija, iza kojeg će slijediti razdoblje terenskih traganja za što čvršćim
utemeljenjem pojedinih postavki karstologije, te potvrđivanju ili opovrgavanju ranijih
ideja.

Naredno razdoblje istraživanja karakteristično je po tome što ga je vodio Jovan Cvijić.
On je pripadao krugu bečkih karstologa, ali je imao zasebno iskustvo. Bio je istaknuti
znanstvenik svoga vremena, ali i utjecajna društvena osobnost, pa je imao uloge idejnog
zagovornika, glavnog organizatora, mentora istraživanja i konačnog korisnika, budući je
uklapao njegove rezultate u svoja sintetička djela. O Popovu polju i njegovim dijelovima
pisao je u više navrata, koristio ga za izgradnju, ilustraciju i učvršćivanje vlastite teorije,
te za pridobijanje društvene i finacijske podrške. U prvoj fazi istraživanja krša Popova
polja djelovao je sam, a dolaskom Kraljevine Srba Hrvata i Slovenaca, odnosno
Jugoslavije, istraživanje je izvodila skupina njegovih suradnika organizirana u
Speleološkoj sekciji Geografskog društva u Beogradu. Smatraju ga prvim sistemskim
speleološkim istraživanjem nekog većeg područja u Dinarskom kršu (Milojević 1930),
tijekom kojeg je istraženo najmanje 28 ponora, pećina i jama, izvedeno prvo uspješno
bojanje ponora u Popovu polju, ostvareni terenski uvidi u tok okršavanja, istraživana
okršena vala i njezina funkcija, opisani humovi, itd. U ponorima je uočen značaj
pukotina, pored kemijskog uočena važnost mehaničkog rada vode i s tim u vezi
morfološke zakonitosti, stečen je bolji uvid u njihov kapacitet, koji je u nekim bitno

272
manji u odnosu na pretpostavljeni, dok su kapaciteti nekih drugih ponora i dalje smatrani
dvostruko većim od stvarnih; praktično su potvrđene narodne teze o podzemnim
vezama, a u nekim slučajevima se od rezultata narodnih uvjerenja i udaljilo (npr.
Gradinca), čime se udaljilo i od istine; zapažene su kalcitne naslage u unutrašnjosti
kanala, itd. Vjetrenica je bila predmetom cjelovitih znanstvenih istraživanja koja su
rezultirala jednom opsežnom monografijom (Radovanović 1929) koja je do detalja
familijarizirala stručnu javnost s njezinom speleomorfologijom i hidrologijom, međutim,
nije odgovorila na neka osnovna pitanja njezina razvoja.
Dok je Cvijićevo učenje ostalo pod snažnim dojmom cikličke teorije, njegovi nastavljači
se pomiču prema kriticizmu i primjeni eksperimenata. Istraživanja su još uvijek
uglavnom individualna, ali ih sada uglavnom vode domaći istraživači (Herak 1975, 8).

Nakon stanke Drugog svjetskog rata istraživanje krškog krajolika Popova polja ulazi u
novu fazu, kao i drugdje u Dinarskom kršu. Ondje počinje prevladavati svijest da
napredak u istraživanjima može doći samo kao rezultat kolektivne suradnje stručnjaka
različitih usmjerenja, te se općim spekulacijama pretpostavlja pribavljanje što bolje
dokumentacije, a to prate sve veća financijska ulaganja (Herak 1975, 8). Općenito je
karakteristika moderne znanosti da se umjesto usamljenih pojedinaca oko projekata
okupljaju grupe ljudi, koje su potkraj 20. stoljeća dosegnule brojke od nekoliko tisuća
ljudi, primjerice oko sekvencioniranja genoma. U Popovu polju se zrcale nove
tendencije u pristupu karstološkim istraživanjima, možda im u nekim aspektima
vremenski malo i prethode, budući da Herak za prvi korak smatra Savezno savjetovanje
o kršu u Splitu 1957., dok je projekt na Trebišnjici pokrenut 1954. godine, kao i na
Cerkniškom polju.
Povjesničari istraživanja krša poseban napredak vide u geomorfologiji i hidrografiji. Sve
su brojniji regionalni prikazi pojedinih krških područja, u kojima je sve veća uloga
autonomnog krškog procesa. Jedan od istaknutijih je pristup Ivana Gamsa, koji
klasificira vode s obzirom na intenzitet korozije. Hidraulika se bavi, između ostalog,
pitanjima gradijenta pada voda, propusnosti ponora, itd. Također, pojavljuje se obilje
hidrogeoloških radova, ali Herak još neko vrijeme zamjera kako u istraživanju krša ne
postoji dovoljno poznavanje geološkog okvira.

Bitno obilježje poratnog razdoblja ne samo Popova polja, nego cijelih Dinarida, jest
činjenica da je država postala gotovo vlasnik „svega“; i predmeta istraživanja i
istraživačke inicijative. Ona je kroz vodoprivrednu osnovu stala iza hidreonergetskog
iskorištavanja sliva Trebišnjice u čije istraživanje su uložena velika sredstva i angažirani
najbolji stručnjaci. Primijenjene su brojne metode, među kojima i potpuno nove. Glavna
koncepcija istraživanja proizlazila je iz cilja utvrđivanja vododrživosti krša, pa su se
mnoge struke i pogledi objedinjavali kroz hidrogeologiju (Milanović 1979a). Pored
hidrogeologa na istraživanju su angažirani geografi, geolozi i geofizičari, speleolozi,

273
pedolozi, hidrolozi, klimatolozi, itd. Stečeni su brojni novi uvidi u mnoge pojave poput
ponora i rasjeda, osmatrani mehanizmi djelovanja poplava, trasirani brojni podzemni
tokovi, uočeno bogatstvo hidroloških pojava poput sutoka i rastoka (bifurkacija), pri
čemu rastoci znaju biti dinamični i promjenjivi; zapaženi primjeri križanja i
mimoilaženja podzemnih tokova, primjeri rastakanja u dva riječna i morska sliva,
primjeri piraterije, itd. Nađen je empirijski odgovor na enigme o odnosima podzemnih
voda koje su bile u temelju polemike Grunda i Katzera, itd. Dani su novi prinosi
utvrđivana baza okršavanja, čiji su rezultati našli odjeka u svjetskoj literaturi. Uočene su
promjene načina, ritma rada i funkcije ponora kroz ritmičko začepljenje i prokidanja
čepa, potvrđene teorijske spoznaje o regresivnom pomijeranju ponora te uočene
oscilacije podzemne vode s obzirom na njezinu kontinuiranost, zapažena povećana
disfunkcionalnost ponora nakon hidroloških promjena u Popovu polju, itd. Registrirane
su erozijske promjene tla u Popovu polju nakon ukidanja poplava. Paleontološki,
Vjetrenici je pripala posebna uloga u tumačenju modela prirodne zamke (Malez 1971),
koja je razlogom bogatih nalaza pleistocenskih zvijeri u toj špilji. Sve u svemu, plodno
stoljeće karstologije u Popovu polju, u kojem su istražene brojne prirodne pojave, te
znatno unaprijeđena karstološka metodologija. Činjenica da se pri tome nije vodilo
dovoljno računa o biološkim aspektima područja donekle će baciti sjenu na rečene
uspjehe, te im staviti hipoteku ekoloških uništenja, ali i upozoriti da karstologija traži
znatno širi temelj.

Recentni pogled na karstologiju vidljiv je analize bibliografije u kojoj je Andrej Kranjc
izdvojio novije istraživačke smjerove. To su nastanak i razvoj krša, speleogeneza, uloga
mikrobiologije, luminiscencija, klastični sedimenti, minerali, nastanak i razvoj siga,
mjerenje rasta siga, kemizam siga i apsolutne datacije sedimenata, najrazličitiji
monitoring, minerološka istraživanja i modeliranje (Kranjc 2003a).
Povećan je broj radove koji se temelje na analizi velikih serija podataka do kojih se
dolazi lako dostupnom opremom, međutim, taj ukupan broj opet ne prati radove koji se
objavljuju, primjerice, iz fizike ili kemije. Također, nije zamijećen porast broja
sintetičkih radova, tj. onih koji su bolje teorijski utemeljeni i koji nadilaze faktografske
opise, a i pravih »otkrivanja« je relativno malo. Međutim, karstolozi odlaze u udaljenije
zemlje čiji krš nije istražen, i povećan je broj tih radova. Sve više do izražaja dolazi uska
specijalizacija, što povećava broj autora na jednom radu. Također, karstolozi više
objavljuju na engleskom jeziku (Kranjc 2003a).

2.1.3.2. Bioznanosti

Moderna biološka istraživanja nisu ni izdaleka privukla pažnje koliko su dobila
istraživanja nežive tvari, a ni interes unutar toga područja nije bio podjednako
raspodijeljen. Bilje Popova polja bilo je gotovo potpuno izvan zanimanja biologa, te smo

274
nailazili najčešće na slučajne i usputne zabilješke. Percepcija faune je također rubna.
Neke vrste i skupine spominju se u raznim zabilješkama, nerijetko kroz tradicionalnu
prizmu. Dakle, uopće nije postojalo organizirano istraživanje flore i faune. Izuzetak su
dvije zoološke pojave, obje potpuno ili djelomično vezane za podzemlje. Jedna je
endemična riblja vrsta popovska gaovica, istraživana samo za vrijeme Austro-Ugarske, a
druga podzemna fauna Popova polja. Istraživanje ove skupine poticao je i nadzirao jedan
od vodećih entomologa svoga vremena, kustos Zemaljskog muzeja Viktor Apfelbeck. U
istraživanju on je osobno preferirao područja istočne Bosne, a u Popovu polju je
organizirao mrežu istraživača koja je surađivala s uglednim faunistima iz Carevine.
Jedan od najznačajnijih istraživača podzemne faune Popova polja bio je Čeh Karel
Absolon, koji je ovo područje proglasio faunistički najbogatijim u svijetu, a gustoću
njegove faune prispodobio splavi nakon brodoloma. Te je ocjene temeljio na vlastitoj
istraženosti niza pećina u kojima nalazi po pola stotine različitih vrsta. Ovo treba
usporediti s trenutno važećim podacima, prema kojima u svijetu postoji svega dvadeset
poznatih pećina s više od po dvadeset podzemnih vrsta (Culver & Sket 2000).
U maniri za koju je teško reći da se radi o pukoj skromnosti, Absolon je ustvrdio da bi
svatko postigao slične rezultate tko bi ozbiljno metodički pristupio tome poslu. Susreo se
s golemim naporima na neprohodnome terenu i s nepovjerljivim domaćim ljudima, koji
su pećine koristili kao skrovišta za švercani duhan, ali je sve zaboravio i prekrio
zadovoljstvom, i za današnje prilike neopisiva uspjeha.

Nakon Prvog svjetskog rata intenzitet istraživanja je opao; zabilježeno je nekoliko
organiziranih posjeta, međutim, akumulacija broja poznatih vrsta omogućila je
rekonstrukcije cijelih novih taksonomskih skupina čiji predstavnici nisu bili poznati
biologiji koja se bavila površinskim vrstama. Nakon Drugog svjetskog rata Popovo polje
je u istraživanje flore prošlo malo bolje; razmatrano je u sklopu istraživanja krških polja
Bosne i Hercegovine, ali nije ni izdaleka privuklo pažnju kao ostala polja. Ipak,
objavljen je rad u kojem su iznesene neke specifičnosti ovog tipa okoliša, prije svega
naznačena vegetacija blata i vegetacijski tragovi plavljenja.

Organizirano financiranje istraživanja i inventarizacije faune u Bosni i Hercegovini
počinje negdje od šezdesetih godina 20. stoljeća te odmah utvrđuje visok stupanj
biodiverziteta, iako je trebalo još gotovo dvadeset godina da akumulirani podaci potaknu
skupove na kojima su sistematizirani i diskutirani ti rezultati. Neke skupine su bolje
istražene, u kojima je utvrđen visok stupanj endemizma. Program je bio usmjeren
prvenstveno na ekološka istraživanja nekoliko sredina. To su tekućice u kojima je
istraživana fauna kukaca i riba, zatim fauna tla koja je najviše obuhvatila skokune, te
biogeografska istraživanja mediteranskih utjecaja na bh. faunu, koja su u Popovu polju
zahvatila skokune i dnevne leptire. I ti su rezultati pokazali bogatstvo i specifičnosti
ovdašnje faune. Gustoća broja vrsta leptira dvostruko je veća nego drugdje u BiH, a

275
značajna specifičnost faune posljedica je ekoloških uvjeta. Krajolik kojeg su neke druge
struke stigmatizirale u negativnom svjetlu – kamenjare – leptiri su vrednovali kao
idealno stanište.
Ova istraživanja su redovito zaobilazila podzemnu faunu, međutim, tu su tradiciju
nastavili biolozi većinom iz drugih središta i održali visoku razinu spoznaja i ostvarili
neka povijesna otkrića. Karaman je nastavio istraživanja od prije Drugog svjetskog  rata
te objavio više faunističkih radova s novim vrstama iz Popova polja. U nekrškim
područjima utvrdio je novi podzemni okoliš tzv. intersticijske vode, kojim je proširio
poznavanja podzemnih staništa. Jedini istraživač na terenu koji je pripadao sarajevskom
znanstvenom establishmentu bio je Adem Buturović, čiji je radni vijek na podzemnoj
fauni bio relativno kratak. On je prvi nakon Apfelbecka nastojao sistamatski srediti
istraživanja i bavio se biogeografskim pitanjima nekih skupina. Prilog povijesti
istraživanja podzemne faune dala je Sofija Mikšić iz Zemaljskog muzeja u Sarajevu.
Trebinjski nastavnik biologije Stevo Čučković, koji se bavio – jedini –
rasprostranjenjem čovječje ribice oko Trebišnjice, utvrdio je njezinu izuzetnu gustoću
pojavljivanja. Pored Karamana, glavnu istraživačku liniju činila ja slovenska tradicija s
nekoliko vrlo zanimljivih doprinosa u kojima je i otkriće živog fosila kongerije, te
Sketov deteljan ekološki pregled podzemlja Popova polja i prvi cjelovit pregled faune
Popova polja. Utvrdio je možda najveće bogatstvo podzemne faune u svijetu, te vrlo
visok stupanj endemizma. Predložio je mjere zaštite koje se odnose ne samo na biološke
vrijednosti, nego i na vrlo karakterističan krajolik Popova polja. Zapazio je smanjenje i
uništavanje podzemnih staništa, koje je osobito izazvano velikim hidrotehničkim
zahvatima ili industrijskim narušavanjima kvaliteta voda, što je sve vodilo uništavanju
faune. U BiH se pojavilo i par radova koji su laboratorijski dokazali štetnost pojedinih
kemijskih preparata koji se legalno koriste u bh. poljoprivredi. Botaničari su utvrili da će
hidrološke promjene dovesti do iščezavanja vegetacijske zajednice u Popovu polju u
kojoj je konopljika dominantan član. Još prije, Sket je najavio da će radovi dovesti do
štetnih posljedica po vrlo vrijedne i unikatne prirodne pojave u podzemnoj fauni, a
nakon nekoliko godina šutnje vlasti, morao je konstatirati da se to doista i dogodilo.

2.1.4. Neka obilježja prirodoslovnih istraživanja Popova polja

Ovdje ćemo sistematizirati osnovna obilježja koja smo zamijetili na znanstvenim
iskustvima u Popovu polju. Odnose se na podatke tko je u Popovu polju istraživao, kojoj
struci i središtu je pripadao, koju je produktivnost ostvario, tko je organizirao
istraživanja, koji su ciljevi predstavljeni, što su utvrdili, kakvu koncepciju istraživanja
krša su podržavali i kako se odnosilo prema izgradnji karstologije kao krovne struke za
istraživanje krša.

2.1.4.1. Istraživači

276

Za stjecanje boljeg uvida u sastav istraživača Popova polja, pogledat ćemo jednu
provizornu autorsku statistiku, koja je izrađena na temelju bibliografskih podataka svih
vrsta radova do kojih smo došli o prirodoslovlju Popova polja. Ukupno smo zabilježili
55 autora, od kojih je malo veća polovica iz geo-struka, a gotovo polovica biologa.
Najbrojnija skupina je iz Sarajeva, čak 25 autora. Oni se počinju baviti ovim područjem
gotovo isključivo nakon Drugog svjetskog rata, što govori o znanstvenoj inferiornosti u
prvoj polovici 20. stoljeća i jačanju toga bosansko-hercegovačkog središta u drugoj
polovici stoljeća, kad je BiH postala Socijalističkom Republikom. Među „Sarajlijama“
je otprilike polovica geoznanstvenika, a polovica biologa. Međutim, najveći broj biologa
ušao je u ovu statistiku na temelju preglednih radova u koje su uvršteni podaci o
površinskoj fauni Popova polja, te nema izvorne radove o Popovu polju. Među njima je
samo jedan biolog podzemlja iz Sarajeva, Adem Buturović i jedan koji se bavio
pitanjima faune oko Trebišnjice, Stevo Čučković.
Geoznanstvenici iz tog središta su najzastupljeniji po solidnom broju radova. Zatim po
brojnosti dolazi skupina iz Beograda, 7 njih, svi pripadaju geo-strukama, od čega 4 prije
Drugog svjetskog rata, a 3 poslije toga rata. Iz Beča i Ljubljane ih je po 5, od čega iz
Ljubljane svi biolozi podzemlja, a iz Beča samo 1 biolog; iz Zagreba ih je 4, od čega
također samo jedan biolog. Dvojica su iz Brna u Češkoj, a jedan iz Francuske, svi
biolozi.
Po produktivnosti (broju) radova koji se dotiču Popova polja na prvom mjestu je
Mikulec s 15 naslova, Sket s 13, Milanović s 12, Roglić s 11, Cvijić i Milojević s po 10,
Hadži s 9, Malez i Karaman s po 8, itd. Među 9 najproduktivnijih 3 su biolozi, što je
dakle samo trećina, a od ukupno 96 radova 30 su napisali biolozi, što je 31 posto ili
manje od trećine. Među autorima najvećeg broja radova samo je 1 iz Sarajeva, 3 iz
Beograda, 2 iz Ljubljane, 2 iz Zagreba, te 1 iz Skopja.

Dvojica od trojice s najvećim brojem radova (Mikulec i Milanović) zaposleni su u
istitutitima odnosno tvrtkama ovlaštenim ili osnovanim za istraživanja sliva Trebišnjice.
Nisu primijećeni zajednički radovi biologa i geologa. Objavljeno je nekoliko
biogeografskih radova, čiji su autori isključivo biolozi (Riter-Studnička, Karaman, Sket,
Mučibabić, Buturović, Čučković, itd). Jedan autor, Absolon, podjednako je bio
angažiran na geografskim i biološkim pitanjima, što je vidljivo i u njegovu
razumijevanju krajolika i tumačenju nekih rješenja.

2.1.4.2. Organizacija istraživanja

O organizaciji istraživanja često nemamo adekvatnih podataka, a među onima koje su
nam donekle poznate zapazili smo tri pristupa. Prvo, to su veliki državni projekti koje su
financirale državne institucije ili koncesionari. Najpoznatiji takav je projekt

277
Hidroelektrane na Trebišnjici, koji je pokrenut Vodoprivrednom osnovnom iz 1954., a
za koji je tokom šezdesetih u Trebinju osnovana tvrtka – investitor koja će voditi
istraživanja i upravljati objektima. Ova organizacija je predstavljala najozbiljniji
angažman društva i ostvarila najveće rezultate istraživanja. Također, tokom dvadesetih
godina 20. stoljeća, vođeno je istraživanje za melioraciju Popova polja koje je
financiralo Ministarstvo poljoprivrede i voda Kraljevine Jugoslavije, ali projekt nije
realiziran. Za vrijeme austro-ugarske vlasti bila je raspisana koncesija za proizvodnju
električne energije, za kojoj su postoji projekti, ali nisu ostvareni.
Druga vrsta organizacije ogleda se u financiranju znanstvenih institucija kroz državne
fondove namijenjene znanosti. Ovaj oblik je prisutan u nizu istraživanja koje su
podržavale akademije znanosti poput Hadžijevih bioloških i Cvijićevih geomorfoloških
istraživanja (SKANU), bioloških istraživanja slovenskih biologa nakon Drugog
svjetskog rata (SAZU, djelimično u suradnji s Biotehničkim fakultetom iz Ljubljane);
neke od radova hrvatskih akademika Maleza i Roglića financirala je JAZU. Neki
projekti, npr. istraživanja površinske faune, financirani su od šezdesetih godina kroz
fondove za znanstveni rad BiH, kasnije nazvane SIZ-ovi.
Postoje okolnosti pri kojima nije jasno tko financira istraživanje podzemne faune.
Nerijetko se radi o kolekcionarima koji rade za vlastite zbirke i/ili krijumčarima faune
koji zarađuju prodajom nalaza na crnom tržištu. Prema tvrdnjama nekih istraživača,
sume su znale biti prilično visoke (Absolon 1916b).

Stječe se dojam da su znanstveni projekti u Popovu polju imali neupitan društveni ugled
Austro-Ugarske, te u Kraljevini Jugoslaviji dok je Cvijić bio živ. No, kao što smo rekli,
vrhunac podrške dolazi nakon Drugog svjetskog rata, kad su istraživanja i melioracije
krša uvelike otvorili vrata nekim geoznanstvenim strukama.

2.1.4.3. Ciljevi istraživanja

Kao što su višemjesečne poplave jedna od najvećih impresija istraživača koji se bave
Popovim poljem, tako je njihovo suzbijanje jedno od najisticanijih motiva znanstvenog
bavljenja ovim krajolikom. Njihov cilj je „osloboditi“ Popovo polje poplava kao
preduvjet za gospodarski i društveni razvoj zajednice.
Također, visoko je izražen znanstveni interes za stjecanjem novih znanja o zagonetnim
prirodnim pojavama Popova polja. Kod istraživača iz Austro-Ugarske prisutna su oba
ova cilja. Oni su, čini se, u prvi plan stavljali znanstveni interes koji vodi nekoj
praktičnoj upotrebi. I Milojević ističe značaj suradnje prirodnih znanosti i gospodarstva.
U SFRJ cilj istraživanja bila je modernizacija društva koja se provodila kroz
industrijalizaciju zemlje. Istican je dodatni cilj razvoja poljoprivrede, budući su
najavljene promjene bile u skladu s interesima poljoprivrede, ali ona se nije ostvarila.

278
2.1.4.5. Rezultati i po(r)uke istraživanja

Rezultati istraživanja mogu se promatrati trojako: kroz postizanje znanstvenih
informacija i otkrića o tome što je krš Popova polja i kakve je to istraživanje dalo
prinose znanosti o kršu; kroz realizaciju gospodarskih projekata okrenutih poboljšanju
kvalitete života, što je dokumentirano na drugom mjestu; i kroz popularizaciju znanosti.

Popovo polje promatrano je u pravilu kao slijepa udolina rijeke Trebišnjice, tj. kao
Popovo polje u širem značenju – od Trebinja do Hutova (karta 5 i 6). Popovo polje u
užem smislu, zaravnjena aluvijalna površina s padinskim okružjem, naglašavano je rjeđe
(karta 7). Razlog je u morfologiji, koja logiku recentne cjeline dobiva uglavnom u
prvom obliku. Društveno značenje Popova (polja) ne poklapa se s prirodoslovnim
terminima, na što ćemo se osvrnuti kad budemo sumirali rezultate društvenih i
humanističkih znanosti.

Značajan dio istraživača istaknuo je Popovo polje kao posebno vrijednu i zanimljivu
prirodnu, društvenu, kulturnu i znanstvenu činjenicu.
Friedrich Katzer ga je ocijenio kao «karakteristično obilježje bosansko-hercegovačkog
krškog krajolika» i da «spada po mnogo čemu u najzanimljivije dijelove Hercegovine»
(1903a).
Edmund Richter kaže: «Sve je najdivljiji krš s mnogo vrtača.» (1905, 399),
Karel Absolon kaže da je Popovo tipično polje udubljeno u čistom kršu, iz kojega
mnoge podzemne rijeke otječu prema Jadranu (1916),
Cvijić je ocijenio da ja to «najčistiji tip slepe doline» (1950, 3) u području kojeg je
opisao riječima: «Nema dubljeg i celcatijeg karsta nego što je ovaj hercegovačko-
crnogorski između donje Neretve, Skadarskog Blata i Jadranskog Mora» (1926b, 434).
Sima Milojević ističe da su u njemu razvijene ne samo površinske (posebno tipski
škrapari), nego i unutrašnje krške pojave: pećine i jame s kompliciranom podzemnom
hidrologijom (1928a, 80).
Roglić kaže da spada među najzanimljivije oblike Dinarskog krša (1969),
Zubčević iznosi da u cijelom slivu Trebišnjice postoji veliko bogatstvo i genetska
raznovrsnost reljefnih formi (1975),
Milanović da je Popovo polje «izuzetan primjer fenomena karsta» (1979a, 57) s
karakterističnim odnosom površinskih i podzemnih voda, itd.

Pored samog polja, pridavali su veliki značaj pojedinim njegovim dijelovima: Vjetrenici,
humovima koji u zaravni Trebinjske šume imaju svoj locus typicus i suhim valama u
kojima su tražili ključeve za rješenje zagonetke nastanka polja.
Edmund Richter za Trebišnjicu kaže kako nema znamenitije krške rijeke koja «završuje
u ponorima» od nje (1905, 401),

279
Cvijić je opisao Hum u Šumi kao locus typicus, te se mnogo bavio suhim dolinama,
Karel Absolon tvrdio je da je Ombla «najveća podzemna rijeka na svijetu» (1916b),
Mihajlo Radovanović da je «Vjetrenica najveća pećina u našoj državi» (1927), što su
ponavljali i drugi (Milojević 1928c; Kratochvil 1936, Michler 1950, 89; i drugi),
Roglić da je Šuma jedno od najboljih primjera reljefno izoliranih zaravni u Dinarskom
kršu (1957),
Mikulec da je Trebišnjica jedna od najvećih ponornica u svijetu (1956), što čini i
Zubčević,
a da je Trebišnjica najveća ponornica u svijetu Mladenović i Uzunović (1963),
Gašparović da u završnom dijelu polja postoje ponori koji vode na različite strane i da
dužina pojedinih glavnih kanal prelazi 30 km, itd.

U radovima o Popovu polju može se zapaziti više stavova koji imaju određeno mjesto u
povijesti karstologije. Absolon je tvrdio da je na području sliva Trebišnjice ustanovio
kriterije za ocjenjivanje krška na Balkanu. Smatra da bi svaki znanstvenik koji bi
ispravno metodički postavio istraživanje podzemne faune Popova polja, došao do istih
rezultata.
Poslovično suzdržani Mikulec smatra da je krška hidrologija istočne Hercegovine veliki
izazov za istraživače, jer Trebišnjica svoje područje odvodnjava površinski samo
manjim dijelom, a većim dijelom podzemno.
Roglić je ocijenio da je Popovo polje s morfološkim i hiodrološkim osobinama
jedinstveno područje za istraživanje krškog procesa; da je pogodno za komparativna
istraživanja, što mu može dati opći značaj.
Milanović naglašava da je krški region do tada bio poznat kao najproblematičniji te je
zahtijevao sistematsko, kompleksno i dugotrajno istraživanje, smjela rješenja i riskantne
eksperimente, kojima je trebalo prilagoditi niz metoda te razviti niz novih i specifičnih
metoda. Došao je do zaključka da je u kršu svaki kompleks stijena traži novo
istraživanja, bez obzira koliko okružje bilo već istraženo.

Zubčević zamjera da je većina radova koji su objavljeni s hidroenergetskog projekta
uglavnom hidrografsko-hidrogeološkog karaktera, te da autori ne ulaze u probleme
nastanka i evolucije doline Trebišnjice. Smatra da se problem Trebišnjice uglavnom
promatrao kroz evoluciju Popova polja, zbog čega je izostajao cjelovit pristup. Njegovo
mišljenje može se potvrditi i kroz činjenicu da je Trebišnjica više puta spomenuta u
kontekstu najveće europske pa i svjetske ponornice, ali da ta indicija nije bila vrijedna
posebnog geografskog istraživanja koje bi to morfometrijski i deskriptivno uvjerljivo
potvrdilo.

Ta bi se kritika mogla primijeniti i na ponore: u njima su promatrane uglavnom pojave
koje imaju hidrogeološki značaj. Autori se ne osvrću na niz pojedinosti koje govore o

280
genetici ponora. U takvim radovima nigdje se ne spominje biogeni bigar koji je
jedinstvena činjenica podjednako zanimljiva geoznanstvenicima i biolozima, niti su
obrađene freatičke sige, iako su po svemu sudeći bile speleomorfološka novost.

Laskave ocjene o Popovu polju davali su i biospeleolozi: Absolon je prvi utvrdio je
Hercegovina «u kutu Neretve» najveće žarište podzemne faune u svijetu (1916b).
Pretner ocjenjuje da «Nijedna pećina kod nas, možda čak na svijetu, nema tako bogatu
troglobiontsku faunu kao pećina Vjetrenica» (1963),
Sket za Popovo polje kaže da je jedno od speleobioloških najzanimljivijih i najbogatijih
područja u Dinarskom kršu,
a Čučković da je dolina Trebišnjice područje s najvećim brojem nalazišta čovječje
ribice.

Biološka strana Popova polja najzanemarenija je! Unatoč informaciji da se vjerojatno
radi o najbogatijem području podzemnom faunom na svijetu, znanstvene vlasti nisu
poduzele ništa da razviju autonomne istraživačke snage Bosne i Hercegovine. Čak i kad
je postojala spremnost na to – rođeni Sarajlija Karaman je nakon Drugog svjetskog rata
radio na Biološkom institutu u Dubrovniku, koji se trebao na organiziran način baviti
podzemnom faunom – u Bosni i Hercegovini nije bilo sluha. Skupina sarajevskih
limnologa i stručnjaka za faunu tla, koju je na PMF-u i Biološkom institutu razvila
Smilja Mučibabić, nije se osvrtala na biospleoelogiju niti je poticala biospeleološki
istraživački potencijal. To je pokazatelj da strateške odluke o razvoju istraživanja nisu
presudno ovisile o prirodnim razlozima, nego su u većoj mjeri bile pitanje personalnih
odnosa s vidljivom dozom slučajnosti.

Donositelji odluka potpuno su ignorirali ozbiljna stručna upozorenje o ugroženosti
podzemne faune Borisa Sketa, Egona Pretnera i Steve Čučkovića, iako su bila na
vrijeme javno izrečena. Gotovo je cinično što su u projektu korištene metode
hidrobioloških veza na kojima je radio i Stanko Karaman (Geogijevski et al. 1956), koji
je projekt sadržavao brojne informacije o važnosti podzemne faune. Jedan od rezultata
istraživanja jest dokazanost hidrobiološke povezanosti mnogih izvora i ponora od
Gatačkog polja do Neretve i mora. Jedino mjesto čija fauna nije pokazala vezu jesu ona
s obje strane hrpta koji dijeli Dabarsko i Fatničko polje. Tu je, međutim, prokopan tunel
koji je „pomiješao“ tisućama godina odvojeni genetski razvoj.

U literaturi o kršu Popova polja ima više dobrih primjera popularizacije znanosti.
Najraniji je Katzerov članak objavljen u Globusu 1903., čija je stručna verzija
uklopljena u vodič za geološki kongres, a drugi Absolonov feljton iz kulturnog magazina
Zlatá Praha iz 1916: oba primjera su i danas relevantan izvor znanstvenih podataka te
solidan prilog za povijesne pristupe ovom znanstvenom i geografskom području.

281
Zanimljiv je slučaj članka Mihajla Radovanovića o Vjetrenici, objavljena u mjesečniku
Reč i slika, 1927. On je pored popularizacijskih uspjeha donio i jednu nedosljednost.
Ranije spominjanu pretpostavku o dužini Vjetrenice, za razliku od znanstvenog držanja
u svojoj monografiji, u ovom je članku promovirao u najveću jugoslavensku pećinu. To
je slijedio veći broj istraživača i popularizatora, pored gore spomenutih, npr. Gujić
1930., a u pojedinim krugovima to je dobilo obillježja mita koji je doživio i 21. stoljeće.
Stjepan Mikulec objavio je veliki broj članaka koji su pored stručnih bili okrenuti
društvenim i političkim krugovima, što je osiguravalo stabilnost istraživanja. Petar
Milanović najzaslužniji je za širenje znanstvenih informacija o kršu istočne Hercegovine
u svjetskoj stručnoj javnosti, a njegove knjige iz 1999. i 2006. donose mnoštvo lako
dostupnih podataka za šire skupine čitatelja. Gotovo svaka bivša republika imala je
časopis za popularizaciju znanosti – Priroda, Proteus, Biološki list, itd., koji su također
objavljivali pojedine članke iz krša Popova polja (Aljančić 1963, 1966-1967, Božićević
1972, Ćurčić 1941, Hadži 1928, Kratochvil 1936, Marčić Brusina 1965, Winterhalter
1963, itd). Popularana publikacija o podzemnoj fauni u kojoj su zastupljeni sadržaji iz
Popova polja Borisa Sketa (1979) ostala je uglavnom izvan domašaja izvanslovenske
javnosti zbog jezične barijere. Popularan i vrlo dokumentiran članak u kojem je opisao
sve skupine i vrste Vjetrenice, objavio je Sket u monografiji o Vjetrenici za koju je
druge priloge uradio I. Lučić (Lučić 2003c). Surađujući na pitanjima podzemnog
biodiverziteta sa Sketom, podatke o fauni Popova polja u svoje pregledne članke uvrstio
je u značajnoj mjeri D. Culver (2001, 2004).

Ukratko, Popovo polje je tijekom 20. stoljeća za kasrtologiju bilo istraživački eldorado;
nadležne državne zajednice stajale su uglavnom iza geoznanstvenih pristupa, te u pravilu
zanemarivele biološke i ekološke pristupe. To će se u drugoj polovici stoljeća vratiti
kroz degradaciju hidrološkog ciklusa polja, mamca svih velikih istraživanja. Ipak,
stoljeće istraživanja dat će rezultate koji će unaprijediti znanost o kršu, i to kako u
području geoznansti, tako i području bioznansti.

2.1.5. Koncepcije krša i karstologija

Gore navedeno potiče da se zapitamo kakve su koncepcije istraživanja krša prevladavale
u Popovu polju?  Najreprezentativniji teorijski okvir nalazimo u sljedećim definicijama
krša:
- Krš je specifičan skup morfoloških i hidroloških pojava u topivim stijenama, prije svih
vapnenačkim i dolomitskim; ispiranjem vapnenca (okršavanje) koji sadrži i preko 99,5
posto kalcijeva karbonata ostaje neznatno trošinâ, tj. prevladava goli krš; (Roglić
1974a).
- To je ozemlje s kraškim vodnim odtokom in učinkovito korozijo, za katerega so
značilne kraške oblike (Gams 2004).

282
- Reljef osobite hidrologije i obličja koji nastaje iz stijena velike topivosti i vrlo
razvijene sekundarne poroznosti (Ford & Williams 1989).

Navedene definicije potječu od najuglednijih karstologa i predstavljaju vladajuće
teorijske okvire u kojima su se kretala istraživanja Popova polja. Pored vrlo opsežnog
obuhavata pojmova, njihovo važno obilježje jest okrenutost neživoj materiji krša. Tako,
one nam ne kažu dovoljno što ne smijemo raditi s ekološkim sustavima krša. Bilo koja
od ovih definicija mogla je biti primijenjena na krš Popova polja tokom njegove
upotrebe u zadnjih četrdesetak godina, i ne bi imala dovoljno argumenata da zaštiti neke
njegove neponovljive vrijednosti. Tim više što se za stvaranje nepovoljne društvene
atmosfere oko krša nerijetko koristila šumarsko-poljoprivredna definicija (kamena
bezvodna pustinja), koja ima neskrivene pežorativne prizvuke.

Međutim, Gams, Roglić, Milanović, Kranjc i drugi u radovima izlažu znatno slojevitija
određenja, koja pored prirodne upozoravaju na povijesnu i društvenu dimenziju krša.
Roglić smatra da je krš vjerojatno najvažniji dio državnog teritorija, prirodni park
bogatog, posebnog i nedovoljno istraženog inventara. Prateći nastavak povijesti
istraživanja krša, Gams za recentne pristupe kaže da se bave klimatskim i drugim
pitanjima koja teže upoznati krš kao poseban tip okoliša, tj. bave se proučavanje krškog
ekotipa (Gams 2004).

U literaturi se za ovu širu karakterizaciju krša važnim smatra kineski karstolog Daoxian
(Hamilton–Smith 2004). Za njega je krš okolišni sustav sastavljen od stijena, tla,
atmosfere, vode, života i energije (Daoxian 1988). Ovakva definicija može pružiti
uporište karstolozima prirodnjačkih, tehničkih ili društvenih struka i pomoći održivoj
upotrebi i cjelovitoj slici krša.

Karstologija se znatno češće spominjala u sjevernom dijelu Dinarskog krša nego u
Popovu polju. Koliko je nama poznato, u literaturi koja dotiče Popovo, spominje je
jedino Milanović. Određuje je kao specifičnu naučnu disciplinu čije osnove čine
geologija, hidrologija i geofizika. Dodaje kako kompleksnost istraživanja često zahtijeva
uključivanje drugih disciplina, pa krš postaje značajan činilac interdisciplinarnih
istraživanja (Milanović 1979a).

I Gams (2004) kaže da je to struka koja objedinjuje mnoge grane, među kojima su
najprihvaćenije
fizička
speleologija,
koja
obuhvaća
i
vulkanospeleologiju
i
glaciospeleologiju, speleoterapiju, speleobiologiju, kršku klimatologiju i kršku
hidrologiju. Kršem su se bavile tradicionalne struke kao krška geomorfologija,
geologija, biologija i arheologija, te im se u znatnoj mjeri pridružuju geofizika, kemija,
sedimentologija, špiljski turizam, vojna karstologija i pećinska ekologija.

283

Upravo na skupu održanom u čast visoke obljetnice života Ivana Gamsa, Panoš (1995)
je iznio najcjelovitiju, vrlo kompleksnu i programatsku definiciju karstologije. Prema
njemu, to je nezavisni, integrirani znanstveni sustav individualnih grana koje
poduzimaju kompleksna proučavanja područja prekrivena stijenama različita stupnja
topljivosti. U tom članku on pokušava postaviti karstološku sistematiku, koju čini više
desetaka disciplina u šest cjelina, te dati naputke za njezino daljnje popunjavanje.
Kranjc, koji češće rabi izraz karstologija, te je s kolegama pokrenuo i vodi postdiplomski
studij karstologije na Sveučilištu Nova Gorica, također koristi definiciju koja upućuje na
šire shvaćanje te znanosti. Za njega, karstologija je integralni sustav znanosti o kršu, vrlo
sličan fizičkoj geografiji. Nalog za sintezom znanja koji se postavlja pred takav sustav
znanosti, Kranjc vidi mogućim u okviru geografije i smatra je obavezom geografa u
skladu s njihovom naobrazbom (Kranjc 2003a).
Iskustva u Popovu polju upozorila su na manjkavosti dosadašnjih istraživanja krša, te
nametnula potrebu za primjenom karstologije kako ju je Panoš zacrtao. Simptomatično
je da se rasprave o karstologiji kod nas vode u dijelu prirodnih znanosti koje se bave
neživom materijom. Tako se i u ovom radu karstologija nametnula kao prirodnjačko
pitanje, ali smatramo da ona treba biti krovna krška znanost u okviru koje se može
govoriti o svim prirodnim, tehničkim, kulturnim i povijesnim pitanjima krša. S
epistemološkog stanovišta to zahtijeva holistički pristup, a s krajobraznog – cjelinu
tamošnjeg života.

284
2.2. Modernizacija kao ekstremna deagrarizacija i depopulacija

Problem agrarnog krajolika

Koju metodu primijeniti za analizu upotrebe Popova polja nije dolazilo u pitanje, budući
se radi o krajoliku čija najveća vrijednost već stotinama pa i tisućama godina proizlazi iz
poljoprivrede. Jedino što se na početku posla činilo prikladnim jest primijeniti teorijski
model agrarnog krajolika. Istina, u ovakvim slučajevima u Dinarskom kršu znanstvena
tradicija susreće dva okvira: agrarnu i ruralnu geografiju, odnosno promatranje problema
kroz agrarni i ruralni krajolik. Postoji li među njima neka razlika i kako bi se ona mogla
odnositi na naše ciljeve?

Agrarna geografija pojavila se u Njemačkoj, dok je ruralna izišla iz anglosaksonske i
francuske literature. Njemačka razvojna linija izrasla je pod utjecajem poljoprivrednih i
ekonomskih znanosti, čije dvije bitne pojave padaju u prvu trećinu 19. stoljeća (J.H.v.
Thünen 1826), odnosno na prijelaz 19. u 20. stoljeće (H. Bernhard 1915), kada i nastaje
sam naziv agrarna geografija (Crkvenčić i Malić 1988,7).

Druga se tradicija razvija preko ideje kulturnog krajolika, u čijim samim začecima
agrarni elementi postaju glavna tema. Još u renesansi javlja se pejsažno slikarstvo, koje
u prvi plan stavlja agrarne motive s maslinom, vinogradima i ponekom građevinom. No
tek će francuska geografija, koja se razvila na drugom i znatno širem valu pojave
ruralnih tema u slikarstvu kraja 19. stoljeća, odraziti njihovu pravu važnost. Vidal de
Blache sintetički interpretira jedinstvenost i raznolikost mediteranskog krajolika kroz
povijest, uglavnom ruralnog, što rezultira spoznajama da u njegovu temelju stoji agrarna
struktura (Claval 2007). Krajolik je podijeljen na obrađeno polje (ager) i ostali prostor
kojeg čine izvorne prirodne šume (silvus) ili nisko raslinje koje dolazi nakon izgaranja
šuma (saltus). Elementi te podjele su komplementarni: silvus daje divljač za hranu i drvo
za građu, saltus drvo za ogrjev i ugljen te se koristi kao ispasište, dok je ager
specijaliziran za uzgoj mediteranskog trojstva: pšenice, maslina i vinove loze (Claval
2008). U mnogim slučajevima jedan ekološki i socio-ekonomski sustav ostvaren je na
istom polju, bilo da se radi o podjeli na ograđeno polje i prostor koji ostaje izvan njega
(zatvoreno polje pokriva manji dio obrađene zemlje koja se tako čuva od stada, a stado
pase po neograđenim prostorima) ili na krajolik otvorenog polja (openfield) u kojem je
organiziran plodored između tri polja ozimih žitarica, proljetnih žitarica i mahunarki. Na
taj način su ager i saltus uvijek posve povezani, budući da ugar i krčevine služe kao
povremeni oblik saltusa. Ova kratka analiza potvrđuje agrarnu dimenziju krajolika, bez
obzira koji termini izlaze u prvi plan.

285
U geografiji nakon Drugog svjetskog rata, kad se ovaj predmet kod nas pojavio,
dominirao je pojam agrarna geografija, npr. kod Crkvenčića i Ilešiča. Ona se bavi
proučavanjem svega prostora izvan gradova (Crkvenčić i Malić 1988,7). Autori
objašnjavaju da im je agrarni krajolik više odgovarao jer je obuhvaćao i industrijska
pitanja, dok se ruralna geografija odnosila samo na selo. Kako je selo sve više gubilo
svoje izvorne karakteristike, pojam agrarna geografije im se činio opravdanim, jer je
agrarna djelatnost i dalje određivala osnovne elemente i krajolika i njegovih funkcija
(Crkvenčić i Malić 1988, 7).

U Bosni i Hercegovini, koja je institucionalni okvir za naše područje, nismo naišli na
tekstove koji se bave tim pitanjima. Hrvatski poljoprivredni ekonomisti koriste pojam
agrarnog krajolika smatrajući pod njim prostor u kojem je jedna društvena sredina
organizirala gospodarske aktivnosti u postojećim ekološkim prilikama. Unutar toga
djeluju dva sustava – kulturni ekosistem i socijalni sustav – po vlastitom zakonima i
međusobno utječu jedan na dugoga (Defilippis 2002, 251). Tvrdnju da pojam agrarni
krajolik u ovom značenju ima više ekonomski i poljoprivredni pristup, na drugom
mjestu relativizira recentna slovenska literatura, koja agrarni krajolik smatra dijelom
kulturnog krajolika. Dapače, agrarni krajolik zbog svoje iznimno velike tipološke
raznolikosti predstavlja najopsežniji dio kulturnog krajolika (Ogrin 1999, 12). Ogrin
daje koristan radni naputak: budući da se događaji u agrarnom krajoliku aktualiziraju iz
pobuda čiji su korijeni u društveno-gospodarskom razvoju, srž istraživanja trebaju biti
procesi promjena koji su u njihovoj podlozi. Ovo je potvrdilo da bi izbor modela
agrarnog krajolika mogao dobro poslužiti našim potrebama, tim više što ćemo druge,
simbolične apskete vrednovanja prostora obuhvatiti metodom kulturnog krajolika. Gdje
smo osjetili da je metodama agrarnog krajolika manje istaknut neki važan aspekt
predmeta, više smo se naslonili na metode koje se prakticiraju u povijesti okoliša.

Pojam ruralni krajolik kod nas je više vezan za sociološke, odnosno kulturološke
pristupe. Od ranih šezdesetih u Zagrebu redovito izlazi časopis Sociologija sela, koji je
od 2007. godine, nakon 43 godine i 174 broja, promijenio naziv u Sociologija i prostor.2
Međutim, bez obzira na sadržajne i koncepcijske razlike, i jednom i drugom krajoliku
zajedničko je da se radi o područjima u kojima priroda značajno utječe na život ljudi, što
je u urbanim zajednicama, odnosno u urbanim krajolicima, u nizu aspekata svedeno na
slabije zamjetnu mjeru. Stoga ćemo zbivanja u agrarnom krajoliku pratiti u dvije
osnovne skupine, ovisno jesu li pretežno plod utjecaja prirode na život čovjeka ili je
čovjek svojim djelovanjem utjecao na promjene u prirodi.

2 Redakcija pomjenu objašnjava činjenicom da je „sadržaj časopisa s vremenom sve manje odgovarao
njegovu nazivu, a sam naziv je demotivirao za suradnju potencijalni širi krug suradnika iz drugih područja
sociologije te drugih znanstvenih disciplina“.

286
2.2.1. Pod šapom prirode

Od početka čovjekova života priroda je presudno utjecala na sve njegove odluke. Pojava
modernizacije labavi prisilu prirodnih uvjeta. Pritisak je uvjetovala geološka osnova
terena, klima, voda, vegetacija, zemljopisni položaj, i sl.. Obrnuto, on se smanjuje
razvojem civilizacije. Možemo ga pratiti u gotovo svakom aspektu života: stanovanju,
prometu, prehrani, glavnim djelatnostima u prostoru, itd. To i druga pitanja slijedit ćemo
kroz analizu agrarnog krajolika, kako ih postavlja nama raspoloživa literatura. Indikatori
tih kretanja svrstani su u nekoliko skupina. To su naselja: njihov tip, status, i veličina;
infrastruktura: broj i kvaliteta elemenata infrastrukture i pokrivenost prostora
elementima infrastrukture (ceste, struja, telefon, vodovod, itd.); stanovništvo: njegov
broj, gustoća naseljenosti, obrazovanje, dobna, spolna struktura, radna kvalificiranost; i
prevladavajuću djelatnost: u agrarnim područjima to su mahom poljoprivreda i
stočarstvo s nekim dodatnim djelatnostima (Crkvenčić i Malić 1988).

2.2.1.1. Graditeljstvo i naselja

Prirodne okolnosti, koje su relativno nepromjenjive i ujednačene, a koje se pojavljuju
ciklički, uvjetovale su razvitak i oblikovanje glavnih karakteristika narodnog
graditeljstva ili predajne arhitekture (Freudenreich 1962, 17). Vide se značajne veze
između prirode i ljudskih proizvoda: «…kakva je priroda, takva su i djela koja je u njoj
stvorio čovjek» (Freudenreich 1962, 18). Okoliš diktira izbor građevnog materijala,
način gradnje, izgled i funkciju građevine. Jedini građevinski materijal na kršu je kamen
vapnenac, koji se mnogo upotrebljava u neobrađenom obliku (škalja) i za zidanje usuho.
Otporan je i čuva dugo oblike. Drveta ima malo i uglavnom se mora dopremati izdaleka,
a ponešto ima ševara i slame, koji su se tradicionalno koristili za krovove.

Unutar toga tipa graditeljstva na kršu su razvijeni primarni građevinski elementi kao što
su: gromače (gomile), zidovi, staze, stepenice, konzolne stepenice, lazovi (prolazi),
vrata, korita (kamenice), stolovi, klupe, luke, kamenje za igračke (piljci, kamena s
ramena), znameni na groblju, itd. Spoj većeg broja tih elemenata zatiče se u naselju ili
njegovoj neposrednoj okolici. Općenito, u kršu postoje dva oblika naselja: s raštrkanim
kućama (komšilucima), koja se grade  na kopnu i unutar otoka, te naselja sa zbijenim
kućama uz obale. Naselja se grade na živcu kamenu, bez šablonskog poretka, s
podesnim kućištem posebno s obzirom na: pristup za ljude i stoku, štedljivost građenja,
vjetrove, osunčanost, dobar vidik na polje, opskrbu vodom itd. Naselja su izgrađena
najviše na kamenim obroncima uz polja. Najstarija naselja sagrađena su u krajevima
gdje ima dovoljno dobre vode (Freudenreich 1962, 219).

287
Narodno graditeljstvo nema obilježja vremena (nema stilova) i nema reprezentativnosti,
nego prije svega funkcionalnost (održanje golog života). Ono je produkt uglavnom
onoga što daje priroda i načina na koji živi snalažljiv, radin i neimućan čovjek. Takvi
objekti našli su praktična rješenja na temelju stoljetnih iskustava i uz jak osjećaj za
prirodu. (Primjer odabira lokacije za gradnju vidi kod: Vuletić Vukasović 1896). Svaki
objekt je dio prirode i prirodnih raznolikosti (Freudenreich 1962, 15). Selo je osnovna
vrsta naselja, za koje je karakteristično da njegovi stanovnici žive od poljoprivrede. Ovi
načelni i tipološki pristupi uvelike nalaze primjenu u prostoru Popova polja, koje ćemo
detaljnije analizirati na narednim stranicama.

Tipovi popovskih sela: Ovisno o prirodnim utjecajima Milenko Filipović (Mićević i
Filipović 1959) u Popovu polju uočava tri tipa sela: a) koja su smještena okvirom polja,
b) koja su grupirana po valama koje vode do polja, i c) koja su smještena po vrtačama,
zaravnima ili uvalama visoko u brdu. Dugo kroz povijest najprivlačniji ovdašnji prirodni
uvjeti za razvoj sela bile su padine po okviru polja. Najveći broj sela nalazi se baš ondje.
Razlozi su blizina obradive površine na polju, koje su bez daljnjeg bile najveća
gospodarska vrijednost krajolika. Kuće su rađene iznad razine poplava, zaklonjene od
vjetra. Upravo prema literaturnim postavkama, sela su nastala na kontaktima različitih
mogućnosti. Znatan dio tih sela nastao je na sigurnom dijelu rastrošnog materijala ili
točila, ali se događalo da su bila ugrožena bujicama poput Dubljana ili Strujića. Bujice
su ponekad snosile mnogo materijala, zbog čega su Strujići početkom 20. stoljeća
uvelike zatrpani, pa su kuće premještene nedaleko. Neka su smještena na poširokoj
zaravni padina kao Trnčina, a neka okupljena na jednoj kosi kao Velja Međa. Samo je
Ravno smješteno na jednoj poprečnoj dolini koja ima prostor za veće selo. Neka sela su
smještena na spoju vala (suhih dolina) i poljske kotline, poput Zavale, Strujića, Dola i
Koteza (Filipović i Mićević 1959), što im daje i prometnu važnost.

Okvirom polja nastala su uglavnom zbijena sela, i njihov glavni resurs je bilo
poljodjelstvo. Zaseoci se nalaze uglavnom na pobrđu ili u valama koje vode do polja, i
njima je glavni resurs bilo stočarstvo. Gdje postoje, popovski zaseoci su osnovni oblik
tamošnjih seoskih naselja; nastali su iz skupine gospodarstava koje karakterizira
administrativna nesamostalnost, tj. čiji razvoj nije stigao do stupnja da bi unutar sebe
razvila dovoljno ekonomskih i društvenih snaga koje bi ih činile neovisnim od susjednih
(Crkvenčić 1958). U Popovu polju su to uglavnom zaseoci Trnčine i Trebimlje – gdje su
zadružna domaćinstva bila najmnogoljudnija – te dio Zavale, Orahova Dola i Koteza.
Nazivi ovih zaseoka su rijetko patronimici, kao što je drugdje u većini slučaj, nego su
nazive dobivali iz morfoloških obilježja: Planjak, Pećina, Dužica, Zagorac, Kremena
Njiva, Strmica, Zatmorje, Prijevor, Rupni Do, Budim Do, Mareva Ljut; florističkih
elemenata:  Brestica, itd. Tek manji broj njih ima nazive koje podsjećaju na prezimena,
npr. Vojevići, ili su doista patronimici, kao kod Ćorka, Galičića, ili Paraunića. Istina,

288
većina tih prezimena je iščezla, ali za neke postoje dokazi poput onog o udaji djevojke
Paraunića 1666. u Dubrovniku, vjerojatno iz ove kuće (Kriste 1999).

Prvi detaljniji podaci iz novijeg doba o naseljima Popova polja nalaze se kod Pamučine,
iz tridesetih godina 19. stoljeća. U njih ubraja samo sela koja se nalaze okvirom polja,
što govori o percepciji cjeline koja je povezana neposredno uz ravnu površinu polja s
padinskim okvirom. Više podataka nalazimo krajem 19. stoljeća kod Mihajlovića, da bi
za nekoliko godina, 1895. bio objavljen prvi moderan i pouzdan popis stanovništva BiH
u kojem su predstavljena naselja Popova polja. Podaci će se od tada redovito pratiti, ali
se literatura koju zatičemo ne osvrće suviše na njih, a prvu znanstvenu geografsku
analizu sela nalazimo kod Filipovića (Filipović i Mićević 1959). Istina, nekoliko sela
prije njega obradio je Obren Đurić – Kozić od kojeg je prenio Jefto Dedijer3. On je tada
predložio stručni naziv „tip popovskih sela“, koji se nije uvriježio. Filipović zapaža da se
u Ravnom koristi termin «naselje» na način na koji ga koristi znanost. Unutar njega
tradicionalno ovdašnje nazivlje razlikuju sela i mahale (zaseoci). Filipović zagovara
naziv krški (karstni) tip sela, među kojima mu ona zbijena liče na primorska. Selo je za
njega geografska, ekonomska, pravna i socijalna jedinica, dok je mahala (koju u njemu
novije vrijeme zovu zaseok) izdvojeni skup kuća čiji stanovnici obično pripadaju istom
rodu (Filipović i Mićević 1959, 87).

Na razvoj sela utjecali su putovi, osobito zadnje stoljeće. tada se kuće rade bliže pruge,
posebno one s uslužnim djelatnostima: trgovine i gostionice od Hutova, preko Ravnoga,
Zavale, odnosno uz cestu u Veličanima. Uz željezničku prugu nalazile su sve tri pošte
koje su iza Drugog svjetskog rata postojale u Popovu: Hutovo, Ravno i Poljice. Nakon
isušivanja Popova polja, sela su se počela graditi bliže polju, poput Orašja, Čavša, itd.

Administrativno-hijerarhijska kategorizacija sela: U administrativno-upravnoj
hijerarhiji u Popovu polju su gotovo isključivo naselja najnižeg ranga. Neka od njih
dosezala su malo više upravne stepenice, ali ne zadugo i ne za račun formiranja obilježja
koji će ih snažnije približiti višim urbanim kategorijama. Neki dvoume kakav je status
imala Zavala u srednjovjekovnoj župi Papava, budući da je raspolagala s koncentracijom
vjerskih sadržaja koji su odgovarali mjestu većeg ranga i da nije poznato gdje je bilo
sjedište te župe. U tursko vrijeme sjedište župe premješteno je u Ljubinje kao sjedište
kadiluka. Turski izvori se žale da je Popovo zbog blizine granice bilo izloženo čestim
napadima, što je mogao biti razlog da se ne razvija jedno središnje naselje u polju kao i
drugdje, npr. u Gatačkom polju, Livanjskom polju ili Duvanjskom polju,  koja čak nose
nazive po tim naseljima. Ravno je nakon Drugog svjetskog rata bilo sjedište općine, no
ona je 1963. ukinuta i pripojena Trebinju. Uočljivo je da je sjedište općine Trebinje
udaljeno od sjedišta općine Ravno dvostruko od najbližeg drugog općinskog sjedišta,

3 vidi naprijed poglavlje 2.3.1.1.

289
Ljubinja, u čijem je sastavu bilo tradicionalno od srednjovjekovne župe, najprije kao
središnje naselje, a potom područje periferije. Pored toga, postoje sjedišta najmanjih
vjerskih teritorijalnih jedinica, župa, parohija ili islamskih teritorijalnih jedinica. U
Katoličkoj crkvi sjedišta župa su Ravno i Trebimlja, u starija vremena župa se selila u
sela Rupni Do, Beleniće, (Velju Među), itd. Danas Popovo polje (dijelom) pokrivaju
katoličke župe Trebimlja, Ravno, Hutovo i Hrasno. U Srpskoj pravoslavnoj crkvi
najveću tradiciju i hijerarhijski značaj ima Manastir Zavala. Popovo polje nalazi se u
Sedmoj trebinjskoj parohiji, koja je dio Episkopije zahumsko-hercegovačke (Ćosović
2006).

Podjela sela po veličini: Prema kriterijima popisa stanovništva Jugoslavije iz 1971.,
naselje s manje od 300 stanovnika smatrano je seoskim, gradska su smatrana s više od
15.000 stanovnika, dok su ona između bila mješovita. Po tom kriteriju, u Popovu polju
su najbrojnija seoska naselja, a tek nekoliko njih se izdvaja u mješovita. Gradsko nije
bilo ni jedno. Njihovu veličinu preciznije možemo pratiti tek od popisa stanovništva iz
1895. Tada je najveće selo bilo Trebimlja sa 687 stanovnika, potom Kotezi sa 666, no
ako se uzme u obzir da se radi o raštrkanim selima s pet (Kotezi) ili čak 10 prilično
udaljenih zaseoka (Trebimlja), Ravno se s 532 stanovnika nameće kao „najurbanije“
naselje Popova. Tada, prosječna veličina naselja čiji zaseoci nisu bili suviše razbacani,
kretala se između 100 i 200 stanovnika, npr. Belenići 135, Kijev Do 165, Orahov Do
191, Orašje 175; nekada su malo prelazila tu brojku, poput Čavša s 228 i Velje Međe s
227 stanovnika.
Iako su četvrt stoljeća potom sela vidno narasla, u kategoriju koja će po kasnijim
kriterijima biti označena mješovitim ušao je manji broj sela, dok su neka rijetka poput
Golubinca, zabilježila pad broja stanovnika (s 88 na 81).
Šezdeset godina nakon toga popisa (1981.) veličina naselja je znatno smanjena pa su za
tadašnju kategoriju mješovitih ostala samo dva naselja: Trebimlja s 523 i Ravno s 364
stanovnika. Indeks broja stanovnika 1981:1921 za Čvaljinu iznosio je 0.49, za Orašje
0,55, za Kijev Do 0,57, za Ravno 0,58, za Velju Među 0,60, za Orahov Do 0,6l, za
Trebimlju 0,63, što je najveći indeks. Belenići i Čavaš imali su indeks samo 0,25,
Golubinac 0,15, a Dubljani 0,09! Posljednja navedena sela, koja su imala najveći pad,
pretrpjela su velike žrtve u ratu. Dakle, Popovo polje pred kraj 20. stoljeća imalo je
gotovo isključivo seoska naselja i jedva dva mješovita, sa značajnim trendom njihova
daljnjeg smanjivanja i gašenja.

Starost popovskih sela: O starosti i drevnosti velikog broja naselja Popova polja ne
može biti sumnje, iako na njihova najstarija spominjanja pod današnjim nazivima
nailazimo tek u srednjem vijeku. Međutim, ima mlađih pa i jako mladih naselja, kao i
onih koja su tijekom povijesti ugašena. Prema povijesnim izvorima, najranije je
spomenuto selo Golubinac, 1285. godine. Potom slijede Kotezi 1335. g., Zavala i

290
Trebimlja 1372. g., Velika Vas (Velja Vas – danas Veličani) 1388. g., Čvaljina 1423, g.,
te Dubljani, Grmljani i Galičići 1465. godine (Filipović i Mićević 1959 i Kriste 1999,
prema Smičiklas 1908, Jireček 1892, Miklošić 1858, Dinić 1967). Međutim, sva ova sela
postojala su i znatno ranije, jer to potvrđuju brojni kulturni spomenici koji se u njima
nalaze.
Predaja spominje neka izumrla sela. To su Velja Sela i Doljani na rubu Donjeg polja;
zatim tri mahale u Trnčini: Tocilje, Gojkovice i Ćorci; potom selo Zaoraje na Korlatima;
lokaliteti Selišta u Mrkonjićima, na Korlatima i na Trebimlji; ostaci ranijih naselja u
Dodanovićima i u Dvrsnici; itd. Neka sela su malo pomijerana, vjerojatno zbog kuge,
kao Vjetrenik, Budim Do, Veličani i Ravno, a neka, poput Strujića, zbog bujica. U
vrijeme izražene depopulacije potkraj 20. stoljeća ugašeni su zaseoci Trnčine: Stara,
Prijevor i Planjak (Kriste 1999).
Pored kuge, kao razlozi nestajanja naselja navode se nasilna ratna stradanja, upadi
uskoka i hajduka, politički i gospodarski uvjeti života, te duboke promjene sustava
privređivanja.
Pored stalnih, postoje i sezonska gospodarska naselja, kao što su salašovi Morašnice,
Dobri Do i druga, uglavnom rubom Donjeg polja. Bila su aktivna dok se živjelo od
poljoprivrede, a pokraj 20. stoljeća su potpuno napuštena. Pored ovih moguće je
zabilježiti postojanje raznih privremenih nastambi kao pastirskih i pudarskih skloništa,
sezonskih naselja stočara, itd. Neka sezonska naselja, koja su u početnom stadiju bile
samo staje, prerasla su u trajna naselja, kao Paraunići i Stara (Trnčina), Bjeljave i
Grabovi Do (Orahovi Do), Korlati i Drapići na Bjelašnici, te Mramor kod Hutova. Kao
što je vidljivo, promjena gospodarskih prilika učinila ih je izlišnima, pa su među prvima
nestali.
Osamdesetih godina 20. stoljeća nastalo je nedaleko od Doljašnice najmlađe popovsko
selo Čajteši. Zapravo, radi se o tek dvije obitelji koju su preselile iz Hrasna na mjesto
staje jednog od njih. Radi kurioziteta, te dvije kuće pripadaju dvjema općinama: Neumu
i Ravnom (Vr, 2002/7:29).

Komfor: Kvaliteta stanovanja mijenjala se tokom povijesti. U početku, građene su male
jednostavne jednoprostorne niske kuće za stanovanje bez prozora, bez čvrstih vrata,
uglavnom pokrivene slamom, neke pločom bez veziva, i bez namještaja osim osnovnih
elemenata za kuhanje poput komostara. Stranci u drugoj polovici 19. stoljeća zapažaju
da Popovci u upotrebi nemaju svjetiljki osim vatre, niti slika. U jednoj prostoriji,
zajedno s ukućanima, nerijetko je bila smještena i stoka. Takve seoske kuće u pravilu su
bile i drugdje po Dalmaciji, Hercegovini i Bosni; neki pisci smatraju da su u Popovu bile
izvjesno bolje zbog velikog broja majstora zidara. To je moguće, jer sela koja uz rub
polja bila su vezana za zemljoradnju, te bila postojanija i dugo se razvijala, dok su se
ona izvan toga prostora više naslanjala na stočarstvo i njihovo stanovništvo je bilo više
povezano sa stočarskim kretanjima.

291
Izvjesno poboljšanje stambenih uvjeta zapaža se pred kraj turskog razdoblja, kada se
navodi da svaki vlasnik ima najmanje po dvije kuće, te da se krov od kamenih ploča
utvrđuje malterom od klaka. Međutim, i tada su u nekim selima poput Orahova Dola i
Hutova sve kuće bile pokrivene isključivo slamnatim krovom. Na prozorima se
spominje upotreba srči, tj. stakla. Bitna promjena nastupa za austro-ugarskog razdoblja.
Brojni iseljenici vraćaju se kući sa zaradama ili šalju novce svojim obiteljima od kojih
oni grade komfornije kamene kuće, kao i privredne objekte, posebno salaše
(kukuruzarnike) i gumna. To se nastavlja i za vrijeme Kraljevine Jugoslavije, osobito i
njezinom prvom dijelu. Grada se veće kuće s više prostorija i etaža, podrumskim
ostavama, s prozorima u staklima, pokrivaju se ravnom kupom, s fasadnim slijepim
burilnicama za vodu, unutra popločane kamenom, u stambenom dijelu sa zidanim
ognjištem i kamenim „krevetima“, te odvojenim sobama za odjeću. Novije kronike ističu
da je krajem šezdesetih godina 20. stoljeća počelo novo razdoblje modernizacije sela i
gradnje brojnih novih kuća, s modernom opremom poput peći, štednjaka, hladionika,
radija, tv, gramofona, itd. Međutim, detaljno sociološko istraživanje iz 1979. donosi
frapantan podatak da je najveći broj kuća u Popovu izgrađen do 1918., čak 58 posto, a
sljedeća najveća skupina od 25 posto između dva rata. Nakon 1970. izgrađeno je svega
2,6 posto kuća u Popovu polju. Najviše kuća je adaptirano do 1960., više od trećine, te
20 posto njih u prvoj polovici šezdesetih. Prema pisanju novina, na Belenićima je 1982.
bilo kuća pod slamom (GT, 14.5.1982:13). Po fotografiji bi se dalo zaključiti da se radi o
pojatama. To nedvojbeno ukazuje na suspregnute razvojne trendove stanovanja u
Popovu polju. Osobito ih negativno kontekstuira usporedba s bh. prosjekom, gdje je
nakon 1946. napravljeno čak ¾ kuća. Istina, u području gdje je drvo najvažniji građevni
materijal, novogradnja je češća. Pored toga, najviše popovskih kuća za stanovanje, 40
posto, raspolaže s manje od 40 četvornih metara stambenog prostora.
Od nešto boljih drugih građevina, kronike još u prvoj polovici 19. stoljeća ističu crkve,
manastir u Zavali, kule i tvrđave, te mlinice u „zalivima“ i najprije spominju „grčke
grobnice“ koje zovu i stećci (Pamučina 1976). Za vrijeme austrougarske vladavine
javljaju se detaljni opisi manastira, crkve sv. Petra, Grada na Klisuri, navođenje „grčkih
grobnica“ (Mihajlović), da bi stećci netom potom postali središnja tema serije stručnih
napisa u državnom časopisu (Truhelka), odnosno neke od utvrda (npr. Hadži-begov grad
– Kosta Hörmann). Kulturna skrb za stećke, kule, crkve i memorijalna mjesta osobito je
porasla nakon Drugog svjetskog rata.

2.2.1.2. Prometna i tehnička infrastruktura Popova polja

Činjenice da su agrarna područja manje izgrađena i slabije gospodarski razvijena, te s
manjim brojem, kvalitetom i prostornom pokrivenosti infrastrukturom, zorno se vide na
primjeru Popova polja. Sažeto ćemo predstaviti rezultate do kojih smo došli

292
iščitavanjem literature Popova polja o prometu, opskrbi sela električnom energijom,
telefonskim vezama i tekućom vodom, te sličnim podacima.

Prometna infrastruktura: Sve do novijih dana ovo je područje bilo slabo prometno
povezano. Tome je u znatnoj mjeri pridonosila krševitost terena i zimska poplavljenost
polja. Područjem je prolazio rimski put koji je povezivao Cavtat i Neretvu, ali o
njegovoj trasi postoje različita mišljenja. Od srednjeg vijeka s istoka je prolazio važan
put koji povezivao Dubrovnik s unutrašnjosti. On je imao dvije varijante, koje su ovisile
o prirodnim uvjetima: prečicu poljem za vrijeme suše i zaobilaznicu sjeverom kad bi
polje poplavilo. Za vrijeme Austro-Ugarske se spominje jedan kolski put kroz Šumu,
koji zacijelo slijedi barem dijelom taj karavanski put. Drugi drevni put povezivao je
Slano preko Zavale i vodio prema Ljubinju, tzv. solski put. Krajem turskog razdoblja
putopisci izvješćuju da su sela povezana lošim kozjim stazama ponegdje nepodesnim i
za konje.
Preko polja za vrijeme blata koristile su se lađe. O njihovom dizajnu Vid Vuletić
Vukasović kaže da čovjek protrne kad ih vidi, a o plovidbenoj tehnici Ivanišević da je
bila prilično nerazvijena. Ljudi su mu se žalili da je teži „prevoz preko vode no sva
muka u polju“. Jedna lađa je prevozila sve, pa i oraće volove. «Naročitog vozara nije
bilo no se lađa prevozila preko dugačkih sova [motka], odupirući se o rečno korito.
Dešavalo se da se volovi pobiju u lađi i tada bi nastala prava panika, naročito među
ženskim svetom. Kada je velika voda teško su sove mogle dohvatiti rečno korito i lađa
se spuštala niz vodu dok se ne bi napipalo suvo korito» (Ivanišević 2001, 15). On
prenosi pričanje starijih ljudi da se «jedne godine išlo kroz celu Šumu čamcima u
Trebinje, jer se bilo spojilo dživarsko blato sa blatom Popovog polja». Ivanišević je
odrastao u Poljicu, do kojeg je blato rijetko dopiralo, pa je glavni plovni put bio preko
rijeke. U nižim dijelovima polja lađe su imale vesla, jer je dubina iznosila do nekoliko
desetaka metara.
Dolaskom Austrije stanje se bitno popravlja u povezivanju uzdužnih naselja na zapadnoj
strani polja. Izgrađena je željeznica Gabela – Hum otkud je povezala tri bitna odredišta:
Dubrovnik, Zeleniku i Bileću. Pruga je dala novi smisao prostoru i bitno usmjerila
njegove tokove. U narodnoj memoriji ostala je zabilježena kao pravo čudo. Prepričava
se legenda kako je car za njezinu gradnju izjednačavao „kilo baruta i kilo zlata“. Potom
je napravljena cesta Zavala – Slano, a u jezerski promet, po uzoru na Dalmaciju, uvode
se manja plovila barke i još manje barćele (baćele), pa su u prometu tri tipa plovila.
Međutim, poplave su i dalje bile velika smetnja povezanosti sela, jer su zimski vjetrovi
sprječavali plovidbu ili je pretvarali u tragedije. U to vrijeme pripremana je gradnja
mosta nedaleko od Ravnoga, ali nemamo podataka da je tada i izgrađen. To bi možda
moglo biti u vrijeme Kraljevine Jugoslavije, kao i most ispod Poljica. U vrijeme
mostova napravljen je „državni drum“ od Tulja do Koteza, koji je povezao većinu sela
sjevernog ruba polja i nastavio prema Ljubinju. Istina, kolni putovi po svemu sudeći nisu

293
mnogo nedostajali samom Popovu polju. Kola su ovdje došla relativno kasno, jer su
mogla biti od pomoći samo po polju, a i ono je često plavilo. Kola u cijeloj Hercegovini
nije bilo do 1860., nego su korištene saonice. Glavno prijevozno sredstvo bili su konj,
mazga i magarac (Stojanović 1997, 102).
Stoga, prve ceste su ovdje povezivale vanjska odredišta s Popovim polje, a tek je za
vrijeme SFRJ izgrađena mreža cesta koja je spajala sela Popova polja među sobom.
Neka nažalost nije nikada, poput Vjetrenika, koje je ugašeno među prvima. Cesta Zavala
Ravno urađena je nedugo nakon Drugog svjetskog rata, a potom drugi dio središnjeg
pravca Ravno Trebimlja, sredinom šezdesetih godina. Zatim je spojeno Hutovo s
okolicom, nakon toga napravljno niz sporednih cesta, među kojima su i lokalne veze sela
s poljem. Sredinom sedamdesetih građena je cesta od Zavale preko Bobana do Osojnika
i Rijeke dubrovačke, te od Trebimlje do Čepikuće. Posljednjom se cestom 1976. na
kratko uvodi tjedna autobusna linija Trebimlje s Dubrovnikom, budući je sredinom te
godine ukinuta željeznička pruga. Trasa pruge pretvorena je u usku asfaltnu cestu
cijelom dužinom osim između Ravnog i Zavale. Upravo taj dio bio je veza sa Slanim,
koja je oduvijek bila put prvog reda za ovaj kraj. Ukidanjem pruge i modernizacijom
ceste Trebinje Ljubinje, središnji prometni značaj prebacuje se s južne na sjevernu stranu
polja. Njome je prometovala jedina dnevna autobusna veza ovog kraja, između Trebinja
i Zavale.
Prva motorna vozila literatura bilježi krajem šezdesetih, čiji se broj sedamdesetih
promeće u masovnu pojavu. Iako se Popovo polje našlo na modernom cestovnom
pravcu, sela su međusobno ostala loše povezana, kao i s Dubrovnikom, kojem je
gravitiralo najviše sela ovog područja. Razvoj cesta i putova reflektira divergentan
razvoj Popova polja i odustvo promišljanja njegove cjelovitosti u planovima razvoja.

Opskrbljenost električnom energijom, telefonskim vezama i tekućom vodom: Prvi
put električna energija došla je Popovo polje početkom šezdesetih godina 20. stoljeća.
Dobilo ju je Ravno, kao i neka sela na električnom vodu do Slanog, otkuda se ovaj kraj u
početku napajalo strujom. Zanimljivo je da su prvi projekti za koje je trebala rasvjeta u
Popovu računali na motorne generatore, a ne na električnu mrežu. To se dogodilo s
uređenjem Vjetrenice, koje je ipak prije sustigla elektrifikacija prvih sela, te osvjetljenje
domaćinstava u Hutovu. Međutim, većina naselja dobilo je struju sedamdesetih, neka
osamdesetih godina; dio, poput Mramora, nažalost ni tada. Uzme li se u obzir da su prvu
struju u BiH dobili Jajce i neki dijelovi Banje Luke na prijelazu 19. s 20. stoljeće, većina
Popova polja ostala je na na kraju te vrste razvoja, premda je gradnja hidrocentrala
temeljito izmijenila ovdašnji krajolik kao i uvjete života.
O telefoniji u literaturi ima malo podataka; domaćinstva Ravnog priključena su je na tt
mrežu krajem sedamdesetih, a Hutova 1985. Seoske mreže rađene su lokalnim
samodoprinosima stanovnika. Ova novotarija, čini se, nije imala preteču u narodnoj
tehnici.

294
Opskrba vodom bila je, s postupnim ublažavanjima, gotovo do kraja promatranog
razdoblja pod impresivnim utjecajem prirode. Rezultat je to poznate činjenice
podzemnog otjecanja voda, zbog čega veliki značaj u vrijeme prirodne opskrbe imaju
izvori. Zona dolomita koja se pruža od Zaplanika do Zavale i Čvaljine osim oboda polja
gradi i paleoreljef ispod njegovog dna što ima za posljedicu lokalno više razine
podzemnih voda i postojanje nekoliko izvora: Lukavac, Bovan, Pokrivenih, Bitomišlje
(Zavala), Čvaošnik (Čvaljina) i drugi. Cvijić navodi primjer Lukavca, kojeg je
promatrao u rujnu 1898. godine, kad se na njemu skuplja «skoro sve stanovništvo i
mnogobrojna stada» (1925a, 5). Takve «karavane od više desetina lica i stotine grla
stoke», za obilazak izvora trebale su često više od jednog dana.
Također, na samom završetku polja kod Hutova nalazio se bunarasti izvor Vrutak, s
koga su se ljudi opskrbljivali vodom. Kada bi navedeni izvori presušili, ljudi bi silazili u
pećine i jame po vodu: u Crnulju, Žiru, Babu (Strujići i Čvaljina), Srednju mninicu pod
Ravnim, itd. Oštra ovisnost o izvorima postupno je ublažavana gradnjom čatrnja za
vodu, osobito krajem 19. i u prvoj polovici 20. stoljeća. To su vlasti prije i poslije Prvog
svjetskog rata smatrale svojom važnom obavezom. Najprije su građene državne čatrnje,
pa su ih potom gradila veća i moćnija domaćinstva, da bi nakon Drugog svjetskog rata
čatrnje pravilo gotovo svako domaćinstvo.
Vodovod se gradi kasno. Prvi je napravljen za potrebe radničkih nastambi u Ravnom
početkom sedamdesetih godina, da bi 1979. sredstvima samodoprinosa izgrađena
njegova lokalna mreža u Ravnome. Bio je to ne baš uspješan pokušaj modernizacije
vodoopskrbe.
Građevine javnog standarda: Od građevina kojima je podizan socijalni standard na
prvom mjestu treba istaći one koje su pratile izgradnju pruge, kao što su zgrade
željezničkih stanica i zgrade za stanovanje osoblja, veliki rezervoar za vodu na Brštanici,
te niz čatrnja za vodu, sve za vrijeme austrougarske vlasti. Kraljevina Jugoslavija
napravila je dva mosta, te nastavila graditi čatrnje, a u SFRJ dolazi do gradnja domova,
zadruga i škola; kao i župnih ureda i dvorana.

Gornji podaci nemaju činjeničnu kvalitetu koja bi se mogla uspoređivati s podacima iz
državnih statistika, ali ispunjavaju funkciju utoliko što ukazuju na zaostalo agrarno
područje koje uvelike ovisi o prirodnim uvjetima, područje s manjkom vitalnih
infrastrukturnih veza, na čije se uvođenje predugo čekalo, i čije je uvođenje krajem
sedamdesetih godina 20. stoljeća ostavilo dojam da se više radi za potrebe industrije
nego domaćeg stanovništva.

2.2.1.3. Stanovništvo kao činitelj agrarnog krajolika

Po broju, gustoći naseljenosti, tipovima domaćinstava, radnim i obrazovnim
sposobnostima i drugom, stanovništvo bitno kreira uvjete razvitka agrarnog krajolika. Ti

295
podaci u visokoj mjeri reflektiraju utjecaje podneblja. Ritam naseljenosti Popova polja
tijekom povijesti nije uvijek moguće pratiti zbog nedostatka podataka. Ipak, nedvojbeno
se vidi da je od 17. stoljeća do pred Drugi svjetski rat broj stanovnika Popova polja
stalno rastao, osobito pred kraj toga razdoblja.

Najstariji nama poznati izvještaj o broju stanovnika jest onaj iz 1624. kad se za Popovo i
Gradac kaže da ima 1.370 vjernika katolika. Na prijelazu 17. u 18. stoljeće isti taj okvir
(Trebimlja, Gradac i Ravno) imaju 1.870, a trebinjska biskupija – prostor između
današnjeg Stoca, Čapljine, Neuma i Trebinja – ne mnogo više, 2.200 stanovnika,
katolika i pravoslavnih. Popis katoličkih vjernika za trebinjsku biskupiju pokazuje da
broj do sredine 18. stoljeća nije bitno prelazio 3.000. Tada počinje njegov vidljiv rast: za
nešto manje od stoljeća (od 1751. do 1842.) broj se više nego udvostručuje: s 3.009, na
6.206 vjernika. Od tada će broj pripadnika Katoličke crkve iz godine u godinu sve više
napredovati: već 1844. doseže 7.420, 1846. godine 7.852, 1858. godine 8.760, a 1868.
godine 9.177 stanovnika. Unatoč progonima i iseljavanjima na kraju turskog razdoblja,
prvih godina nakon dolaska Austro-Ugraske (1884.) broj stanovnika katoličke vjere je
povećan na 10.586. Samo nakon osam godina, 1892. bilježimo čak 13.628 vjernika. Za
sljedećih manje od pola stoljeća (1939.), broj se ponovo gotovo udvostručio, budući je
dosegao 25.126 (Brajko 1988, 226-227). To je ujedno najveći broj vjernika trebinjske
biskupije, i on će se za manje od pola stoljeća smanjiti za 40 posto, tj. na 16.550 duša.
Nažalost, u literaturi nismo naišli na podatke koji bi obuhvatili sve kategorije
stanovništva, nego uglavnom one jedne vjeroispovijesti. Cjelovite podatke možemo
pratiti tek od popisa stanovništva iz 1895. godine.

Godine 1948. u selima Popova polja koja su tada pripadala kotaru Trebinje bilo je oko
šest tisuća stanovnika, 1961. broj se neznatno smanjio, a 1971. naglo se smanjio (indeks
1971/1961 je 80,3). Udio stanovništva Popova polja u stanovništvu općine Trebinje se
stalno smanjivao: 1948. iznosio je 22,4  posto, 1961. 19,6 posto, a 1971. 16,4. posto.
Oba trenda su nastavljena.

Dostizanje određenog broja stanovnika povezujemo s pojavama gladi i iseljavanja iz
Popova polja. Izviješća o siromaštvu i gladi javljaju se i sredinom 19. stoljeća, ali tek
dolaskom Austrije pojavljuje se slika krša kao pustinje koja ne može prehraniti
stanovništvo, kao i pojava iseljavanja. Naime, polje je zacijelo moglo prehraniti broj
stanovnika koji je do tada postojao, a pored činjenice da se on drugu polovicu 19.
stoljeća udvostručio, i u odnosu na dva stoljeća ranije učetverostručio (!), oskudica hrane
je nedvojbeno predstavljala najveći nedostatak za preživljavanje. Tome se može
pridodati očekivanje da su i potrebe stanovništva s poboljšanjem socijalnih i higijenskih
uvjeta rasle.

296
Unatoč ovom teškom iskustvu, sve ideologije i sve vjeroispovijesti zagovarale su
povećanje broja ljudi kao praktično i moralno dobro, kao božansku želju. Suprotno od
toga, znanstvenici ponavljaju važnost Darwinova shvaćanje da rasplodni potencijal
svake vrste stoji u ravnoteži s njezinim potencijalom preživljavanja, što ovisi o
povoljnim ili nepovoljnim faktorima okoline. Porast čovječanstva ne može ići
beskonačno. Moralno je ono što održava život čovjeka kao cjeline, a zasad jedino tome
vodi ograničenje broja rađanja (Lorković 1971).

Demografski podaci otkrivaju i zaostalu privrednu strukturu Popova polja. Ono je čak i
na svom demografskom vrhuncu bilo slabo naseljeno. Prema popisu iz 1953. općina
Ravno je brojila 5.931 stanovnika, što je iznosilo 23,5 stanovnika po kilometru
četvornom. Od 191 općine u BiH, samo ih je devet bilo slabije naseljeno. Koliko je to
malo vidi se u usporedbi s europskim kriterijima prema kojima se ruralna područja
smatraju ona čija gustoće naseljenosti ne prelazi 100 stanovnika na km2  (EUROSTAT)
odnosno 150 stanovnika na km2 (OECD). Međutim, po agrarnim kriterijima Popovo je
bilo prenaseljeno: na 1 ha zasijane površine dolazilo je 2.12 stanovnika, odnosno agrarna
gustoća naseljenosti iznosila je 212 stanovnika na km2, što znači da je na jednog
stanovnika dolazilo pola hektara obradive površine. Još kada se uzme u obzir način
obrade, kvaliteta zemlje i nerodne godine, očigledno je da je Popovo polje stvarno
prenaseljeno (Filipović i Mićević 1959). O slabim mogućnostima govori i podatak
prema kojemu je u Popovu 1955. godine samo 225 stanovnika ili 3,9 posto privređivalo
izvan domaćinstava (Mićević i Filipović 1959, 135). Ostalo stanovništvo ovisilo je o
zemlji te se svaka obitelj morala baviti s više djelatnosti, a i tada se morala tražiti zarada
izvan Popova.

Velike promjene proživjela su popovska domaćinstva koja su bila tradicionalno
organizirana u zadruge, koje su još zvali jake kuće. Mićević zadrugu definira kao
zajednicu s više porodica, koje su u pravilu u krvnom srodstvu (samo dvije se pamte u
Popovu polju koje nisu bile u srodstvu). Ono je znalo biti toliko daleko da su se neki
njihovi članovi teorijski mogli međusobno ženiti, mada je to bilo moralno neprihvatljivo.
Njihova snaga se mjerila po broju članova sposobnih za rad. Na čelu joj je bio domaćin,
koji je imao veliku moć, upravljao svime i držao novac. Najveće zadruge pred Drugi
svjetski rat imale su po 40 članova. Toliko su imali Šijakovići (16 u Americi!), Prkačin
su imali 32 člana, a Zvono 30 članova – sve na Trebimlji; Lonac također s 30 članova u
Trnčini. Prema predaji, Sušići iz Čvaljine, Korde s Cicrine i Koraći iz Zavale nisu se još
do tada nikada dijelili! (Mićević 1952, 130).

Promjene u zadrugama zapažaju se prije Prvog svjetskog rata, ponajprije u načinu
života. Više članova zadruge počelo je odijeljeno držati novac i planirati život, što je
povlačilo i druge oblike samostalnosti. Do kraja tridesetih nastale su tolike promjene, da

297
je teško bilo naći zadrugu u kojoj se živjelo na stari način (Mićević 1952, 130). Tadašnje
zadruge održavala je još zajednička obrada zemlje te zajedničko kuhanje i jelo. Po
Mićeviću, uzrok rastakanja zadruga je „pretjerani individualizam“ koji su poticali
povratnici iz Amerike. Donijeli su novac domaćinstvu i nove običaje koje su stekli u
Americi, te su imali veliki utjecaj na odlučivanje u zadruzi i na način života. Po ovome
se vidi kako je mogućnost privrednog sustava Popovo polja bila mala i da su na nju
mogli bitno utjecati pojedinci koji su privređivali u drugom, znatno moćnijem sustavu.
Podjelu zadruga prati fragmentacija posjeda. Još iza Drugog svjetskog rata postojale su
brojne zadruge, ali ih je sve više rastakala potreba za zaposlenjem izvan Popova polja i
liberaliziranje stila života. Statistika župe Ravno pokazuje da je od 1937. za deset godina
broj obitelji porastao za 21 posto, s 232 na 295 kuća, a prosječan broj članova obitelji
opao za polovicu, s 10,3 na 5,4 članova. Raspadanje zadruga gotovo je završilo krajem
šezdesetih godina, da bi krajem sedamdesetih godina 20. stoljeća ta bivša mnogoljudna
domaćinstva bila svedena na prosječno 3,8 članova, a najviše ih je bilo dvočlanih, 28,7
posto. U manjim domaćinstvima (do 4 člana) kućedomaćin je u 80,5 posto slučajeva star
65 i više godina.

Rezultat svega je da je u Popovu polju duže od stoljeća bilo prisutno iseljavanje, koje je
sedamdesetih godina dobilo progresivnu dimenziju. Godine 1978. u 426 anketiranih
domaćinstava živjelo je 1.610 ljudi, iz kojih se od trenutka formiranja domaćinstava
odselilo 860 članova. Najviše je domaćinstava iz kojih su se odselila dva člana (28,3
posto), jedan član (22,4 posto) i tri člana (21,1 posto). Najviše ih je iz skupine naselja
Veličani i Ravno. Odselilo je više mlađih muškaraca, a ostalo u selima mlađih žena, pa
je bila smanjena mogućnost biološke reprodukcije stanovništva. Odseljavanje
najvitalnijeg dijela stanovništva vidljivo je u činjenici da 88,5 posto domaćinstava nije
imalo predškolsku djecu, a u cijelom području uopće je bilo malo djece. Razgradnjom
višeporodičnih domaćinstava nisu, dakle, nastajala kao drugdje mlada, nego staračka
domaćinstva. Progresivno odseljavanje potpuno je dovelo u pitanje mogućnost
demografske samoobnove. Samo u četvrtini domaćinstava nije bilo odseljavanja, ali taj
broj je mali kad se uzmu u obzir domaćinstva koja nisu imala nove članove ili koja su
potpuno odselila. Ove negative trendove moglo je zaustaviti samo ponovno teritorijalno
osamostaljivanje Popova polja (Hodžić et al. 1979). Ovdje je vidljivo kako je porodica
prošla razvojne faze od rane predindustrijske, u kojoj su članovi rodbinskim načelima
povezani u osnovni oblik organizacije, koji je bio i osnovni oblik proizvodnje u društvu;
preko
„klasične“
proširene
predindustrijske
porodice
koju
na
nasljednom
poljoprivrednom gospodarstvu čine muškarac, žena, njihova djeca i roditelji; do
modificirane proširene porodice ili nukleusne obitelji (Haralambos i Holborn 2002,
524), koja stječe sredstva radeći u industriji ili negdje drugdje.

298
Na broj stanovnika u značajnoj su mjeri utjecali gubici Drugog svjetskog rata. Prema
podacima poratnih vlasti, u Popovu su za vrijeme rata smrtno stradale 594 osobe, što je
10 posto stanovništva iz 1953. godine. Međutim, podaci su znatno veći, jer stradalo 613
Hrvata od kojih je u prethodno navedenom broju registrirana samo 51 osoba. Činjenica
da u Popovu polju još ne postoji jedinstven popis žrtava Drugog svjetskog rata, prilično
govori o disoluciji zajedničkog života poratnog stanovništva. Stradanja ljudi, uništenje
brojnih kuća i drugih objekata te loše ekonomske i političke prilike nakon rata, utjecali
su da se broj stanovnika vidno smanjio. Prema statistikama župe Ravno, to je područje
od 1937. do 1947, imalo manje 780 katolika ili punu trećinu!

Stradanja i nesreće koje izazivaju veliku pažnju javnosti, neznatno su utjecale na
smanjenje broja stanovnika: najviše je bilo utapanja, što pokazuje da narod nije baš bio
familijaran s vodom, zatim od udara groma, te od nesreća na radu na branama u Popovu.
Bilo je i smrtnih stradanja u prometnim nesrećama, ali izvan Popova polja; događale su
se stanovništvu koje je odselilo, ali ih Popovci navode kao svoje.

2.2.1.4. Prevladavajuća djelatnost

Za početak ovog odjeljka korisno se podsjetiti Ogrinove tvrdnje da događanja u
agrarnom krajoliku nastaju iz pobuda čiji su korijeni u društveno-gospodarskom razvoju
(Ogrin 1999, 12). U početku u tom razvitku najviše sudjeluju prirodni činitelji kao tlo,
šuma, voda i sunce.

Klima je jedan od najutjecajnijih faktora koji je pratio i utjecao na ljudski život.
Popovsku klima obilježavaju duga i vruća ljeta, kratke i blage zime, dosta svjetlosti i
česta izmjena zračnih struja. Takva, pogodna za sve tradicionalne djelatnosti, osobito je
povoljna za rast vegetacije, a njezin utjecaj ogledao se i u bioritmu stanovništva. Ljetne
temperature upućivale na dvokratan radni dan: rano su ustajali, radili u jutarnjim satima,
provodili sredine dana u hladu i krajem dana ponovo intenzivnije radili. Zimi su manje
radili, kada su mitološkim sadržajima uz vatru kratili vrijeme i «grickali» ljetinu.

Najbitniju okolnost predstavljao je utjecaj obilnih oborina. Uz pomoć krške
morfologije, one su Popovo polje pretvarale u blato od jeseni do ljeta, te najpresudnije
utjecale na mogućnost poljoprivredne obrade i sijanja Popova polja. «Najpovoljnije je
ako jezero počne opadati u februaru, tada mogu zasijati pola polja jarom pšenicom, koja
im daje prekrasna bijeli hljeb, u aprilu mogu zasijati kukuruz i sijerak, proso i crni bob;
ali pri dobroj ljetini, od toga usjeva, osim domaćina, ostane još i za susjedne stanovnike»
(Pamučina 1976, 81). Međutim, blato je češće ostajalo na polju i nakon roka za sijanje,
pa se uglavnom sijao sijerak i kukuruz. Dapače, znalo se desiti da se blato nakon sijanja
povrati i to ne jedanput, nego su dva tri put išli za blatom i sijali (Ivanišević 2001, 14).

299
Ovaj izraz «povrati» kao da sugerira da je blato bilo prirodno stanje, prije nego suho
polje.

Pored klime, presudan utjecaj na gospodarski život Popova polja imao je litološki sastav
terena. Trajno je nedostajalo obradive zemlje kao i posvuda u Dinarskom kršu, što je
poljima kao obradivim površinama davalo veliki značaj, te usmjeravalo naseljavanja i
druge aktivnosti oko polja. Stoga su polja bila žarišta života (Roglić 1969), što se
potvrđuje i u Popovu. Privrednu osnovnu Popova polja stoga su odvajkada činili
poljoprivreda i stočarstvo. Slika agrarnog krajolika održava te gospodarske činjenice.
To se može povezati s tradicionalnom podjelom krajolika Popova polja. Sredinom 20.
stoljeća prostor općine Ravno obuhvaćao je 15.510 ha površine od čega oranica i bašča
11,4 posto, uglavnom u polju, a pašnjaka 63 posto. Podatak da je samo 2,6 posto
općinskog prostora neplodno je ironija porezne politike, jer, prema ocjenama stručnjaka,
većina pašnjaka je zapravo divlji krš. Narodna tradicija glavne gospodarske grane
sinonimizira s glavnim cjelinama krajolika: polje joj je prostorni izraz za poljoprivredu,
a brdo uglavnom za stočarstvo. O važnosti polja govori činjenica da je većina sela
nanizana njegovim rubom; o visokoj kvaliteti poljskih oranice podatak da njive uz rijeku
nije trebalo gnojiti čak po 30 godina, a one udaljenije od rijeke po desetak godina.
Nakon toga ih je bilo dovoljno ostaviti jednu godinu da bi se u cijelosti obnovila njihova
sposobnost rađanja. Osjetila se razlika između Gornjeg i Donjeg polja: u prvom je
trebalo posijati dvostruko više sjemena. Međutim, problem su činile poplave zbog kojih
su seljaci, kako je istaknuto, nekada morali sijati po 2-3 puta godišnje, a vegetacijsko
razdoblje u polju skraćivano je poplavama na manje od stotinu dana. To je posebno
pogađalo ratare Donjeg polja, koji su potopljena imanja nadoknađivali povećanim
uzgojem stoke. No, otkad se može izvjesnije pratiti, dakle od kraja 19. stoljeća, Popovo
je bilo agrarno prenaseljeno. To znači da je stalno neka od ulaznih veličina – rodnost,
broj stanovnika ili klimatske okolnosti – iskakala izvan proizvodnog sklada.

Poljoprivreda: Poljoprivreda je gotovo do kraja promatranog razdoblja ostala
tradicionalna i nerazvijena, kao stotinama godina ranije. Izbor kultura ovisio je o dužini
poplava. Na početku 19. stoljeća uzgajao se mali broj otpornih kratkovegetacijskih
kultura: sijerak, proso, ječam, kukuruz, bob, leća i grah, a od voća smokve i orah.
Upamtimo da je u to doba sijerka znalo biti i na izvoz.
Kad je Austro-ugarska carevina okupirala BiH, više od 90 posto njezinog stanovništva
bilo je poljoprivredno, vladala je naturalna privreda, seljaci su bili kmetovi, a porodica
glavna organizacija društva. Tako je i u Popovu polju. Krajem 19. st. zapaža se uvođenje
novih poljoprivrednih kultura: maslina, jabuka, šljiva, dunja, trešanja i duhana, te širenje
već postojećih poput vinograda u polju. Međutim, ta siromašna poljoprivreda putem
poreza financirala je najveći razvojni projekt Bosne i Hercegovine, izgradnju mreže

300
željezničkih pruga, ali svoj položaj kao glavne djelatnosti nije popravila nego ga je
otežala.

U Kraljevini Jugoslaviji poljoprivreda Popova polja je i dalje najvažnija grana, inovacija
u obradi zemlje nema, a od novih kultura spominju višnja, kruška i šipak. Spominje se i
bajam, ali on je morao biti i ranije prisutan. Nešto je više površinâ pod vinovom lozom;
također, pred Drugi svjetski rat sadilo se dosta maslina.

Razdoblje poslije Drugog svjetskog rata obilježava i dalje tradicionalna poljoprivreda
čiji su prinosi nerentabilni. Deset godina nakon rata kukuruz je i dalje kultura broj jedan
i zauzima najveći dio površina. Žitaricama je zasađeno 2.729 ha oranica, od čega
kukuruzom 2.167. Primjetno je povećano sijanje pšenica (356 ha), jer je lakša za
obrađivati a kruh je ukusniji. Na još šest različitih kultura otpadaju relativno male
površine. Od oko 80 ha površina zasađenih industrijskim biljem, gotovo 70 otpada na
krumpir. Tradicionalno se gaji luk, koji je desetljećima brand Popova polja. Od 5.136
stabala voća najviše je smokava, 3.350, koje se ne obrađuje niti im se do uzrijevanja
poklanja ikakva pažnja. Udvostručena je površina pod vinogradima, čiji je napredak
osobito vidljiv u Ravnom. Od novih kultura zabilježena je ljutika, koja je „prije nekoliko
godina“ donesena iz Dalmacije, kao i bobica (vrsta mahunarke) i slani grah. Nakon
Drugog svjetskog rata neke su biljke završile svoj život u Popovu polju. Napušten je
uzgoj lana, jedne od najstarijih kultiviranih biljaka, koja se u Popovu polju nije mnogo
spominjala, možda zbog primjene stočarskih proizvoda, ali postoji nekoliko toponima
močila koji podsjećaju ma njegovu upotrebu. Nastupile su i neke epizodne inovacije
poput buhača, neuspješnog pokušaja uzgoja pamuka i kikirikija, murve su zapuštane jer
se „izgubilo sjeme“ dudova svilca, itd. U Dubljanima su uništene masline, što je
povezano s poraćem.

Još tada, u ratarskoj tehnici nema bitnih promjena: motika i plug su i dalje glavna
sredstva obrade, žito se vrši konjima, raž ručno mlati, a kukuruz se kruni ručno.
Zapaženo je da neke obitelji krune malom tvorničkom krunjačom. Istodobno, najavljuju
se društvene promjene koje poljoprivredu vide kroz okrupnjavanje posjeda, širenje
državnog vlasništva, primjenu agrotehničkih mjera i kemijskih preparata. Planirana je
promjena strukture kultura: žitarice su se trebale smanjiti s 90 na 38 posto udjela, krmno
bilje povećati na 38 posto, povrće povećati s 4 na 18 posto, a industrijsko bilje na oko 10
posto. Šira zajednica budućnost je vidjela u industriji, ali popovsko područje bilo je
nerazvijeno pa je poljoprivreda ostala jer je smatrana jedinom granom koja može
apsorbirati veći broj stanovnika. Međutim, zemljoradničke zadruge, kojima je vlast
najprije pokušala organizirati život na selu, zadržale su drevni način obrade zemlje.
Jedina državna zadruga, Prvoborac iz Veličana, bila je utemeljena u Dubljanima na

301
imanjima stanovništva koje je protjerano, i brzo je propala. Stvaranje socijalističkih
zadruga seljaci su bojkotirali, odbijajući ulazak u njih, krijući stoku i na druge načine.

Novosti u poljoprivredi vidljive su tek od sredine šezdesetih i osobito početkom
sedamdesetih godina, nakon temeljitih hidrografskih promjena u Popovu polju: uvode se
plantažni vinogradi i voćnjaci, siju se ozimi usjevi, zasnivaju se lucerništa, u polju se
sadi krumpir i rajčica, uvodi se upotreba mineralnih gnojiva i mehanizacije (traktora),
itd. Ipak, promjene još nisu bitno izmijenile sastav kultura. I dalje je 80 posto površina
bilo pod kukuruzom čiji je uzgoj neisplativ, a luk je i dalje bio najrentabilniji.
Poljoprivreda je i dalje u bitnom tradicionalna. Industrijalizacija poljoprivrede u Popovu
polju počinje u ljeto 1977. osnivanjem državnog poljoprivrednog poduzeća.

Stočarstvo: Prirodni uvjeti iznimno su utjecali na sadržaj i način stočarenja, te su
stvorili sredozemnu pojavu sezonskog ritma stočarstva. Za objašnjenje nastanka te
pojave, autori smatraju potrebnim vratiti se daleko u prošlost, čak do vremena lovačkih
društava. Kroz Dinaride su migrirala životinjska stada od azijskih i istočnoeuropskih
prostranstva prema južnoj i zapadnoj Europi i obratno. Skupine paleolitskih lovaca
pratila su stada, a kršu ih je dodatno privlačila brojnost pećina koje su bile njegov dom i
zaklon. Treba se podsjetiti da je taj prostor bio znatno veći od današnjeg, jer ga je
geološka sudbina u međuvremenu nabrala i suzila, a i razina mora prije 25 tisuća godina
bila je niža za stotinjak metara. Tada su svi jadranski otoci bili spojeni s kopnom koje je
zahvaćalo sjevernu polovicu današnjeg Jadrana. Do oko sedam tisuća godina p.n.e. u
sjevernom dijelu Dinarida bile su naseljene jedno pećine (Gams 2004, 92). Pračovjek je
favorizirao one okrenute na jug i u blizini vode, osobito one koje se postupno uzdižu i na
taj način omogućuju ulazak i zadržavanje toplog zraka. U pećinama su zabilježeni
tragovi materijalne kulture donjeg, srednjeg i gornjeg paleolitika, što dokazuje da je ovo
područje bilo naseljeno posljednjih 65.000 godina (Malez 1971a). U cijelom
Sredozemlju čovjek lovac pratio je sezonske seobe velikih krda divljih goveda,
europskog bizona i tura, koji su za pašom išli do najviših planina u zaleđu. On je imao
kompleksan odnos prema životinjama: družio se s njima, vjerovao u njih, koristio ih za
jelo, itd. Kako je promjena šumskog sastava dovela do smanjenja broja goveda, lovac je
pomalo postajao stočar, najprije u južnim dijelovima. Pripitomio je divlju kozu i divlju
ovcu, pa je istim stazama išao s njima prateći razvoj vegetacije od mora do najviših
planina (Gušić 1969, 10). Time se razvilo perimediteransko polunomadsko stočarstvo.
Prva umjetna skloništa bile su mu kolibe starog mediteranskog oblika, čiji je naziv
neoromaničkog podrijetla u uskoj vezi s albanskim nazivom za kolibu – bun – bunje,
koje su se sačuvale i do danas.
Polunomadsko stočarstvo se ustalilo u sezonskim seobama. Izmjenom boravka, bilje se
obnavljalo, a srednja etapa s najosjetljivijom vegetacijom mogla se tako sačuvati od
prejake iscrpljenosti. Tako je pravilnim ritmom kucalo životno bilo Zahumlja,

302
«nepogrešivo i u skladu s prirodom», i on je svoje potrebe ispunjavao u «skladu s
biološkom osnovicom ove zemlje» (Gušić 1936). Ne treba zanemariti ocjenu stranaca iz
sredine 19. stoljeća da stoka nije samo puka potreba ovdašnjeg stanovništva, nego da oni
„vjeruju u stada“. No, tvrdnje kako je sezonsko stočarstvo neizbrisivi dio povijesti
Popova polja nije samo predmet znanstvenih istraživanja, nego je bilo u svijesti
ovdašnjih ljudi. Hrašanjski svećenik ističe kako je „planištarenje“ iskustvo koje bitno
utječe na doživljaj prostora domaćih seljaka.
Stočarstvo nije bilo podjednako važno u svim dijelovima Popova. Sela Donjeg polja
imala su više stoke zbog većih poplava koje su im smanjivale prinose zemlje. Brdska
naselja Bobana zbog vrletnog reljefa uzgajala su više koza, te manje sudjelovala u
planištarenju. Tijekom Drugog svjetskog rata u Popovu je gotovo potpuno uništen stočni
fond; teško se obnavljao i zbog činjenice da su političke institucije odlučile „likvidirati“
koze, važnu stavku ovdašnjeg gospodarstva. Prekid stočarenja potrajao je do 1954.;
potom je donekle obnovljeno, da bi se potpuno ugasilo krajem sedamdesetih i početkom
osamdesetih godina. Nakon Drugog svjetskog rata nastavljena su zimska kretanja stoke
na otoke, koja su također kasnije prestala. Za to vrijeme u stočarstvu su se događale i
druge promjene koje su reflektirale društveno-gospodarska zbivanja: smanjivao se broj
volova, koji su nekada bili izraz vrijednosti, u korist broja konja, mahom domaćeg
brdskog konja. Pomalo su uvodio i magarac.

Druge djelatnosti: Pored ove dvije grane, u različitoj mjeri je bila je razvijene
sakupljačka djelatnost: branje pelina, smrekinja i maginja, ovisilo je o povoljnosti
otkupa, stanju radne snage ili potrebama za preživljavanjem. Lišće bilja skupljalo se za
domaće potrebe, najviše zanovjeti za krmivo ili suho lišće hrasta za stelju. Lov je bio
razvijen najviše na močvarne ptice. Ribolov je činio vrlo značajnu stavku u prehrani
stanovništva, bio dobro organiziran i tradicionalno pravno riješen, ali je vidno smanjen
nestankom dudova svilca koji je davao predivo za ribarske mreže, te gotovo potpuno
nestao prestankom poplava i radom estavela. U velikoj mjeri uništeni su mehanizmi
kojima su estavele bile prilagođene za ribolov.

Tradicionalan oblik proizvodnje građevnog materijala, živog vapna ili „paljenje
klačina“ imalo je dvostruki karakter: proizvodnje za tržište i za vlastite potrebe; dok je
ćumur (drveni ugljen) proizvođen stalno za prodaju, što se na rijetkim mjestima zadržalo
do potkraj 20. stoljeća. Opskrba drvetom za ogrjev bila je veliki problem domaćinstava,
jer je šuma posve uništena. Stanovnici sela po sjevernom rubu polja kopali su zaostale
krekove iz zemlje, što je otvaralo padine potpunoj eroziji i devastaciji, čije su posljedice
bile višestruke.

Popovci su bili umješni u raznim zanatima, osobito u obradi kamena i zidarstvu, čime
su namicali značajan dio prihoda. Muškarci koji su se time bavili veći dio godine bili su

303
odsutni iz Popova polja, pa je većina teških poljoprivrednih poslova bila obaveza žena.
Nakon Drugog svjetskog rata, zidari su u značajnoj mjeri iz statusa nadničara prešli u
kategoriju stalno zaposlenih osoba, čime su bili bliže trajnom napuštanju Popova polja.

Tokom cijelog promatranog razdoblja, u Popovu polju se osjetio nedostatak hrane i za
ljude i za stoku. Do Drugog svjetskog rata odlazak na prezimu je još bio uvjet opstanka.
Zapravo, već dolazak pruge olakšao je pristup žitu, ali se o oskudnoj ishrani nalaze
podaci i iza Drugog svjetskog rata. Popovci su, istina, odvajkada jeli skromno i ne baš
ukusnu hranu. Još misionari iz druge polovice 19. stoljeća kažu za kruh od sijerka, prosa
i ječma da je slab i tvrd; pored njega su jeli posoljeno meso kuhano s lukom, repom i
kupusom, te kašu zvana cicvara; u proljeće su jeli jareće meso, mlijeko i sir. Malo su
koristili ulje. Gaovica je bila toliko masna da se mogla pržiti i bez ulja. Između dva rata
jelovnik se nije osobito proširio; literatura zapaža da najviše jedu i dalje kruh, kupus,
krtolu (krumpir) i grah, a nadasve raštan kupus. Njihovo poznavanje kuhinje je bilo
skromno; nisu joj ni pridavali osobitu pažnju. Tako, smokve ne pripremaju posebno,
osim u jednom razdoblju za proizvodnju rakije, maginje također; ne jedu puževe,
kornjače i druge životinje koje ponekad sakupljaju za prodaju. Općenito, slabo su bili
upućeni u razna korisna umijeća. Za jastuke koristili su lepušinu od kukuruza, dok su
perje bacali.

Agrarni krajolik Popova polja imao je jednu gospodarsku funkciju koja se više
odražavala na sustav kulturnih značenja nego na ekonomsku stranu. Još za vrijeme
austrijske vlasti Vjetrenica je širenjem otvora prilagođavana za posjete znatiželjnika, što
su počeci ovdašnjeg turizma. Pred Drugi svjetski rat u toj je pećini uređena staza dužine
od oko 1300 metara, a nakon toga rata pećina je elektrificirana, dobila stalnu vodičku i
hotelsko-ugostiteljsku službu.

2.2.4.3. Uvođenje tehnike i industrije

Prve značajnije zamisli o primjeni tehnike koja bi mogla bitnije promijeniti prirodni
ritam krajolika dolazile su s potrebama za melioracijom. Hidrološki režim Popova polja
jedan je od najimpresivnijih doživljaja krajolika, koji bi kod promatrača logično prelazio
u asocijativni niz do isušivanja polja. Prve melioracije ostvarene u Hercegovini, koje je
pokrenuo Ali-paša Rizvanbegović sredinom 19. stoljeća, nisu dotaknule Popovo polje.
Za vrijeme crno-žute carevine, poznata su četiri pokušaja, kako se to zvalo, oslobađanja
Popova polja od poplava. Imale su kombiniranu poljoprivredno-energetsku namjenu ili
samo jednu od njih. Kraljevina Jugoslavija također je razmatrala nekoliko projekata
melioracija. Neki su naglašavali poljoprivredne ciljeve, a neki više stavljali na
energetska postignuća. Međutim, ni jedna od tih ideja nije ostvarena, nego je samo

304
dvadesetih godina 20. stoljeća započeto širenje podzemnih tjesnaca popovskog ponora
Doljašnice, koje je završeno neuspješno.

Krajolik Popova polja osjetio je prvi moderni zahvat izgradnjom željezničke pruge, koja
je puštena u promet 1901. godine. Uz nju, izvedeno je nekoliko pomoćnih projekata koji
su bili bitna novost u korištenju podneblja. Najdojmljiviji je bio rezervoar za opskrbu
željeznice vodom na Brštanici zapremine sedam tisuća prostornih metara, što su
kroničari smatrali tada najvećom građevinom od armiranog betona na Balkanu. Iako je
politika izgradnje pruga bila kritizirana kao neuspješna, u Popovo polje je donijela veliki
napredak i bila je jedan od najvećih poticaja poboljšanju života cijelo stoljeće.

Nastojeći se izvući iz začaranog kruga siromaštva, gubitaka ljudi, porušenih sela i
uništenog stočnog fonda, SFRJ je desetljeće nakon rata pokrenula ukidanje poplava koje
je bilo motivirano prije svega energetskim ciljevima, premda se snažno isticala prednost
koju će donijeti poljoprivredi Popova polja. Bilo je to u sklopu industrijalizacije i
elektrifikacije zemlje, koja će pored proizvodnje za vlastite potrebe, davati električnu
energiju za izvoz. Usvojena je 1954. Vodoporivredna osnova sliva Trebišnjice. Njezina
bit je preokret u ekonomskom tretiranju voda (Mikulec 1974). U njoj je istočna
Hercegovina tretirana kao jedinstvena vodoprivredna cjelina u kojoj se u prvi plan
stavlja hidroenergetsko korištenje Trebišnjice. Pitanja vezana za navodnjavanje postavit
će 1958. Aneks za poljoprivredu. Ostale grane se u Vodoporivrednoj osnovi spominju
sporadično.

Realizacija je počela 1959. osnivanjem investicijskog poduzeća u Trebinju: krediti i sva
oprema bili su uvozni. Nova vodoprivredna osnova završena je 1967.; iste godine
počinje se puniti akumulacija Grančarevo, koja će 1970. dostići predviđenu razinu. Ona
će gotovo potpuno ukloniti poplave. Godine 1978. završava se hidrocentrala u Svitavi,
za čije potrebe je betonirano korito Trebišnjice, koja će probleme poplava teorijski
učiniti nedavnom prošlošću.

2.2.2. Utjecaj čovjeka na prirodu

Jačanjem tehnike čovjek je stekao snažnu polugu čiji učinci mogu mijenjati prirodne
procese. To će potaknuti zavodljivu potrebu da „zagospodari prirodom“ i neograničenu
želju za iskorištavanjem prirodnih dobara. Kroz tu prizmu ćemo analizirati razvoj
Popova polja na sljedećih nekoliko stranica. Često se ne radi o oštroj granici između dva
proizvodna svjetonazora, tradicionalnom i industrijskom, nego o nizu simultanih odnosa
i blagih prijelaza. Neke snažne utjecaje čovjek je ostvario na prirodu i prije industrijske
ere, poput ogolijevanja krša ili raznih agroinovacija. Pa i kad je čovjek u značajnoj mjeri
neutralizirao prisilu prirode, ona je i dalje utjecala na mnoge bitne odluke. Primjerice,

305
izbor djelatnosti u nekom podneblju i dalje uvelike ovisi od prirode: kamenorestvo je
ipak najčešće u područjima gdje ima kamena za obradu, turizam je kod nas najrazvijeniji
uz more ili na planinama, itd.

2.2.2.1. Predinustrijski utjecaji

Na krajoliku Popova polja vidljivi su brojni utjecaji čovjeka na prirodu. Odnose se na
promjene neživih dijelova krajolika, promjene biljnog pokrova te sastava i brojnosti
životinjskog svijeta. Neke od najstarijih promjena na kršu nastale su čišćenjem manjih
parcela obradive zemlje od kamena, čime se nakupljao kamen u obliku gromača ili
gomila, podzida za terasaste vrtove te mreža kamenih zidova, oblikovanjem staza sa
stepenicama i odmorištima i sl. (Freudenreich 1971). Gomile i podzide osobito su
prisutne na strmim područjima koja su prilagođavana vinogradima i drugim kulturama.
Na kvadratni metar hvarskih vinograda zabilježeno je do dvije tone kamenja, nešto
manje u maslinicima (Gams 2004, 214). U nekim selima u okolici Divače u Sloveniji na
23 četvorna kilometra površine izmjereno je 243 kilometra zidova, ili 10 km na jedan
četvorni km (Radinja 1987, prema Gams 2004).

Najznačajniji utjecaji iz predindustrijskih razdoblja povezani su s biljnim pokrovom: to
su uvođenje novih kultura, te promjene u distribuciji bilja i vegetacije. Ipak, najpoznatije
su one koji su završili potpunom degradacijom šuma i ogolijevanjem krša. Čitava
površina Popova polja bila je obrađena i privedena kulturama. One su s vremenom
razlikovale, ali su izvorne biljne zajednice – trave, trstike ili grmlja – na livadama,
poplavnim livadama i rubovima polja, isčezle.

Agroinovacije: Uvođenje novih biljnih kultura važan je čimbenik i svjedočanstvo
suradnje čovjeka i prirode. Zanima nas utjecaj koji je čovjek ostvario na prirodu kroz tu
praksu, a koji se razvijao stotinama pa i tisućama godina. Neke od tih biljaka čovjek je
bitno izmijenio umjetnim odabirom, poput kukuruza, pšenice, raznog voća, itd. Kada su
one točno došle u Popovo polje najčešće nam je nemoguće odgovoriti, budući se između
okvirnih podataka za šira područja i podataka koje pronalazimo za sâmo Popovo polje
pojavljuje mnogo praznina.

Podaci kada se neke od tih kultura prvi put pojavile na tlu Europe prilično su poznati.
Kukuruz je posađen u Sevilli 1494., godinu nakon što ga je Kolumbo donio u Europu,
suncokret se 1510. uzgaja kao dekorativna biljka u botaničkom vrtu Madrida, duhan je
prvi put zabilježen u Portugalu 1518. kao ukrasna i ljekovita biljka, rajčica se prvi put
spominje u Italiji 1550, a prvi krumpir stiže iz Perua španjolskom kralju i rimskom papi
1565. godine (Šatović 1990).

306
Približavanje kukuruza Popovu polju najprije se zapaža 1531. u Kotoru, kada je riječ
chuchuruz zapisana kao nadimak za kupca neke oranice. Četrdesetak godina kasnije
zabilježeno je da španjolski trgovci prenose kukuruz preko Italije u Dalmaciju, a svega
nekoliko godina potom kultura se proširila iz Grčke na Crnu Goru. Kukuruz očito u to
doba nije bio dobro prihvaćan, budući ga 1713. šire cesarskim befelima i sultanskim
fermanima. Ipak, sredinom 18. stoljeća, za vrijeme gladi kukuruz se spominje u
Hercegovini i Crnoj Gori (Šatović 1990).
Prijem kukuruza u Europi sasvim je suprotan onome što su o njemu mislili u njegovoj
postojbini. Ondje su ga smatrali ne samo izvorištem civilizacije, nego i tvorcem samog
čovjeka. Naime, mahiz, tj. zrno života, što na jeziku Maya znači ime kukuruza, po
legendi je ono iz čega su rođeni prvi pravi ljudi. Čovjek ga je počeo skupljati i jesti na
području Amerike prije 12.000 g. a uzgajati prije 7.000 g; na njemu su izrasle sve
civilizacije američkih domorodaca. Simbol kukuruzne biljke na reljefima u svetištima
Jukatana bio je križ s lišćem iz kojeg izlaze kišni oblaci u obliku zmije boga kiše, na
vrhu je cucul, sveta ptica slobode, koju obasjava glavni bog, sunce. Izrastao je u
najrodniju zrnatu kulturu svijeta (Šatović 1984a, 3), čija ukupna proizvodnja daje više
organske tvari od svih drugih biljnih vrsta (Šatović 1984a, 4). Njegova primjena nije bila
samo ograničena na ishranu. U njegovoj postojbini, komušina kukuruza korištena je za
zamatanje duhana u velike cigare, po čemu su i dobile ime: riječ zig znači duhan, a ziger
– pušiti (Šatović 1984a, 19). Odnos čovjek – kukuruz nije važan samo za prvoga, jer se
ni drugi ne može sam u slobodnoj prirodi razmnažati, niti bi se mogao bez čovjeka
održati (Šatović 1984a, 4).
Prateći poznate podatke, kukuruz u posljednjoj trećini 16. stoljeća zapažamo u
Dalmaciji, Crnoj Gori, Srbiji, Srijemu, Bačkoj i Banatu, a početkom 17. stoljeća u Istri,
Sloveniji, Međimurju i Varaždinskom generalatu. Da je bio uvriježen i u našim
zemljama koje su bile pod turskom vlašću, govori mjesto iz Satira iliti divljeg čovjeka
M. A. Reljkovića iz 1761. godine na kojem kaže: « (…) naseli Turske iz Azije / Koji
ništa neg kukuruz sije». O raširenosti kukuruza u južnoslavenskim zemljama govori
činjenica da je za njega ondje poznato oko 70 različitih naziva (Šatović 1984c, 4). Tu je
narod tri stoljeća živio uglavnom od kukuruznog beskvasnog kruha, proje, i kukuruzne
kaše pure ili žganaca (Šatović 1984c, 4). Zbog velike upotrebe kukuruza bila je raširena
palegra, tj. avitaminoza. Još u 20. stoljeću bio je glavna hrana. Od 1923. do 1927. više
od dvije trećine jugoslavenske proizvodnje kukuruza trošilo se za ljudsku ishranu, i on je
zadugo ostao u upotrebi, tako da se u razdoblju 1952/55. još oko jedne trećine, a u
razdoblju 1961/65. samo oko jedne desetine proizvedenog kukuruza koristi za stolom
(Šatović 1984d, 3).
Kad je kukuruz mogao biti prihvaćen u Popovu polju? Prvu vijest doznajemo od
zavalskog kaluđera Pamučine, koji je radnju svojih zabilješki smjestio u 1830. Kukuruz
navodi i isusovački misionar Alaya, koji je pisao 1850., a Vice Palunko potvrđuje da su
Popovci 1870. jeli kukuruzu, isto kao pšeničnu pogaču i sjerčanicu. To znači da je u

307
Popovo kukuruz došao i prije poticaja Alipaše Rizvanbegovića iz sredine 19. stoljeća. U
prilog tvrdnje da je ovdje duže govore podaci iz izvanpopovske literature, ali u to
vrijeme nemamo nikakvih izvora o Popovu, pa ni potvrde da je kukuruz bio prihvaćen
ranije. Na njegovu prihvaćenost bi možda mogao upućivati podatak da uočljiv rast
stanovništva počinje sredinom 18. stoljeća. U naredno stoljeće, za razliku od prethodnih
vremena, stanovništvo je udvostručeno, za što su trebali biti poboljšani uvjeti života,
prije svega prehrambene mogućnosti. U Popovu je zbog dugotrajnih poplava sijana neka
sorta kukuruza koja je imala kratki vegetacijski period. Kao što smo vidjeli, kukuruz se
zadržao u Popovu polju do kraja sedamdesetih godina 20. stoljeća kao najdominantnija
kultura, koja je sijana na 80 posto oranica. Tako tvrdokorno držanje, kao glavna
predstavnica tradicionalne poljoprivrede, i u razdoblju kad više nije bila isplativa, mogla
je imati samo kultura kojoj se mnogo vjerovalo.

Znatno manje znamo o putu krumpira do Popova polja. U drugoj trećini 18. stoljeća
Marija Terezija izdaje naredbu županijama o sadnji krumpira – hrani za sirotinju – iako
ga četrdesetak godina prije češki staklari donose u Gorski kotar. Iz raznih bilješki se
stječe dojam da je krumpir različito bio prihvaćan. Posljednjih godina 19. stoljeća žene u
Hrasnu još su ga nosile u njedrima i pojedinačno poklanjale (DNJN, 1971/13:37) poput
kasnije južnog voća ili slatkiša. Uzgajan je u brdskim docima; u polju nije mogao
uspijevati zbog plavljenja. U literaturi o Popovu polju se ne ističe, možda zbog toga što
je najviše polagano pažnje na žitarice i stočarske proizvode.

U južnoslavenskim zemljama, duhan se prvi put spominju 1571. kako se uzgaja u
Đurđevačkoj regimenti Vojne krajine. Ta je biljka dosta rano najavila je da će se oko nje
splesti svakojakih nevolja: 1676. u Dubrovniku se spominje prvo krijumčarenje duhana,
a ravno stoljeće kasnije zbog njegova korištenja izbija tragedija u kojoj je izgorjelo 385
kuća u Varaždinu, zbog čega on gubi naslov glavnog grada (Šatović 1990). Najranije
duhan u Popovu polju spominju Mihajlović (1889a) i Katzer (1903b), te kažu za njega
da je visoke kvalitete i nadaleko poznat. Po tome bi se moglo pretpostaviti da je već tada
imao izvjesnu tradiciju. Uzgajali su ga u vrtovima s najboljom zemljom. Odigrao je
značajnu ulogu u razvoju domaćinstava, jer je donosio novčane prihode koji su
nedostajali tradicionalnom gospodarstvu, te poticao na poboljšanje stambenih uvjeta
gradnjom novih većih kuća. Državi je donosio značajne prihode. Oni za vrijeme
Kraljevine Jugoslavije nisu vraćani kroz ulaganja u poboljšanja životnih uvjeta, nego je
cijena duhana oborena za četiri puta, čime je život bio još teži. Seljaci su skrivali duhan
po pećinama i švercali ga, što su financijski službenici (filanci) progonili. Na prijelazu iz
19. u 20. stoljeće pušenje duhana nije bila raširena pojava jer je bila pitanje statusa.
Naime, imali su ga moralno pravo pušiti samo stariji ljudi, koji su time isticali svoj
ugled.

308
Inaače, najstarije sumarne podatke o uzgajanju biljnih kultura u Popovu polju nalazimo
u jednom od pisama Sorkočevića Aldrovandiju, negdje između 1570. i 1574. U njemu se
nabrajaju jarica (pšenica), ječam, sijerak, proso, raznovrsno povrće poput graška,
slanutka, leće, boba i slično (Grmek i Balabanić 2000, 125).

Širenje agroinovacija u regiji bilo je općenito otežano zbog zaostalosti i različitih
feudalnih sustava; habsburškog, mletačkog, turskog i vojnokrajinskog i dugih ratova koji
su iscrpljivali život. Ipak, do Prvog svjetskog rata odigrale su se velike promjene:
uvođenje kukuruza i drugih američkih okopavina, širenje primjene otkrića tehnike (parni
strojevi), kemije (umjetna gnojiva) i biologije (oplemenjivanje sorti i pasmina te
primjeni prvih linijskih hibrida) (Šatović 1990). U četiri stoljeća od njihova dolaska u
Europu, poljoprivreda je prolazila kroz različite promjene u agrarnim odnosima i tehnici
proizvodnje: od rimskog kolonata, srednjovjekovnog europskog kmetstva, turskog
spahiluka i graničarskih vojnika-seljaka, do moderne poljoprivrede;
od volovskog drvenog rala, konjskog željeznog pluga, do parnog pluga na veleposjedima
(1835. prvi parni stroj radi u Hrvatskoj, 1846. prvi paromlin u Vukovaru);
od ručne sjetve sitnih žitarica omaške, žetve srpom, mlaćenja drvenim mlatom, vršenja
žita gaženjem stoke na gumnu, vlastelinskih vršilica do sprežne višeredne sijačice,
košenja kosom, vršenja parnim lokomobilom (Novi Bečej 1892) i žetve
samozavezivačicom (Bački Petrovac 1907);
od sadnje kukuruza šakanjem, ručnog okapanja motikom do sprežne dvoredne sijačice i
okapanja konjskim okapačem, te mnoge promjene u ishrani stoke, vinogradarstvu itd.
(Šatović 1990, 236).
Te su promjene omogućila nova znanja od prve pismenosti, preko kalendara, knjiga i
poljoprivrednih listova, stručnih časopisa i znanstvenih časopisa, raznih poduka i
tečajeva, do uvođenja poljoprivredne nastave (Šatović 1990, 237). Godine 1872.
pojavljuje se prva europska monografija o kukuruzu4, god. 1887. otvara se dvogodišnja
poljoprivredna škola u Dubrovniku, godinu kasnije u Gružu izlazi knjiga o umjetnim
gnojivima5, a desetljeće iza toga otvara se niža poljoprivredna škola Butmir; 1904. prva
zadruga u Bosni u Orašju, a 1909. otvaraju se niže poljoprivredne škole Modriča, Mostar
i Livno. Važni su i časopisi: od 1900. do 1923. izlazi Vrtlarsko-pčelarski list u Sarajevu,
a 1902. Bosansko-hercegovački težak (Šatović 1990, 216).
Uvođenje novih kultura omogućilo je intenzivniju proizvodnju, više hrane i krme po
jedinici površine, bolji plodored, bolji raspored poljskih poslova, uzgoj bez radne stoke i
bez pluga, ali uz više ručnog i motičarskog rada. Usjevi i nasadi biljaka unijeti iz
Amerike (kukuruz, grah, bundeva, krumpir, duhan, suncokret, paprika i rajčica),
zauzimaju polovicu ukupne površine (Šatović 1990, 212). To je omogućilo bolji uzgoj
životinja, kojima se od američkih pridružio samo puran. Sve to pratilo je poboljšanje

4 Đ. Radić 1872. Sve o kukuruzu, Beograd.
5 D. Hreljanovića 1888. Umjetna gnojiva i njihova poraba. Dubrovnik.

309
uvjeta života. Usput, s tim je dolazilo do otvaranje prometa i mogućnosti za dopremu
raznih dobara i otvaranje za ideje, poboljšani su higijenski uvjeti, došlo je do porasta
broja stanovništva, itd. Istina, dolazilo je i do neželjenih posljedica. Uz Amerike su
prenijete bolesti vinove loze (1885. zapažena peronospora u vinogradima oko Zadra, a
1894. filoksera na Silbi i Pagu) koje su pokosile vinograde, krumpirišta i nanijele druge
posljedice koje su za sobom ostavile velike gubitke.
Međutim, u Popovu polje napredak se provlačio teško i sporo. Ono što je sijano u 16.
stoljeću, po izboru kultura se razlikuje u prvoj polovici 19. stoljeća samo za kukuruz. Još
sredinom 20. stoljeća Popovce u neposrednoj okolici zovu nadimkom sjerkonje, što
znači da je i dalje u upotrebi vrlo prisutna prosolika žitarica Sorghum vulgare, «biljka
kratkog dana». O njezinu okusu govorilo se s prijezirom jer se uobičajeno uzgajala za
stočnu hranu. Međutim, prema zapisanim svjedočanstvima, jedina nije nikad izdala
Popovce.

Degradacija šuma i ogolijevanje krša: Dok je čovjek kroz agroinovacije poticao nove
kulturne biljne oblike, suprotan tok razvijao se sa šumama, koji je u konačnici rezultirao
jednim od najnegativnijih iskustava života na kršu, potpunim ogolijevanjem krajolika.
Proces počinje na područjima na kojima se povećava broj stanovništva, a raznim
zabranama se skraćuju uobičajena stočarska kretanja. Od 14. stoljeća datiraju prve vijesti
o kamenoj pustoši obale, a povlačenje šumskog pokrivača širi se u unutrašnjost.
Međutim, vijesti o uništenju šuma i mjestima na kojima se ona zavidno zadržala, javljaju
se u kaotičnom slijedu koji više puta izaziva zabune.
Na našem području to se dogodilo nakon što je Dubrovačka Republika kupila dio
primorja oko Stona, 1333. godine. Potom je zabranila ispašu na Stonskom ratu
(Pelješcu), a početkom 15. stoljeća i u novostečenim Konavlima. Drugdje uz obalu
zadržava se sve veći broj stoke, raste sve veći pritisak na manja područja i jača
uništavanje šumskog podmlatka. Pored smanjenja ispaše, stočarima je nedostajala
stonska sol. S druge strane, zabrane silaženja planinskih stočara na obale povećava
naseljenost unutrašnjosti i potrebu za zemljom. Ovaj polusesilni način života nadalje će
veću pažnju pokloniti livadama zbog potreba za sijenom, te će im namijeniti
najkvalitetnije terene (Gušić 1957).
Ratni sukobi Venecije i Turske koncentriraju veći broj ljudi i stoke u primorju, što
negativno utječe na vegetaciju. Nakon Kandijskog rata (1645-1669) i Požarevačkog mira
prekidaju se i posljednje sezonske migracije preko granice. U primorju donose zakone i
naredbe kojima se zabranjuje sječenje drva i ograničuje broj grla stoke, čime pokušavaju
ublažiti negativne posljedice (Gušić 1957, 37). Hvarani su već sredinom 15. stoljeća
počeli podizati šest stopa visoke i pet široke ograde da bi zaštitili šumu, no oslabljenu
vegetaciju dodatno napadaju požari, proizvodnja drvenog ugljena i paljenje vapna te
smolarenje. Stanovništvo Luga u dolini Trebišnjice, njih oko 60 domova, sredinom 15.
stoljeća, prema Jirečeku, živjelo je isključivo od ugljenarenja (Gušić 1957, 45), što je s

310
dolinom Trebižata povezano sve do 20. stoljeća. Ima dokaza da je već krajem 17.
stoljeća južna Hercegovina dobrim dijelom pusta i krševita. Putopisac M. Quiclet idući
1658. od mora (Slano) prema unutrašnjosti, prvu šumu nalazi tek kod Ljubinja (Gušić
1957, 44).
No, još u 19. stoljeću, pa i kasnije, ima prirodnih šuma koje održavaju cjelovit biološki
ciklus. Neke od njih pružaju staništa za život jelena, osobito na otocima oko
Dubrovnika. Ti otoci, Elafiti, duguju jelenima svoje ime (grč. elaphos – jelen). U
Napeleonovo doba izvješćuje se o uništenju posljednjih ostataka šuma u primorju.
Zadnji jelen za kojeg se zna da je ubijen u Hercegovini stradao je u selu Otok pored
Ljubuškog 1814., piše Karl Patsch, ali su obale Trebižata, kako navodi, još 1841. bile
pod «pravom prašumom». Još se gustih šuma zadržalo u okolici Stoca, oko «Dabar
polja» i dolini Bregave, gdje je 1914. ubijen «posljednji medvjed». Šume se najbolje
zadržavaju ograđene u dubrave, koje se njeguju i potkresavaju.
Do početka 20. stoljeća Popovci su sjekli šume gdje ih je bilo i pretvarali kraj u obradivo
zemljište, za kojim je s porastom stanovništva vladala sve veća glad. Literatura bilježi
kako na krčevinama ljudi pale vatre, preoru zemlju i siju ječam. Suprotno današnjoj
skrbi za šumu, čovjek prošlih stoljeća doživljavao ju je kao uzurpatora, pa je s njom bio
u stalnoj borbi za životni prostor (Stojanović 1998). Dvostruko svjedočanstvo
literaturnih izvora zadržalo se u Popovu polju do praga 20. stoljeća. Jedni govore da su
na nekim dijelovima Popova šume još tako prisutne da se planina Žaba mogla prijeći „s
duba na dub“. S druge strane u Pamučinino vrijeme boravka u Popovu (oko 1830),
„planine su bile potpuno bez šume“ (1976). Ipak, nedvojbeno, uoči Drugog svjetskog
rata nedostatak drveta za ogrjev toliko je bio izražen da su stanovnici sela sa
sjeveroistočnog oboda polja krčili zaostale krekove. Patsch smatra da je ogolijevanje
krajolika pridonijelo povećanju poplava (NS, 1921/III-25:1-3). Vodu nije imalo što
apsorbirati niti usporiti, te se ona u krakom vremenu nagomilava i zagušuje sve ponore.
Time su se ekstremni uvjeti još više povećali.
Taj je proces zaoštrio pitanje nedostatka vode o kojem putnici često ranije govore, te
doveo do presušivanje pa i iščezavanje izvora. Ljeti, cijelo Popovo, ljudi i stoka, uzimali
su vodu  nekoliko izvora. Registrirani su mnogi primjeri ugibanja stoke od žeđi, čiji su
leševi označavali putove prema pojilima.“Tad utihne planina i zanijeme dvojnice a tihi
grč zavlada krajinom. Gospodar sa strahom dočekuje jutro kada će pobrojati novi niz
uginulih životinja. To je najveća nesreća koja može snaći stočara, veća i od krvne osvete
i veća od pogibije i najmilijeg pobratima“ (Gušić 1969, 16).
Iako bi ovaj šarolik razvoj trebalo podvrći detaljnijoj provjeri temeljenoj na lokalnim
izvorima, degradacija šuma rezultat je posvuda vrlo sličnih procesa. Njoj su pridonijele
složene okolnosti povezane dijelom s prirodnim uvjetima (mediteranska klima suhih i
vrućih ljeta), dijelom s pretjeranim pasenjem i krčenjem šuma (Kranjc 2003), požarima,
stočarstvom i paljenjem klačina.

311
Mimo ogolijevanja, postoje druga oštećenja koja su specifična za krške vrijednosti
Popova polja. Jedno od njih tijesno je povezano s istraživanjima podzemlja Popova
polja. Radi se o uništavanju podzemne faune  o kojem povjesničari biospeleologije
govore s dosta tajnovitosti. Uzroci su u povećanom posjećivanju pećina s osjetljivim
ekološkim sustavima i izlovljavanju posebno endemičnih vrsta. Različita su i mišljenja u
kojoj mjeri znanost može nauditi podzemnoj fauni. Dok Karaman ne dijeli zabrinutost
jer smatra da su legla faune većinom nedostupna, Sket misli suprotno. Navedeno je
nekoliko primjera krijumčarenja podzemne faune koja je na crnom tržištu dosezala
visoku cijenu, ali oko toga vlada velika tajnovitost i pojava nije nikada ozbiljno
razmatrana. Unutar vijesti o uništavanju podzemne gaobaštine, koje su dolazile
uglavnom odasvuda gdje su postojale pećine sa sigama, u Popovu polju zapaženo je u
prvoj trećini 20. stoljeća jedno specifično: oštećenje biogenog bigra u Crnulji. Kad je
1932. došao prvi put u tu špilju, češki zoolog Joseph Kratochvil zatekao je «ogromne
naslage Marifugie [koje] ljudska ruka još nije taknula». U jednom od narednih posjeta,
1937., Kratochvil je primijetio kako su cijeli kvadrati bigra marifugije bili nasilno
raskopani i odneseni. Na drugim mjestima masa marifugije probodena je barbarski
štapom metar duboko. Upozorio je javnost da se marifugija «odlama i prodaje po 2-4 kg
po Parizu, Londonu i Sofiji.» (Kratochvil 1939). Na jednom mjestu spominje se neka
poveća ptica koju su domaći stanovnici zvali kup, a za koju kažu da je nestala (Filipović
i Mićević 1959).

Međutim, u to vrijeme postojali su i obrnuti procesi, u kojima je čovjek nastojao vratiti
sklad u poremećene odnose s prirodom. Zapravo, većina ljudskih djelatnosti na kršu bila
je prilagođena očuvanju prirode i nije dovodila do neravnoteže. Istina, čovjek nije imao
velike mogućnosti narušavati prirodne odnose. Pored toga, nastojao je djelovati kako bi
se prirodni proces vratio u ravnotežu. Jedan od primjera je pošumljavanje krša.
Najstariji poznati pokušaj pošumljavanja je kod Trogira 1868. g (Šatović 1990), a jedan
od prvih primjera u Bosni i Hercegovini – u Popovu polju. «Prve pokušaje
pošumljavanja na bos.-herc. kršu izveli su austrijski šumari devedesetih godina 19.
stoljeća oko Mostara i Duvna, te oko nekih vojnih objekata i utvrđenja. (…) Jedna jedina
od tako izolovanih manjih pošumljenih površina krša u Mokrom koritu kod Ravnoga
imala je svoj smisao, jer je trebalo da posluži kao ugled za pošumljavanje kamenjara oko
Popova polja. To je ujedno i jedina šumska kultura iz austrijskog vremena, koja se na
bos.-herc. kršu održala sve do danas» (Đikić 1957). Kod pošumljavanja treba razlikovati
sretno odabrane biljke koje se unose u okoliš od pošumljavanja koje izaziva agresivne
promjene. Tome će znatno kasnije biti posvećena pažnja.

Čovjek je uzgojio mnoge nove sorte i mnoge pasmine kojima je uvećao raznolikost
živog svijeta. U Bosni i Hercegovini postoji više sorti domaćih životinja, koje su se
razvile u interakciji s ovdašnjom prirodom, odnosno nešto širim područjem. U njih

312
spadaju dva psa: tornjak i barak, brdski konj, dvije krave: buša i gatačko govedo, ovca
pramenka, brdska koza, svinja šiška, golubovi i još neke (Katica i drugi, 2004; Posavi i
drugi 2003). Stoka nije služila samo za domaće potrebe, nego je imala širu ulogu.
Primjer za to odnos Dubrovnika s Popovim poljem i cijelim zaleđem. Stočari su obiljem
tovarnih konja omogućili radijaciju dubrovačkog trgovačkog umijeća. Dubrovnik je
valorizirao stočarsko «blago», uvodio je u kršku pozadinu inozemna dobra i tekovine, a
preko mora prodavao stočarske proizvode i druga dobra zaleđa. Od te umješne zarade
sagrađen je prekrasan i skladan grad, najljepše ostvarenje naše nacionalne i krške
prošlosti – pravi spomenik razbora i putokaz da se u kršu može uspjeti samo razumnom
suradnjom (Roglić 1969).

2.2.2.2. Industrijsko razdoblje

Utjecaj čovjeka na okoliš znatno se povećava uvođenjem industrije. Ti su zahvati izazvali
duboke i opsežne promjene u Popovu polju. Njihov razmjer moguće je procijeniti
informacijama tipa da je najduža europska ponornica, Trebišnjica, pretvorena u betonski
kanal i izolirana od okoliša kojem je bila kralješnica. Samo u njezinu koritu začepljeno je
oko 155 ponora, a u cijelom polju oko 500! Iz sustava su isključeni svi veliki ponori poput
Doljašnice, Crnulje, Ponikve, Provalije i drugih. Prestale su periodične poplave polja koje
su se znale zadržati i više od 300 dana u godini. Ponori su prestali prihranjivati
vodonosnike, čije podzemlje ovise isključivo o oborinama. Podzemlju je oduzeto četiri
milijarde kubičnih metara vode (Milanović 2002a). Hutovo blato je dijelom meliorirano i
u njegovu prirodnom kompleksu napravljena je reverzibilna akumulacija zbog koje okoliš
trpi česte neprirodne promjene razine vode. Malostonski zaljev je ostao bez značajnih
količina slatke vode. Jedinstven sustav od 43 mlinice izgrađene nad ponorima Popova
polja potpuno je izbačen iz uporabe.
Na Bilećkoj akumulaciji primijećena je promjena mikro-klime: ljetno dnevno
isparavanje povećano je i do 10 mm, povećana je vlažnost zraka (Bileća za 12 posto), a
prisutna je i pojava magle (Milanović 2006, 294). Praćen je rad 26 izvora i za svaki je
utvrđeno smanjenje visokih i srednjih voda, kod nekih povećanje malih voda (poput
Robinzona kod Plata i nekih u Hutovu blatu) ili pretvaranje povremenih izvora u stalne
(npr. u Trebinju), što je posljedica gubitaka vode u akumulacijama i tunelima. Izvoru
Ombla smanjen je srednji protok s 33 na 24 m3/s. Međutim, u području Donje Neretva
smanjene su i niske vode nekih izvora, poput Doljana kod Metkovića.

Ekološke posljedice u Popovu polju nisu šire istraživane, ali je upozoreno da će
prestankom redovitih poplava pojasevi endemične zajednice konopljike s vremenom
nestati. Najteže promjene odnose se na vodenu faunu podzemlja. Njoj su uništena i
nestala brojna staništa. To je razlog da su kongerije u skoro svim ponorima i estavelama
izumrle. Vrsta će se očuvati, jer živi dublje u ponorima. U Žiri su preživjele samo one

313
kongerije koje se nalaze u stalnom sifonskom jezeru. Najveće promjene su pogodile
Crnulju. Kolonija špiljskih cjevaša Marifugia cavatica, koja je činila živu stijenu,
potpuno je mrtva, a s njom i druga intersticijska fauna koja je živjela u zajednici.
Betoniranje kanala dovelo je proteuse u veliku opasnost jer su estavele izgubile funkciju,
a odsustvo poplava im je smanjilo dotok hrane.
Zabilježene su negativne promjene u Vjetrenici čiji su uzroci u turizmu: neke kozice
(Troglocaris spp) nestale iz velikih bazena Glavnog kanala. U Žiri je nestala masovna
populacija rakušaca, vjerojatno zbog posjeta (Sket 1983). Turbine u Svitavi pokazale su
se opasnim za faunu koja uđe u dovodni kanal. U Hutovu blatu je od 1983. do 1991.
smanjeno 37 posto broja ptičjih vrsta.

Međutim, većina ovih primjedbi ostala je izvan javnosti sliva Trebišnjice, ili je ostala
unutar stručnih krugova. Na prve ozbiljne probleme u lokalnoj javnosti upozorili su
ribiči iz Trebinja. Javili su o pet velikih pomora ribe od 1979. do 1898. i o više manjih.
Novinar Glasa Trebinja otvoreno je 1981. upozorio da rijeka više ne postoji u
prirodnom smislu. Kvaliteta Trebišnjice kroz Trebinje „nije ni za kupanje a kamoli
piće“. Iako je bilo planirano da će „minimum“ kroz Trebinje iznositi 8 m3/s a nizvodno 5
m3/s, kasnije su iz stručnih službi priznali da on spadne na manje od 2 m3/s (Setenčić
2003, 447).

Taj model funkcioniranja okolišnih prilika mogao bi se ovako prikazati: industrija, koja
je dobila mandat za gospodarski razvitak društva, truje okoliš, na to pokušavaju ukazati
pojedinci iz stručnih krugova, iz nevladina sektora i pojedinci iz državnih instituta; javne
institucije prikrivaju očigledne činjenice, a komisija za životnu sredinu općinskog SSRN
postoji samo formalno. Ekološki svjesni intelektualci, Tebinjci koji žive izvan Trebinja,
potiču stvaranje društva za zaštitu čovjekove sredine, no ono nije osnovano. Ova
situacija važi za Trebinje kao najurbaniju sredinu na Trebišnjici. U manjim sredinama
nije bilo poticaja, niti je izražavana zabrinutost za stanje okoliša.

Tek znatno kasnije, na prijelazu u 21. stoljeće, otkrit će se pravi razmjeri zagađivanja.
Za jednu od najvećih opasnosti označena je Termoelektrana Gacko u kojoj «sagorijeva
niskokvalitetni ugalj i proizvodi energiju po cijeni ozbiljne degradacije životne sredine.
Sve ekološke komponente su ozbiljno ugrožene» (Brnjoš 2003, 71). Suština problema je
u improviziranom načinu odlaganja elektrofilterskog pepela iz TE na deponij Gračanica,
koji je zapravo stari površinski kop. Milijuni kubika vode čija je pH 12,4 zagađuju vode
Mušnice i Trebišnjice (Brnjoš 2003, 71). Treba imati na umu da neutralna voda iznosi
pH 7, te da se u ovom slučaju radi o više od sto tisuća puta lužnatijoj vodi od normalne!
Naime, svaka sljedeća vrijednost deset puta je veća ili manja od prethodne. Tako je pH 8
deset puta lužnatija od pH 7, a sto puta od pH 6. Stručnjaci upozoravaju da ribe ne bi
smjeli izlagati promjenama pH koje su veće od 0.3 na dan. U tom slučaju ribe ne mogu

314
kontrolirati količinu soli, što dovodi do stresa koji na kraju može uzrokovati i smrt ribe.
U tome zacijelo leži dio odgovora na pomore ribe u Bilećkoj akumulaciji. Autor ističe
neophodnost dubinske tehničke i biološke sanacije deponija Draželjevo. Pepeo je poznat
kao hazardna sirovina i po sastavu je dvije trećine živog vapna (CaO), te sadrži i čitav
niz teških metala (Mn, Fe, Co, Ni, Cu, Zn, Ga, Ge, As, Rb, Sr, Y, Zr i dugi) (Mrkonja
2003, 476), čija je štetnost za čovjeka poznata. Njima TE Gacko zagađuje zrak i
površinske vode koje odlaze u podzemlje.

Potom, vode Trebišnjice ugrožava kanalizacija Bileće, koja se neprerađena ispušta u
tamošnju akumulaciju. Ondje postoji i Tvornica tepiha Bilećanka, koja vodu od pranja i
bojenja vune neprerađenu ispušta u jezero. Akumulacija je izvor pitke vode za Herceg-
Novi, te odlazi u sustave Župskog zaljeva, Malostonskog zaljeva i Hutova blata,
odnosno Neretve. Ribnjak Jazina opterećuje kvalitete voda kao naselje od 4-5 tisuća
stanovnika, a postoje i nebrojene divlje deponije čvrstog otpada. Benzinske crpke i auto-
servisi također nekontrolirano odlažu otpad, čiji je vijek poluraspadanja jako dug.
Također, prijetnja su brojne neopremljene i nanadzirane klaonice, septičke jame i
gradski deponiji otpadnog materijala. U Trebinju u okviru Industrije alata postoji
deponij tvorničkog mulja. Trebinje je 1980. dobilo uređaj za prečišćavanje komunalnih
voda, ali zbog smanjenog protoka nizvodno kvaliteta voda pada u treću klasu (Setenčić
2003, 481). Doista, Trebišnjica-kanal tokom ljeta kroz Popovo polje ne izgleda uopće
impresivno. Razina vode nekad se spusti na svega nekoliko desetaka centimetara, pa se
doima gotovo kao barska stajačica. Na pojedinim mjestima isplivaju nanosi mulja i
pijeska iz kojih raste barska vegetacija. Na njih se nasuču odbačene automobilske gume,
plastična ambalaža raznih toksičnih sadržaja: motornih ulja, pesticida… čak i ostaci
uginule stoke, kosturi kakve lešine; čega sve ne (Lučić 2006a).

Primijećeno je da poljoprivreda u Popovu također postaje izvor opasnosti po ekološke
sustava Dubrovačkog primorja. To je istaknuto na više skupova održanih u Dubrovniku
ili Stonu. Na jednom je rečeno da na ekosustav priobalnog područja Neuma negativnog
utjecaja može imati «poljoprivredna aktivnost na obradivim površinama Popova polja
gdje je intenzivna eksploatacija podzemnih voda za navodnjavanje i korištenja đubriva i
pesticida» te procjeđivanjem kroz krške terene i podzemnim tokovima (Prskalo 2003,
471). Bojazan od upotrebe pesticida u Popovu polju istaknuta je i na skupu o održivom
upravljanju primorskim ekosustavima, u Dubrovniku 2002. godine. Već ranije je
navedeno kako je „Hercegovina čuvena po upotrebi pesticida“. Ove zabrinjavajuće
podatke treba uzeti ozbiljno, ali i s rezervom, jer o tim problemima nije još vođena
svestrana i iscrpna diskusija, niti je rađeno nezavisno istraživanje o antropogenim
utjecajima u slivu Trebišnjice (Lučić 2006a).

315
Promjene agrarnog krajolika kao otisak društvenih odnosa: Kroz organizaciju
poljoprivrede kao ključne djelatnosti, agrarni krajolik bilježi društvene promjene koju
nastajale kao posljedica političkih odluka. Najstariji tip krajolika Popova polja o kojem
nama dostupna literatura ima relativno zadovoljavajući skup podataka jest feudalna
organizacija poljoprivrede u turskom razdoblju. Sva zemlja u Popovu polju, s izuzetkom
oko dvadesetak rala, bila je vlasništvo aga i begova (Hasandedić 1990, 282), koji su je
posredstvom čitluka ili hakova davali kmetovima na obradu. Bio je to krajolik otvorenih
polja. Sustav nije bio orijentiran na postizanje veće proizvodnosti, niti na razvoj tržišta
koje je postupno jačalo sa sjevernu stranu Save. Ipak, zahvaljujući nekim utjecajnim
pojedincima i napretku izvan granica, uvođene su nove kulture poput kukuruza koji
podiže prehrambeni standard i duhana koji je rijedak izvor stjecanja novčanih sredstva.
To pridonosi biološkom jačanju i povećanju brojnosti stanovništva, a time i većim
pritiscima na zemlju, koji pored egzistencijalnih zaokupljenosti proizvode i određene
političke posljedice. Pred kraj te vladavine donesena je agrarna reforma, pod kritikom
zapadnih sila da je sva zemlja vlasništvo muslimana, koja u Popovu polju nije donijela
veće promjene. Očitovala se u pravu na ograđivanja dijelova državnog posjeda i imala je
odjeka u susjednim kotarima. Ostala je poznata po izreci: ko spuči zid – njegovo je. Do
tada je bilo uobičajeno korištenje državnih pašnjaka, na koje se plaćao porez prema
broju muških glava. Od tada potječu ograđivanja nekih pašnjaka. Dolaskom Austro-
Ugarske donesena je druga reforma, koja je poboljšala pravni položaj kmeta. Njome je
stekao pravo naslijeđa zemlje, i ona mu se nije mogla oduzeti bez suglasnosti vlasti.
Neka rješenja, poput uvođenja katastra zemljišta, ostala su bez bitne promjene u funkciji
do kraja 20. stoljeća. Međutim, zbog zamršenih političkih i financijskih odnosa po
okupaciji (BiH se morala samofinancirati) reforma se svela na privatno-pravno rješenje,
tj. prepušteno je stranama – agama i kmetovima – da se financijski nagode oko rješenja,
što je usporilo reformu unedogled (Haputmann, 1987, 143), i učinilo je besmislenom.
Najznačajniji agens zemljišnih promjena bili su iseljenici u prekomorske zemlje, koji
ondje stječu novčana sredstva te njima kupuju zemlju, grade salašove i obiteljske kuće.
Zemlja ostaje gruntovno vlasništvo aga i begova sve do treće agrarne reforme 1919.
(Hasandedić 1990, 282). Važno obilježje cijelog tadašnjeg vremena je ono što se u
literaturi naziva glad za zemljom. Poljoprivredno zemljište nastoji se proširiti na račun
pašnjaka i dijelom šuma kojih je još ponegdje bilo. Prave se krčevine i lazine. Pored
krajolika otvorenih polja, širi se krajolik ograđenih vrtova u poselju, terasastih vrtova na
padinama kojima je cilj sprečavanje erozije, te obradive površine u vrtačama i manjim
dolinama. Naziv vrt koji je očigledno najranije bio povezan s obradivom površinom u
manjim depresijama u kršu, preko specifične uvećanice vrtača dao je naziv karstološki
priznatom terminu. U Popovu polju za nešto šire područje obradive zemlje, koje
obuhvaća spojeni niz obadivih površina, vrtova, postoji naziv vrtine. Također, za
obradivu površinu postoji i naziv dòlina, koji također vjerojatno vuče podrijetlo s
obradivim dnom istoimenene morfološke pojave. One su u početku činile krajolik

316
ograđenih polja izvan kojih ostaje otvoreno područje državnog posjeda, koje će kasnije
biti dijelom ograđeno u privatne pašnjake, trave. Unutar trava se nerijetko zna naći i
dolac, ograđeni dio s kultiviranim dnom i okrajkom, prostorm između kultiviranog dna i
zida, koji je obično bio pod mladom šumom. U tim udaljenim obradivim površinama
uzgajaju se kulture koje traži manje obrade. U krajoliku otvorenih pašnjaka pitomiji
zaravnjeni dijelovi nazivaju se vlake, prostor između dva niza stijena strug ili konfin, a
istaknutije stijene koje ga ograđuju kose ili grede. Neka sela su ograđivala dijelove erara
da bi podgojili šumu, budući je pritisak na drvo za ogrjev u potpunosti degradirao
krajolik. I ovaj razvoj pokazuje da je u Popovu polju prvorazrednu vrijednost imalo
poljoprivredno zemljište, a do njega su se cijenili pašnjaci.

Industrijsko bilje se uvelike javljalo, jačalo ili nestajalo ovisno o državnoj politici. U
sklopu toga može se pratiti status duhana, buhača, lana, itd. Komentatori smatraju da je
između dva rata selo u Hercegovini iscrpljivano niskom cijenom duhana – četverostruko
nižom nego prije Prvog svjetskog rata – i visokim porezima, koji su se trošili izvan
područja njihova stjecanja. U Popovu polju između dva rata izgrađena su samo dva
mosta i nekoliko čatrnja. To je gospodarski okvir koji je nazvan povratkom na 1878.
godinu (Hauptmann 1987), unutar kojeg je Hercegovina učvrstila glas pasivne zemlje.
Nakon Drugog svjetskog rata porez je iznosio pola proizvodne cijene kukuruza, pa je
njegova proizvodnja bila više izraz odanosti tradicionalnom načinu života. Standard se
nije poboljšavao u mjeri koju je tražio porast broja stanovnika, seljaci se na području
Popova polja nisu mogli zaposliti izvan poljoprivrede, pa je svaka mogućnost unutar nje
iskorištavana. Na tešku odluku o napuštanju zavičaja i tradicije poticala je i negativna
politička konjuktura, koja se prvenstveno temeljila na ideološkim klasnim postavkama,
ali se očigledno provodila kolektivnim mehanizmima koji su imali i obilježja
nacionalnog.

Naime, temeljni razvojni plan Popova polja favorizirao je državnu poljoprivredu.
Individualna je stavljena u nižerazredni položaj, bila prepuštena stihijskom razvoju te
nije imala podršku stručnjaka ni financijskih institucija. Agrotehnička istraživanja
tempirana su za potrebe državne poljoprivrede, seljacima je uskraćena tehnička podrška
i voda za navodnjavanje, čak nisu predstavljali ni važan izvor radne snage za državni
kombinat. Tome treba dodati i opće stanje u kojem je seljak imao zazor prema novom,
distancu prema učenom i prema agresivnoj političkoj poziciji. Maćehinski odnos prema
privatnoj poljoprivredi ustrajavao je unatoč suprotnom traženju Svjetske banke, s kojom
je takav aranžman i sklopljen. U istom krajoliku djelovala su dva odvojena agrarna
sustava, jedan na zalasku i bez pomoći, drugi u rađanju i s velikim, često lažnim
obećanjima, te među njima nije bilo suradnje.

317
Struktura proizvodnje je, unatoč nekim agroinovacijama, ostala slična, a aktivitet
poljoprivrednika je stalno opadao: ¾ domaćinstava 1978. imalo je zapušteno
poljoprivredno zemljište, a više od polovice zemlje se nije obrađivalo. Veličina posjeda
nije bila važna jer zemlja nije imala značajnu vrijednost. Pri tome se uočava da je zemlja
koja pripada skupinama sela Veličani i Zavala znatno zapuštenija, te da se puno više
obrađuje zemlja koja pripada selima oko Trebimlje i Ravnog. To se dade povezati s
podacima da je najvažniji izvor prihoda u Popovu polju izvan gospodarstva mirovina.
Od ukupno 140 penzionera, 112 ih je steklo zaslugom u Drugom svjetskom ratu,
odnosno 57,2 posto ukupnog broja domaćinstava koja imaju prihode izvan gospodarstva.
Dakle, restriktivan razvoj korigiran je selektivnim političkim faktorima koji imaju očito
nacionalno obilježje. Brojnost mirovina obrnuta je stanju zapuštenosti zemlje. Najviše je
oranica zapušteno u Veličanima (65 posto), najmanje u Ravnom (18,6 posto – a kada bi
se Ravnom oduzela Čvaljina, u kojoj je veliki udio stanovništva primao boračke penzije,
taj bi odnos bio znatno veći) i Trebimlji (8,7 posto). Ujedno Veličani imaju i najviši
iznos mjesečnih primanja u Popovu polju.

Tako, poljoprivreda Popova polja, kao dominantna djelatnost, ostala je bez razvojnih
funkcija, pa su jedni spas Popovcima bile nepoljoprivredne djelatnosti izvan svoga
područja. Izlaz se vidio u zaposlenju izvan ovoga područja. Popovci su ga tražili najviše
u Dubrovniku, zbog poslovnih mogućnosti i zbog povijesnih i obiteljskih razloga, te
Trebinju, Čapljini i nekim drugim središtima. Zbog loših prometnih veza nije bilo
moguće živjeti u Popovu polju i raditi izvan njega. U početku je prakticirana tjedna
migracija, a potom, kad su djeca trebala srednje školovanje, Popovo polje se iselilo. U
Dubrovnik je odselilo daleko najviše Popovaca. Iz 42,7 posto obitelji iselio je najmanje
po jedan član u Dubrovnik, iz 19,2 posto obitelji iselio je najmanje po jedan u Trebinje,
dok je ukupan broj osoba u Dubrovnik znatno veći.

Tako, nepoljoprivredne djelatnosti skoncentrirane u Dubrovniku i Trebinju, ekonomski i
kulturno-psihološki, istisnule su poljoprivrednu djelatnost na ovom području čak do te
mjere da su izostali procesi modernizacije poljoprivredne proizvodnje. Kao posljedica
toga, Popovo polje je zahvatila snažna deagrarizacija na koju su pored razvojne politike
utjecale i povijesne okolnosti.

Sudbina modernizacije Popova polja i agrarni krajolik: U sociološkoj literaturi
pojam modernizacije u najširem smislu odnosi se na društvene promjene kojima se
tradicionalna društva preoblikuju u moderna društva. O tome što je preciznije
modernizacija postoje različita mišljenja. U razvojnoj praksi Hrvatske, Popovu najbližeg
dijela Dinarida u kojem je taj problem obrađivan, modernizacija se „prevodi“ kao
manje-više zamršen skup društvenih odnosa koji će državu u što kraćem vremenu
približiti zapadnoeuropskim društvenim, političkim, gospodarskim i kulturnim

318
standardima. Pri tome se smatra da postoji jedan model koji treba slijediti, bez obzira na
domaće specifičnosti (Štambuk 2002,12).

Društva koja su prethodila modernom dobu prošla su kroz nekoliko razvojnih oblika.
Literatura ih naziva po najvažnijoj djelatnosti: lovačko-sakupljačka, poljoprivredna i
pastirska društva, a pored njih ističe se niz neindustrijskih civilizacija poput grčke,
egipatske i drugih (Giddens 2007, 34). Elementi prva tri društva u većoj ili manjoj mjeri
prisutni su u životu Popova polja. Lovačko-sakupljačka društva nastala su prije oko 50
tisuća godina i danas su općenito pred nestankom: u svijetu ima jedva 250 tisuća ljudi
koji žive od lova i sakupljanja plodova. Prilično su egalitarna, s malom društvenim
nejednakosti. Najmanje im je bilo potrebno rada da bi zadovoljili svoje potrebe, pa su
ostatak posvetili društvenom životu. U Popovu polju sve do osamdesetih godina 20.
stoljeća imamo djelatnosti koje vuku podrijetlo iz tog ranog društvenog oblika. Iako su
se zadržale u upotrebi gotovo do danas, njihov značaj u životu sela nije osobit, jer su
dobra koja se stječu uz pomoć tih djelatnosti, relativno lako nadoknadiva.
Pastirska društva traju oko 12 tisuća godina i danas je njihov tradicionalni oblik života
ugrožen. Sastoji se u uzgoju domaćih životinja, koje su rano omogućile akumulacije
bogatstava i međusobne odnose razmjerno velikih nejednakosti. Živjeli su barem
dijelom kao nomadi i mogli dostići zajednicu od nekoliko stotina do nekoliko tisuća
ljudi (čak i do 250 tisuća). Kao što smo vidjeli, stočarstvo je u Popovu polju bilo važno
zanimanje, a potreba za njim je bila različita u selima koja su imala plodne zemlje od
onih u kojima je obradiva zemlja bila oskudna i po količini i po kvaliteti. Popovo polje,
kao i Dinaridi, pa i cijeli mediteranski prostor, živjelo je ritmom sezonskog stočarstva
(«planištarenja»), koje je pored gospodarske imalo i nemalu kulturnu važnost. To se
stočarenje na petnaestak godina ugasilo za vrijeme i nakon Drugog svjetskog rata, da bi
vjerojatno trajno nestalo iz Popova polja u svom povijesnom obliku sredinom
osamdesetih godina 20. stoljeća. Bivši popovski stočari su uglavnom odselili ili su zbog
starenje napustili taj posao.
Nedvojbeno najvažnija proizvodna djelatnost u Popovu polju bila je poljoprivreda, koja
je temelj za organizaciju društava već oko 12 tisuća godina. Poljoprivredna društva
utemeljena su na malim seoskim zajednicama bez gradova, koja u pravilu najviše
proizvode žito, ali se dodatno pomažu stočarstvom i skupljanjem. Opskrba hranom im je
predvidljivija, pa mogu održavati veća društva, koja u principu nisu nomadska. Unutar
njih se razvija veća nejednakost. Popovo polje je, jasno, već niz stoljeća uklopljeno u
razne državne tvorbe koje su u određenoj mjeri oblikovale njegov identitet, ali po svojoj
proizvodnji ostalo je do nedavno tradicionalno poljoprivredno-stočarsko društvo.
Činjenica da se ovdje nalazila zemlja koju cijela generacija nije morala gnojiti, jer bi je u
dovoljnoj mjeri regenerirale polugodišnje poplave, pokazuje najmanje dvije važne stvari.
Prvo, dokaz je kako je poljoprivreda imala presudnu ulogu za čiju spoznaju nisu
potrebne povijesne analize. Drugo, okolnost da je zemlja svake godine bila raspoloživa

319
za obradu stavlja ovo područje izvan tada uobičajenih proizvodno-ekoloških kategorija.
Naime, takva učestalost sadnje u uobičajenim uvjetima postignuta je tek agrarnom
revolucijom »modernih vremena«, koja je uspjela isključiti ugar. To se razvijalo
postupno: rani sustav »oranica na ugaru«, čiji je plodored kratkog trajanja počivao na
oranicama i stočarstvu, u srednjem vijeku (11-13. stoljeće) revolucioniran je sredstvima
za obradu i pretvoren u trogodišnji plodored s jednom oziminom, jednim ugarom i
jednom jarom žitaricom. Srednjovjekovni je napredak možda udvostručio prinose
žitarica, što je potaknulo demografski, ekonomski i kulturni razvitak, a agrarni krajolik
je postajao sve širi, sve smišljeniji i intenzivniji. Tek revolucija modernog vremena
zamjenjuje ugar s krmnim biljem, pa se svake godine smjenjuju pšenica i krmno bilje, na
čemu se moglo razviti intenzivno stočarstvo i veća proizvodnja gnoja, a s njim veća
proizvodnost pšenice i unos drugih kultura (Defilippis 2002, 255-256). To je, dakle, u
Popovu polju bilo moguće oduvijek. Naravno, oranice Popova polja imale su i poznatih
ograničenja, ponajprije kroz poplave koje su skraćivale, ponekad i fatalno, vrijeme za
vegetaciju i smanjivale prinose, kroz spor razvoj agrotehnike, te kroz tradicionalni izbor
kultura koji je ovdašnja poljoprivreda zadržala sve do svog ugasnuća.

Iako su dominirala poviješću do prije par stotina godina, tradicionalna društva potrta su
za kratko vrijeme. U Popovu polju tradicionalno se društvo odupiralo do kraja našeg
promatranog razdoblja, početka zadnjeg desetljeća 20. stoljeća. Kao što je ranije
prikazano, tehnološki se nije obnavljalo i demografski je urušeno. U to vrijeme neke
zemlje u svijetu su još uvijek bile izrazito poljoprivredne. Tako, oko 90 posto
stanovništva Nepala, Ruande i Etiopije radilo je u poljoprivredi. Progutala su ih moderna
društva, koja se temelje na racionalnim načelima, na industrijalizaciji privrednog a
potom i drugih područja života, te na urbanizaciji, odnosno životu u velikim gradskim
sredinama. Umjesto na poljima, ljudi modernih društava rade u tvornicama, uredima i
trgovinama. U poljoprivredi je na početku zadnjeg desetljeća 20. stoljeća radio tek mali
postotak zaposlenih visokorazvijenih zemalja: Njemačke 3,8 posto, Kanade 3,4 posto,
SAD-a 2,8 posto i Velike Britanije 2 posto (Giddens 2007, 35). Više od 90 posto ljudi
tih zemalja živi u gradovima; društvo je premreženo raznim organizacijama i
institucijama, prometnim vezama i vezama komunikacije, kao i medijima.

Jugoslavija se do sredine 20. stoljeća razvijala kao izrazita poljoprivredna zemlja, a u
drugoj polovici se po modernizacija ubraja u tip zemljama koje stručnjaci nazivaju
zemlje Drugog svijeta (Giddens 2007, 35). Iako je među njima bilo značajnih razlika u
udjelu poljoprivrednog stanovništva i u odnosu prema privatnom vlasništvu u
poljoprivredi, njihov se razvoj temeljio na industriji s centralističkom planiranom
ekonomijom, kojom je rukovodila politika odnosno partija, na ubrzanoj urbanizaciji i sa
smanjenim mogućnostima razvoja privatne „inicijative“.

320
Popovo polje mogli bismo smjestiti u kontekst modernizacije kakav je analiziran u
hrvatskoj literaturi (Rogić 1996), s kojom je, uostalom BiH bila u zajedničkoj državi
cijelo promatrano stoljeće, a koji bilježi ukupno dvije modernizacije. Kao i svuda u
periferijskim zemljama, ovdje modernizaciju karakterizira čestoća rezova, koja najviše
govori o odsutnosti snaga i sposobnosti da društvene institucije i akteri samostalno
nadziru i oblikuju vlastitu preobrazbu (Rogić 1996, 490). Prva se modernizacija
ostvarivala isključivo kroz birokratizaciju, dok su druga dva područja promjena –
industrijalizacija i urbanizacija – izostala.
Istina, u Popovu se za vrijeme turske uprave kroz djelovanje svećenika Palunka protiv
nasilnih tradicijskih mehanizama krađe djevojke i nepopustljivo zagovaranje slobodnog
odlučivanja, naziru prvi važni oblici modernizacije.
Dolaskom Austro-Ugarske uprave postavljene su državne institucije zasnovane na
modernim stručnim zasadima. Posebno je važno da se prvi put uvodi zemljišni katastar,
institucija važna za upravljanje prostorom. S obzirom na perifernu ulogu i prirodne
vrijednosti koje nije cijenila tadašnja industrija, Popovo polje je izostalo iz daljnje
modernizacije kakva je dotakla područja u kojima se razvila drvna industrija ili
urbanizacija koja je vidno obilježila niz gradskih sredina, koja se i danas u njima
prepoznaje (npr. Trebinje, Mostar, Sarajevo, Banja Luka, Brčko, itd). Industrijalizacija
Popova polja stidljivo se pojavila ugradnjom jednog motornog mlina u Ravnom između
dva rata, što je simbolično zadržavanje na razini obrta (Rogić 1996). U prvoj fazi
modernizacije značajan korak je bila željeznička pruga koja je kroz Popovo prošla prve
godine 20. stoljeća, oko koje su napravljene zgrade stanica i stanova za osoblje, te
čatrnje za vodu. Treba istaći da je financirana državnim zajmom koji se vraćao od
poreza koje je ubiran najviše od poljoprivrede. U Popovu polju su po dolasku Austro-
Ugarske osnivane škole. U Ravnom je formirano središte sela s trgom okruženim
dućanima, žandarskom kasarnom i crkvom, što simbolično pokazuje prema razvoju
pasivan, a prema svim vrstama moći podložan položaj stanovništva.
Kao što je ranije rečeno, ovo središte je uništeno u Drugom svjetskom ratu i nije se
obnovilo, što je u skladu s redukcijom centralizacijskih funkcija koju je vlast
„njegovala“ u Popovu polju. U tom razdoblju pokrenut je drugi val modernizacije, koji
se provodio industrijalizacijom, u kojem se nastavila perifernost Popova polja.
Društvene promjene u Popovu polju dugo su se mogle pratiti samo kao posljedice
promjena koje se događaju izvan Popova polja. Hidrocentrale su isušile Popovo polje,
ali na oranicama su i dalje radili seljaci s motikama, ili unajmljenim traktorima koji su
obrađivali uglavnom tradicionalne kulture, a većina domova nije bila priključena na
elektrodistribuciju. Razvoj cesta i drugih elemenata tehničke i komunalne infrastrukture
bio je ponajviše u službi industrijskih planova. Industrija je u Popovo polje stigla ranih
osamdesetih godina 20. stoljeća, ali tada je već poljoprivredno društvo u Popovu polju
bilo ostarjelo i nemoćno, i nije predstavljalo bazu koja će se moći značajno uključiti u
razvoj industrije.

321

Ako bismo modernizaciju poljoprivrede Popova polja usporedili s nekim područjem za
koje imamo podatke, i ondje bismo među različitim rezultatima pronašli nešto sličnosti.
Tako, u nekim dijelovima Slovenije, poljoprivreda je prošla duboke promjene.
Primjerice u doba socijalizacije poljoprivrede (Ilešič 1971, 360), u Bistričkoj ravnici 40
posto zemlje otišlo je pod kombinate. Promjene su se odnosile na sastav i kategorije
iskoristivosti zemlje, na strukturu parcela, ali najradikalniju promjenu agrarnog krajolika
u Sloveniji nakon Drugog svjetskog rata čini bez sumnje rađanje velikih blokova
obrađene zemlje u okviru socijalističkih poduzeća, koji čine oštar kontrast okolnom
tradicionalnom krajoliku (Ilešič 1971, 362). Gotovo svi najjače razvijeni središnji
dijelovi Slovenije sasvim su izmijenili svoj izgled, dok je u slabo razvijenim dijelovima
ostao sačuvan tradicionalni seoski krajolik s nekim crtama modernizacije života ili često
i bez njih, sa značajkama pune dekadencije toga života, depopulacije i nesavladivih
poteškoća s mladom radnom snagom u poljoprivredi. U takvim krajevima modernizacija
se može svesti na sporadične promjene krajolika usamljenih seoskih domaćinstava
(Ilešič 1971, 363-364). Mogu se, dakle, pronaći razvojne sličnosti između Popova polja i
dijelova Slovenije koje je uglavnom mimoišla modernizacija, ali puno bolji dojam ćemo
steći nakon što detaljnije usporedimo sudbinu sličnih morfoloških pojava poput Popova
polja i Cerkniškog polja, čime s bavimo u sljedećem odjeljku.

Ako procese u Popovu polju usporedimo s fazama razvoja koje o modernizaciji nudi
sociološka literatura (npr: Štambuk 2002), uočit ćemo značajno kašnjenje i, što je
najgore, katastrofalne rezultate. Po metodi analize razvojnih faza modernizacije B.
Kaysera (1984) na kompoziciju (selo ima i nepoljoprivredne funkcije, u njemu je
prisutna neegalitarna stratifikacija stanovništva koje je, međutim, svo kulturno
inkorporirano, i u kojem svi posredno ili neposredno žive od poljoprivrede),
dekompoziciju (u kojoj se nepoljoprivredno stanovništvo izvlači sa sela i ostaje samo
poljoprivredno) i rekompoziciju (u kojoj se nepoljoprivredno stanovništvo ponovo vraća
na selo i selo dobiva nove funkcije), Popovo zaostaje po stotinu i više godina za
zapadnim trendovima, ali i po dvedeset-trideset godina za sličnim primjerom u Sloveniji,
Cerkniškim poljem.
Tako, faza kompozicije traje u Europi tokom 19. stoljeća, a u Popovu polju sve do iza
Drugog svjetskog rata; faza dekompozicije u većini europskih zemalja završava
pedesetih godina, a u Popovu polju ugrubo počinje ranih šezdesetih godina 20. stoljeća;
dok faza rekompozicije u Popovu polju u naše promatrano vrijeme nije ni počela.

Tko je u Popovu polju mogao provoditi modernizaciju? Lokalna zajednica nije, jer je
bila višestruko nedostatna. To je jedino mogla država. U literaturi ima mišljenja da iza
modernizacija uvijek stoji država, što u socijalizmu kroz isključenje ili minoriziranje
drugih aktera ima dodatni značaj. Država je u Popovu polju nadzirala sve razvojne

322
tokove, i ona je potpuno odgovorna za sva zbivanja. Vlast se skanjivala „uvući“ Popovo
polje u aktivnu modernizaciju sve do trenutka dok ga nije zahvatila demografska pustoš,
pa ona u ozbiljnijem razvojnom smislu ovdje nije ni došla.

Je li država bile spremna na sve ono što je struka smatrala nužnim za ozbiljniju
organizaciju poljoprivrede Popova polja: za dugoročne i obuhvatne intervencije, za
sanaciju i revitalizaciju cijelog područja (kao uvjet za postizanje većeg stupnja
aktiviteta), što je pored uređenja zemljišta značilo, prije svega, formiranje jednog naselja
koje bi bilo središnje i gravitirajuće za cijelo područje Popova polja? Je li država bila
spremna za razvijanje privredne, komunalne, zdravstvene, kulturno-obrazovne i
administrativno-političke djelatnosti, koje bi morale imati gradsku organizaciju i način
života? Ravno je imalo najviše pretpostavki za to. Također, to je podrazumijevalo
uređenje prometnica, u naseljima i među njima (Hodžić at al. 1979). Glavni okvir za
razumijevanje depresivnog stanja u Popovu polju jest, s jedne strane, njegova prostorna
izoliranost s udaljenim gravitacijskim centrima u kojima je koncentriran rad i cjelokupan
društveni život, a s druge strane, ostajanje bez vlastitog gravitacijskog središta
(polifunkcionalnog centralizirajućeg naselja). Podizanje socijalne gustine (aktivnosti,
prometnica itd.) bio je osnovni uvjet revitalizacije Popova polja, tj. suzbijanje daljnjeg
odseljavanja najvitalnijeg stanovništva i stvaranja pretpostavki za njegov rast. Bez toga
nema razvoja, a sva ulaganja ostaju nesigurna (Hodžić et al. 1979). Čini se presudnim
upravo to što je država dugo nakon Drugog svjetskog rata izbjegavala te promjene! I da
je pasivna zemlja nastavak neaktivne politike prve Jugoslavije na selu. Možda se prema
kraju stoljeća pokazivala sklonost k promjenama. Naime, tada je država postajala sve
mekša prema tržišnim akterima, osobito u drugoj polovici osamdesetih, počela je
koristiti pojam socijalizma s ljudskim likom, i počelo se govoriti o regionalnim
povezivanjima s regijama u kojima prevladava tržišna privreda. Međutim, je li država
doista bila spremna na takvu modernizaciju ostat će tajna, jer je razvoj nasilno prekinut
ratom 1991. godine.

Kao važna obilježja modernizacije smatraju se akumulacija bogatstava, stalna revizija
tehnologije, razvoj ekonomski poticane znanosti, nastajanje modernih oblika
komuniciranja, politika koja potiče rast i na njemu razvija svoju moć, gubljenje
autoriteta tradicije pred racionalnim objašnjenjima, razvijanje ideje slobode, jednakosti i
sudjelovanja u vlasti i slične pojave (Giddens 2007, 44-45). Većina tih procesa nije se ni
pojavila na tlu Popova polja, a u razvijenim modernim društvima dovedena je u pitanje i
dobila svoju protimbu. Naime, u modernim društvima potkraj 20. stoljeća sve više jača
gubitak vjere u znanost, tehnologiju i racionalno planiranje, te se javlja sumnja u velike
birokratske sustave. Niz teoretičara za takva društva smatra da su napustila modernu
fazu i postala postmodernim. Industrijska društva postaju postindustrijska društva, u
kojima moderne tehnologije zauzimaju vidno mjesto, u kojima sve više zaposlenika radi

323
u uslužnim djelatnostima, razonoda ima sve veću ekonomsku ulogu, a mediji nisu samo
središnje sredstvo društvenog općenja, nego i vrlo važan ekonomski čimbenik. Ljudi
postaju svjesni štetnog djelovanja onečišćenja, okreću se prirodi i zaboravljenoj ili novoj
duhovnosti (Haralambos i Holborn 2002, 9). Literatura o modernizaciji hrvatskog sela,
međutim, zadržava se izvan kategorija postmodernog, ali smatra da nova modernizacija
treba čuvati ruralne posebnosti koje su izrasle u okviru lokalnih i nacionalnih tradicija,
čiji rezultat odnosa većim dijelom ovisi o glavnim akterima (Štambuk 2002).
Bez obzira kako zvali tu najrazvijeniju fazu modernih društava, u njoj je svakako visoko
istaknuta važnost okoliša i tradicijskih oblika. A da ono nije samo teorijsko, niti da je
zahvatilo samo marginalne aktere, potvrđuju i političke odluke međunarodnih
organizacija. Naime, 1992. godine, kad je Bosna i Hercegovina utonula u kaos rata, koji
označava kraj naših prospekcija Popova polja, na Konferenciji Ujedinjenih naroda o
okolišu i razvoju u Rio de Janeiru, na najvećem dotadašnjem sastanku svjetskih vođa
(čelnici i visoki dužnosnici 179 vlada), usvojen je plan djelovanja na rješavanju
problema razvoja i okoliša, popularno nazvan Agenda 21. Njegova osnovna ideja jest
održivi razvitak, koji se vidi u usklađenosti gospodarskog rasta i prirodnih ekosistema.

Usporedba sudbina dva istaknuta polja: Popova i Cerkniškog: Zašto se Popovu
polju to dogodilo? Jesu li druga polja imala sličnu sudbinu? Ta su nas pitanja potaknula
na usporedbu s Cerkniškim poljem, s kojim Popovo dijeli niz referentnih činjenica:
položaj, veličinu, hidrološki režim i donekle povijest istraživanja. Konačno, Cerkniško
polje omogućuje usporedbu jer o njemu postoji obilje dostupnih radova (Kranjc 1987,
1995, Kranjc, Andrej i Maja 1992, Gospodarič 1970, Habič 1974).
Oba polja nalaze se u Dinarskom kršu, jedno na južnom a drugo na sjevernom dijelu;
oba pripadaju geotektonskoj jedinici visokog krša te im je zajednički smjer pružanja. Po
morfologiji i hidrologiji ubrajaju se u tipična krška polja. Popovo polje ima površinu od
oko 50 četvornih kilometara, Cerkniško oko 40. Oba su okružena visokim brdima: s
jedne strane nižim, a s druge višim: Popovo polje s južne strane Brekovcem visine skoro
tisuću metara, a Cerkniško sa sjeverne Bloškom planotom visokom 750 m; Popovo sa
sjeverne Bjelasnicom visokom 1396 m, a Cerkniško s južne Javornikom koji doseže
1268 m. Oblik Cerniškog polja je okruglast, a Popova klinast i malo zakrivljen, što je
različito obilježje. Dok je Cerkniško polje homogena geografska cjelina, Popovo polje se
najčešće dijeli na ono u širem i užem smislu.
Hidrološki, Cerkniško polje dijeli se na izvorni, estavelni i ponorni dio, a Popovo u
širem smislu, s obzirom na snažne alohtone izvore, na izvorno-ponorni, estavelni i
ponorni dio. Maksimalni dotok vode u Cerkniško polje je 211 m3/s, a prosječni za
pojedina razdoblja 18 ili oko 27 m3/s (Kranjc 1986, prema Smrekar 2000), a u Popovo
polje znatno prelazi tisuću m3/s. Ukupan kapacitet otjecanja iz Cerkniškog polja doseže
oko 40 m3/s, od čega oko 42 posto otječe u Ljubljanicu, a 58 posto u Planinsko polje (u
razdoblju 1972-1975.), a iz Popova je veće od 300 m3/s (Milanović 2003).

324
Neravnoteže između dotoka i otoka stvaraju dugotrajne poplave, koje su na Cerkniškom
polju od 1960. do 1982. prosječno trajale 285 dana godišnje, pojedinih godina u tom
nizu po 358 ili 360 dana. To najbolje pokazuje zašto ljudi počesto Cerkniško polje zovu
Cerkniško jezero (Kranjc 1987, 156). Redovita poplava zauzima približno 20 km
površine Cerkniškog polja ili malo manje od polovice, ali je 1851. iznosila 28 km2, te je
bila ugrozila neka naselja (Smrekar 2000).
Dužina poplava u Popovu polju 1890-1940., prosječno je iznosila 253 dana, a 1915.
godine 313 dana. Veličina sliva je više od 30 puta veća od Popova polja, tako da uz
prosječne oborine od 1750 mm i koeficijent otjecaja između 5 i 210 posto srednjeg
otjecaja, te veliku količinu prikrivenih podzemnih tokova, polje poplavi za kratko
vrijeme, po nekim izvještajima za četiri sata. Cijelo polje bude pod vodom čija dubina
na završetku polja prelazi 30 metara.

Oba su polja, dakle, tipični primjeri periodičnog krškog jezera, koje se u štokavskom
dijelu zove blato. Iako su po dužini poplava ova polja slična, količina vode u Popovu
polju je znatno veća. Ove hidrološke okolnosti uvjetovale su specifičan biotički razvoj
polja kojeg ne čini samo vodeni ili kopneni ekosistem nego oba; poplavna područja koja
se smjenjuju sa sušnim ubrajaju se u biološki najbogatija (Beltram 19966, prema
Smrekar 2000). U poplavnom dijelu Cerkniškog polja istaknuta je vegetacijska zajednica
u kojoj je glavni član trstika, a u Popovu polju konopljika. Vrlo je bogat i raznolik biljni
i životinjski svijet.

Morfološke, a osobito hidrološke prilike privlačile su pažnju istraživača koji su dali
ozbiljne priloge povijesti karstologije. Nakon antičkih zabilješki za ova polja, Popovo
polje su istraživali dubrovački renesansni znanstvenici (Gučetić i drugi), a Cerkniško
polje je u svijetu proslavio J.V.Valvazor 1696., čiju su tradiciju slijedili mnogi slavni
istraživači.

Plodna zemlja privlačila je stanovnike koji su obodima polja izgradili naselja, ali su
poplave s drugim okolnostima stvarale pojave velike agrarna gustoće i činile život u ova
dva polja teškim. Stoga se smatralo da je rješenje u isušivanju polja. Prvi u nizu planova
melioracije Cerkniškog polja javlja se sredinom 19. stoljeća, a plan za sprečavanje
poplava u drugoj polovici stoljeća. Do kraja Drugog svjetskog rata bilo ih je nekoliko, i
svi su išli na snižavanje riječnih korita, širenje ulaza ponora i podzemnih sifona, čišćenje
ponora, sprečavanje unosa krupnijih plavina koje bi sužavale podzemne kanale i slično,
ali rezultati nisu bili zadovoljavajući. Ozbiljna prepreka ležala je u bojazni da bi
povećanjem kapaciteta otjecanja bila ugrožena nizvodna područja. Rezultat svih

6 Beltram, G. 1996. The Conservation and Menagement of Wetlands in Slovenia, doktorska disertacija,
Bruxelles.

325
promjena u Cerkniškom polju bio je skraćivanje poplava za prosječno jedan mjesec, ali
razina voda se nije bitno mijenjala (Kranjc 1987, 159).
Bilo je i nekoliko suprotnih ideja, da se polje pretvori u trajnu akumulaciju. Prvu je
lansirao Theodor Schenkel 1912., koji je imao planove i za Popovo polje, no mnogo
ozbiljnije je shvaćena Vodnogospodarska osnova porečja Ljubljanice iz 1954. (iste
godine je nastao sličan dokument i za Trebišnjicu), koja je predviđala kombinaciju
odvojene akumulacije od melioracije na 2400 ha površine. Desetljeće kasnije ocijenjeno
je da bi melioracija ipak bila preskupa, pa je predloženo pretvaranje polja u jezero, što bi
uravnotežilo vodni režim Save te poslužilo za razvoj turizma, ribnjičarstva i sl. Krajem
šezdesetih izvršeni su radovi kojima su, pored inog, zatvoreni najveći ponori Cerkniškog
polja, nakon čega je počeo pokus s jezerom (1969-1972). Na jezeru, koje je bilo dio
projekta Gornji Jadran, bio je planiran niz sportskih i rekreacijskih aktivnosti. Međutim,
projekt se pokazao manjkav i od njega se odustalo. U prvoj polovici osamdesetih,
pokrenut je još jedan projekt koji je jezero nastojao osigurati nasipom i udaljiti ga od
okršene zone oko ponora, ali nije ostvaren.
Potom je nastupila promjena u tretmanu Cerkniškog polja: umjesto isušivanja ili sasvim
suprotno, ujezerivanja, izabrana je treća varijanta: očuvanje njegova prirodnog ritma. To
se nastojalo uklapanjem u Notranjski regijski park čiji je cilj spriječiti buduće posege
koji bi bitnije utjecali na djelovanje i izgled polja. Odvijalo se to pod geslom povratka
Cerkniškog jezera u prirodne uvjete. Iako su neki raniji radovi poništeni, teško je
govoriti o prirodnom stanju Cerkniškog polja, pa se prije radi o povratku u stanje
prethodne melioracije (Kranjc 1995, 52).
Svi izvještaji i planovi koji se tiču Cerkniškog jezera odišu negativnim raspoloženjem i
javljaju o štetnosti, premda ima razloga da se gleda i pozitivno (Kranjc 1987, 159).
Unatoč vidljivih promjena, krška polja Slovenije su u stanju koje je blizu prirodnom.

Popovo polje je izloženo mnogo snažnijim i dalekosežnijim posljedicama. Preko noći je
isušeno i ostalo bez svog prirodnog ritma. To svakako ima posljedice na njegovu
geomorfologiju, o čemu do sada nije mnogo govoreno. Zapažene su pojave vodene i
eolske erozije, mijenja se vegetacijski pokrov, ali šire ekološke promjene nisu
istraživane. U tom pogledu, sudbina Popova polja i Cerkniškog polja su bitno različite.
Cerkniško polje doživjelo je više manjih intervencija, dok se Popovo polje srelo sa
znatno manje zahvata, od kojih su posljednje intervencije bile mnogo dublje i sa
neusporedivo većim posljedicama. Unatoč jakim željama, Cerkniško polje, kao ni jedno
drugo polje u Sloveniji, nije potpuno isušeno kao Popovo polje (Kranjc 1995, 52).
Slovenska praksa ulijeva nadu da će klasični krš očuvati neke svoje klasične pojave,
poput polja koja imaju relativno neizmijenjen izgled i funkciju (Kranjc 1995, 52).
Međutim, sva polja istočne Hercegovine po svemu sudeći očekuje sudbina Popova polja.
Doda li se tome da su promjene uvelike zahvatile i niz polja na zapadu Bosne i
Hercegovine (u Duvanjskom se spominje termoelektrana!) od kojih je najgore do sada

326
prošlo Livanjsko, koje je opisano kao tipično krško polje, razloga za zabrinutost je
napretek, a potreba za hitnom revizijom planova se nameće kao neumitna.

Ova dva polja prirodne sličnosti doživjela je velike razlike društveno-geografskih
obilježja, koja imaju velikog utjecaja na opterećenost okoliša. Promotrit ćemo ih kroz
naselja, komunalnu opremljenost, razvoj industrije i procese deagrarizacije.
Naselja – Cerkniško polje ima 12 naselja koja su 1961. zbog zapošljavanja u gradu
imala najmanje stanovnika, 3.900, dok su 1991. imala 30 posto više, ukupno 5.348.
stanovnika. Razlozi su snažan razvoj sekundarnog sektora, prvenstveno brojnih obrta,
najviše iz drvne industrije. Godine 1997. sva cerkniškopoljska naselja imaju daljnji
porast na 5.565 stanovnika, unutar kojeg broja je smanjen udjel aktivnog stanovništva. U
tranziciji je ugašeno niz obrta i porastao udjel tercijarnog sektora s 19 na 30 posto. U
Popovu polju ima trostruko više naselja, i ona su manja. Demografski podaci u Popovu
pokazuju obrnuti trend, koji je uz niz nepovoljnih povijesnih i društvenih okolnosti,
doveo do demografske pustoši. Sastav stanovništva je različit: dok u Cerkniškom polju
ima mali postotak poljoprivrednog stanovništva, u Popovu je gotovo isključivo
poljoprivredno.
Komunalna opremljenost – u Cerkniškom polju na vodovod su priključena gotovo sva
sela, skoro 9/10 stanovništva koristi vodu iz javnog vodovoda, dok je u Popovu polju
samo Ravno priključeno na javni vodovod. Sela Cerkniškog polja različito su
opremljena kanalizacijskom mrežom, dok u Popovu polje nema javne kanalizacije nego
septičke jame bez nadzora; pored legalnih u Cerkniškom polju ima i divljih odlagališta
otpada koja su još aktivna, a u Popovu literatura ne spominje taj problem. Zbog velike
količine kemikalija u drvnoj industriji, prije 1990. u Cerkniškom polju bilo je
onečišćenja voda, što je kasnije poboljšavano napuštanjem nekih od najneprikladnijih
kemikalija i izgradnjom pročišćivača. Popovo polje nije imalo takvih problema. Dakle, u
komunalnoj opremljenosti za korištenje i odvodnju komunalnih voda postoji bitna
razlika između ova dva polja. To vrijedi i za stupanj izloženosti onečišćenju, koje je u
Cerkniškom polju posljedica razvoja, a koje je izostalo u Popovu polju.
Industrija – odmah iza Drugog svjetskog rata na jakoj drvnoj tradiciji objedinilo se
sedam pilana koja su bile stožer industrijskog razvitka Cerkniškog polja. Ta i druge
organizacije su se postupno mijenjale i modernizirale uključujući izradu stolarije i
pokućstva, da bi 1981. jedno od poduzeća brojilo 1.900 zaposlenih, od čega gotovo
tisuću s područja Cerkniškog polja. Industrijalizacija Popova polja započeta je tek
krajem sedamdesetih i početkom osamdesetih godina – poljoprivredno dobro, tvornica
alata i manja farma brojlera – kad je Popovo polje uglavnom napustilo aktivno
stanovništvo. Privatna inicijativa koja je odigrala važnu ulogu u Cerkniškom polju, u
Popovu je ostala na nekoliko manjih ugostiteljskih lokala.
Deagrarizacija područja – od 1961. do 1991. broj poljoprivrednog stanovništva u
Cerkniškom polju se smanjio s oko trećine na 3,7 posto. Zapravo, trenutačno se na

327
Cerkniškom polju oko 15 posto stanovništva bavi zemljoradnjom, ali većinu njih čine
polu-poljoprivrednici (Smrekar 2000). U novije vrijeme (1997) obrađuje se malo više od
četvrtine njiva koje postoje u katastru, a mnoge su pretvorene u livade. Na trećini
obrađivanih njiva je pšenica, a na četvrtini krumpir. Ta se struktura smatra
tradicionalnom, ali se održava zbog povoljnih cijena na tržištu (Smrekar 2000). Također,
uzgaja se dosta silažnih kultura, zbog jačanja stočarstva kao privredne aktivnosti. Više
od trećine posjeda su livade, čija je kakvoća, kako se bliže jezeru, sve manja. Livade i
pašnjaci osiguravaju krajobraznu raznolikost, jer ih čini mnogo različitih vrsta, zbog
čega su stabilan sustav. Povećana je površina pod trstikom, što je tekovina pokusa s
ujezerivanjem polja. Velika je razdrobljenost parcela – prosječna veličina posjeda je oko
1,1 ha. Najnovije vrijeme obilježavaju dva procesa: sve više imanja se pretvara u livade,
i sve se više uzgajaju konji. U Popovu polju je vrijeme do 1991. obilježila akutna
deagrarizacija u kojoj je sve više zapuštane zemlje, u kojoj je izraženo slabo praćenje
modernih sredstava za obradu zemlje, i rapidno gubljenje stanovništva.
Mreža cesta u ova dva polja je slična; čine ju po jedna regionalna cesta uz rub polja, a
ostale su lokalne, s tim što je kvaliteta lokalnih cesta u Popovu polju znatno niža i neki
zaseoci su još izvan mreže. Turizam je slabo razvijen i na jednom i na drugom polju.
Popovo polje imalo je većeg atraktanta, Vjetrenicu, čiji je slovenski pandan, Postojnska
pećina, od Cerkniškog polja udaljena oko osam kilometara zračne linije, odnosno oko 20
km cestom. Postojna ima neusporedivo plodnije povijesno iskustvo i turističku posjetu
veću za sto puta. Najbrojnije posjete Cerkniškom polju traju nekolikom sati, i male su
smještajne mogućnosti, svega 21 ležaj, slično kao i u Popovu polju do 1991. godine.
Najprivlačniji turistički proizvod Cerkniškog polja je jahanje konja.

Na različitu sudbinu fizičko-geografski sličnih područja, bitno su utjecali društveni
faktori. Društvena razvijenost Cerkniškog polja zacijelo je bila poticajno-stabilizirajući
faktor razvitka, budući je većina stanovništva živjela od industrije s prethodnom
obrtničkom tradicijom. Istodobno, takav društveni agregat mogao se pojavljivati kao
faktor koji će utjecati na donošenje društvenih odluka, te one nisu mogle biti isključivo
donošene „odozgo“. Konačno, u slovenskoj javnosti djelovala je mreža znanstvenih,
ekoloških i kontrakulturnih društava i pojedinaca koja je u određenoj mjeri usmjeravala
odluke prema okolišno prihvatljivim. Pri tome, ne treba gubiti iz vida bojazan za
sudbinu nizvodnih područja, unutra kojeg je Ljubljana, kao intelektualno, znanstveno i
okolišno središte Slovenije. U BiH je takvo nešto bilo u povojima, ako uopće možemo
govoriti da je postojalo. Čak ni Dubrovnik, najveće turističko središte Jadrana, nije do
danas postavio pitanje ima li užasno štetna industrija u slivu Trebišnjice ikakva utjecaja
na vodu Omble, koja je uvjet njegova opstanka.

328
2.2.3. Osluškivanje prirode

2.2.3.1. Nosivost krajolika i antropogene promjene

Cerkniško polje se u suvremenoj slovenskoj literaturi ističe kao primjer naseljenog
krškog područja i njegova se prirodna obilježja valoriziraju s obzirom na ljudske
utjecaje. Potreba praćenja čovjekova utjecaja na „okolinu“ isticala se i ranije u
geografskoj literaturi koja se bavila agrarnim krajolikom. Uobičajeno izražava se
nosivošću krajolika ili prihvatnom sposobnošću prostora, što znači broj pojedinaca koji
može prehraniti određeni prostor bez degradacije prirode. Prirodna nosivost krajolika
određena je plodnošću tla, bogatstvom voda, ruda i drugih prirodnih vrijednosti
(Crkvenčić i Malić 1988). Prihvatna sposobenost za neko područje nije fiksna i može se
izmijeniti poboljšanjem tehnologije. Primitivni oblici rada dovode do prenaseljenosti
krajolika, pa se pod pritiskom stanovništva širi prostor pod oranicama, skraćuje se
razdoblje pod ugarom, pašnjaci se prekomjerno koriste, te se smanjuje nosivost
krajolika. U tradicionalnim društvima to se najčešće rješavalo pasivno, iseljavanjem i
povećanom stopom smrtnosti. Primjenom modernih tehnika obrade zemlje, nosivost se
može višestruko povećati, što znači da se time povećava mogućnost krajolika za
prehranjivanjem ljudi. Neadekvatnim podizanjem nosivosti krajolika stvaraju se štete:
degradira se tlo, nestaje prirodna vegetacija, razvijaju se monokulture koje dodatno
iscrpljuju tlo i čine ga podložnim bolestima, a pretjerano gnojenje i upotreba kemijskih
sredstava ruše ravnotežu ekosistema. Tako, poljoprivreda svoju funkciju zaštite prirode
pretvara u suprotnost, a cijeli proces dovodi do nove pojave prenaseljenosti, ovaj put sa
znatnijim ekološkim posljedicama.

Utjecaji na okoliš imaju, kao što smo vidjeli, dugu povijest, ali su bili pod kontrolom
tradicionalnih društava, koja su uglavnom vodila računa o prirodnoj ravnoteži.
Zahvaljujući dobrom iskustvenom poznavanju prirode, ta su društva izbjegavala punu
eksploataciju svih potencijala svog okoliša. Ta se ravnoteža izgubila razvojem
industrijskih društava, koja su motivirana strategijom rasta i logikom zarade (Delort i
Walter 2002, 198). Narušavanje ekosistema se dugo smatralo cijenom koju treba platiti
za industrijski razvitak. Tako, znalo se sve poduzimati da se zaštiti industrija a ne
ugroženi okoliš (Delort i Walter 2002, 198), dok nije postalo jasno da su utjecaji
planetarni te da i promjene dobivaju globalni značaj.

Praktični odgovori javljali se su najprije punktualno u okviru sjevernoameričkih praksi
očuvanja ekosistema u zaštićenim područjima poput nacionalnih parkova. Danas se u
takvim sredinama govori o nekoliko pristupa i tehnika poput sustava praćenja utjecaja
posjetitelja, modela održivosti, modela upravljanja rizikom, modela upravljanja preko
standarda kvaliteta (Hamilton-Smith 2002:17-18) i o drugima. Budući se znatan dio

329
takve brige pojavljivao u krškim ekosistemima, u IUCN-u je formirana posebna radna
skupina koja je izradila vodič za upravljanje kršem i pećinama (Watson et al. 1977).
Početkom devedesetih godina 20. stoljeća UNESCO je utvrdio novu kompleksniju vrstu
dobara za Popis svjetske baštine, tzv. kulturni krajolik. Ona propisuje detaljnu evaluaciju
prirodnog i kulturnog aspekta baštine: kod prvog treba ispitati vrijednosti s obzirom na
nacionalni i regionalni kontekst, krajolik i geodiverzitet, vodu i zrak, podzemni krajolik,
sadržaj pećina, te površinski i podzemni biodiverzitet; kod drugog nalaže evaluaciju
nacionalne i regionalne povijesti, etničkih kretanja populacije i njezina sastava,
mogućnosti i ograničenja područja, te razvoje prethistorijske, historijske i suvremene
kulture (Hamilton–Smith, E. 2004). Nerijetko, ovakva evaluacija ispostavi znatno širu
sliku vrijednosti od očekivane.

Iako stotinama godina privlačno zbog obradive zemlje, Popovo polje do zadnje trećine
20. stoljeća nije imalo negativna iskustva izazvana industrijalizacijom. Poljoprivreda je
još bila uvelike tradicionalna, a industrija se jedva ovdje pojavila. Prvi val
modernizacije, kao i drugdje u regiji, nije imao štetnih posljedica za prirodu niti je
neprijateljski doživljavao prirodu. Dapače, ona se još tada veličala kao tvorbena sila, ali
je donekle socijalizirana da je se može smatrati zajedničkim nacionalnim zavičajem
(Rogić 1996, 493). Drugi val modernizacije isušivanjem je ostavio duboke posljedice na
ekosisteme Popova polja, ali je njegovo oronulo stanovništvo čeznulo za useljavanjem
industrije kao spasom.

Za to vrijeme drugdje je vladala potraga za modelom očuvanja koji će kasnije biti
nazvan održivi razvitak, kojeg nudi Agenda 21. Njegov je cilj uskladiti gospodarski rast
i prirodne ekosisteme, tj. standard ljudskog života temeljiti na mogućnostima prirodnog
okoliša, bez iscrpljivanja resursa koji budućim generacijama moraju ostati neizmijenjene
kakvoće i stupnja iskoristivosti (Špes et al. 2002). Ova iskustva su i danas nepoznata ne
samo u Popovu polju nego i drugdje u Bosni i Hercegovini, ali je na sjeveru Dinarida
uložen decenijski napor u razvoj metodologije ranjivosti okoliša, kojeg ćemo ukratko
predočiti da bi pokazali na ono što je potrebno Popovu polju. Održivi razvitak je onaj
razvitak koji uvažava nosive sposobnosti okoliša, a to je regeneracija i samoočišćenje.
On teži očuvanju ekosistemske stabilnosti, vitalnosti i raznolikosti prirode, i korjenito
smanjuje iscrpljivanja neobnovljivih prirodnih izvora (Špes et al. 2002).

Važna podloga za to jest stručno vrednovanje, tj. kvantifikacija okoliša i svih njegovih
sastavnica. Budući je nosiva sposobnost svakog okoliša različita u odnosu na različite
ljudske posege, prvi korak je izrada studije ranjivosti okoliša i na njoj utemeljen stupanj
zaštite okoliša, a zatim izrada ocjene utjecaja na okoliš, i na kraju ocjene konkretnih i
planiranih utjecaja na okoliš (Špes et al. 2002).

330
Svi ekološki sustavi teže dugoročnoj stabilnosti, i imaju sposobnost prilagodbe na
vanjske utjecaje, da ih apsorbiraju ili neutraliziraju i uspostave novu ravnotežu. Time
održavaju dinamičnu ravnotežu, koju suviše jaki utjecaji mogu srušiti i dovesti do
degradacije i uništenja ekosistema. Stoga se kod studije na jednoj strani vrednuju
prirodno-geografski pokazatelji koji određuju nosive sposobnosti okoliša, a na drugoj
strani čovjekovi zahvati u okoliš i promjene koje nastaju upotrebom tla i prirodnih
izvora, tj. stupanj opterećenja ili općeg onečišćenja i degradacije okoliša. Konkretno
vrednovanje nekog krajolika temelji se na prethodnom krajobrazno-ekološkom
raščlanjenju prostora. Primjerice, Cerkniško polje je svrstano u dvije takve zone, kršku i
ruralnu. Osnovne prirodne i geografske značajke krške regije su pokrivenost
karbonatnim stijenama za koje su karakteristični brojni krški pojavni oblici. Polja i
kotline su sklone rjeđim ili češćim poplavama. Najznačajniji krška pojava su speleološki
objekti, koji s ekološkog aspekta predstavljaju osebujan krški biom.
Polja su osjetljivi ekološki sustavi, otvoreni vanjskim utjecajima. U tom pogledu
hidrološko zaleđe, iz kojeg voda dolazi u polje, ima veliku važnost. Naime, za krš je
karakteristična rijetka riječna mreža, koja je većinom skoncentrirana na krška polja, s
brojnim ponorima i s niskim protocima. Među prijetnje zagađenju tih voda ubrajaju se
naselja i industrija kao točkasti zagađivači, koje je lakše kontrolirati; promet je linijski
zagađivač, a poljoprivreda i turizam su površinski zagađivači, pa ih je teže kontrolirati.
Voda Cerkniškog polja je posvuda više ili manje onečišćena, ali je za sada opterećenost
okoliša umjerena i treba težiti njezinom smanjivanju (Smrekar 2000). Samopročišćujuće
mogućnosti voda jačaju se s povećanjem njihove količine.
Za detaljnije analize voda kao kriterije njihova mogućeg opterećenja, razvijeni su
postupci praćenja održivosti, koji se temelje na potrebi okoliša za vodom. Ona mora biti
dovoljna da zaštiti prirodne vrste flore i faune, podrži estetsku kakvoću krajolika,
maksimira proizvodnju komercijalnih vrsta (pastrva, školjaka...) te zaštiti građevine od
znanstvenog i kulturnog značenja. (Kinhill 1988, prema Bonacci 2003, 431) Taj se
instrument za tekućice naziva ekološki prihvatljiv protok (EPP) i za njegovo određivanje
uzima se u obzir ne samo priroda nego i ispunjavanje zahtjeva svih ostalih korisnika
vode (Bonacci 2003, 433). Za razliku od starog instrumenta ekološkog minimuma, koji
ima za cilj zaštitu faune koja se nalazi na vrhu hranidbenog lanca, EPP teži ravnoteži
između potreba za vodom ekosistema i socioekonomskog okoliša, što nužno vodi ka
traženju holističkog rješenja (Bonacci 2003, 434). Ravnoteža se nastoji pronaći
praćenjem i održanjem prirodnog ciklusa perifotonskih algi u vodi, koje se nalaze na
početku hranidbenog lanca, a indikatori su stanja voda. Za to moraju biti dobro poznati
mnogi hidrološki uvjeti danog vodotoka: razvoj algi (brojnost vrsta i biomasa),
međusobni odnosi vrsta algi, kakvoća vode, raznolikost staništa u odnosu na brzinu i
visinu vode, zasjenjenost, struktura i zrnatost nanosa, ujednačeni ritam puštanja vode iz
akumulacije, nastojanje da fizički sastav vode bude što prirodniji, da velike vode budu
što prirodnije, itd. Tek iz toga skupa podataka određuje se konkretan EPP, koji se cijelu

331
godinu kontrolira i odražava u ravnoteži. (Bonacci 2003, 435) Kriterij EPP nije isti cijelu
godinu, nego treba zadovoljiti sve potrebe bioindikatorskih vrsta otvorenog vodotoka
(mriješćenje, polaganja jajašaca, migracija itd,).

Prirodni i geografski uvjeti Popova polja su slični onima koje smo izložili za Cerkniško
polje. Radi se o karbonatima visokog stupnja čistoće, koji se nalaze pod stalnim
tektonskim napetostima i koji su premreženi mnoštvom dubokih pukotina, s velikim
količinama izravnih oborina i alohtonih voda koje dotiču do njega.
Brojne su i vrlo razvijene gotovo sve vrste krških pojava od najmanjih do najvećih.
Površinski tokovi su slabi, i prevladava podzemno tečenje voda. Pobrđe je prekriveno
makijom. Naseljenost je slaba, kao i gotovo sve vrste aktivnosti u prostoru. Ogromne
količine vode u prirodnom stanju imale su veliku regeneracijsku i samoočišćujuću
funkciju okoliša. Međutim, ona je bitno promijenjena, što je srušilo ekološku ravnotežu
krajolika. Činjenica da je podzemlju oduzeto četiri milijarde kubičnih metara voda, koja
je predstavljala osnovni ekološki faktor u podzemnim staništima, ostavlja nas bez
mogućnosti da na pobliži način izrazimo učinke štete. Odsustvo poplava još više
potencira promjene koje idu za industrijalizacijom poljoprivrede, u kojoj do sada nije
isticana bojazan od kemikalija. Kako je sliv Trebišnjice opterećen raznim šetnim
industrijama, one su velika prijetnja njegovom okolišu, što do sada nije istraživano.
Pored krških okolnosti, ovo područje bi bilo primjereno vrednovati i s obzirom na
njegovu pripadnost ruralnim područjima. Njega načelno karakterizira mali broj naselja,
naselja s nižim stupnjem centralnosti i manjom gustoćom naseljenosti, smanjenje broja
stanovnika, smanjenje društvenih inicijativa, zapuštanje krajolika, sukcesija, pojava
ilegalnih odlagališta, slabija kvaliteta stanovanja, neuređena kanalizacija, propadanje
kulturne baštine, itd. Neka od tih obilježja su vrlo izražena u Popovu polju: naseljenost
je mala, uglavnom rubom polja, ali budući ne postoji javna kanalizacija, septičke jame
mogu biti velika opasnost po okoliš. Tradicionalno pomanjkanja pitke vode u nekim je
dijelovima ublaženo izgradnjom vodovoda. Napuštanje sela i tradicionalnog života
dovodi do propadanja cijelih sela i kulturnih krajolika.
Oba polja su važan dio prirodne i kulturne baštine i jedino održivim razvojem lokalne
zajednice mogu ostvarivati svoje funkcije. Njihove lokalne zajednica moraju biti
nositelji razvoja koji će se oblikovati kroz visoku razinu zaštite. Cerkniško polje
uklopljeno je, nakon više od stoljeća lutanja, u regijski park, dok je Popovo polje do
sada više puta normativno stavljeno pod zaštitu Geološki spomenik pririoe Vjetrenica
1950., Rezervat prirode dio Popova polja s Vjetrenicom i Valom do Slanog 1981/1985,
što nikada nije implementirano. Taj razvoj treba podupirati kroz edukaciju i praktične
mjere državne politike koje će omogućiti djelovanja prijateljska po okoliš. Cilj je da
lokalno stanovništvo shvati vrijednosti domaćeg krajolika i da se počne intenzivnije
baviti zaštitom sastavnica krajolika pred njihovom degradacijom. Samo razvoj koji je
sve više prirodan u očuvanom kulturnom krškom krajoliku predstavlja važan kapital za

332
lokalno stanovništvo (Smrekar 2000, 150). Ovih nekoliko usporedbi za dva slična polja
potiču ocjenu / preporuku da Popovo polje treba načelno slijediti smjer rješenja koji je
bio prisutan i u Cerkniškom polju.

***

Osnovni elementi agrarnog krajolika Popova polja i procesi koje smo mogli u njima
pratiti očituju prijelaz tradicionalnog područja u moderno društvo. Sve do poslije
Drugog svjetskog rata krajolik je bio agrarno prenaseljen, u njemu je vladala glad za
zemljištem, pod kojom su zauzimana nepristupačna područja i krčene posljednje šume, a
taj je pritisak doveo do vrhunca ogolijevanje krajolika i degradacije tla i šuma.
Mnogoljudna zadružna domaćinstva su se dijelila, što je usitnjavalo posjed. Izlaz se
često vidio u iseljavanju, koje je uz mnoge negativne rezultiralo jedinim od rijetkih
pozitivnih procesa: iseljenici su se vraćali ili slali novce koji su bili među najjačim
gospodarskim investicijama prve polovice 20. stoljeća. Oni će potaknuti i mnoge
društvene promjene, nadahnute modernim shvaćanjima. U tom razdoblju krajolik
Popova polja ima funkcije poljoprivrede, stanovanja i čuvanja kulturne povijesti.
Modernizacijom, na čije je industrijsko lice trebalo čekati do šezdesetih godina 20.
stoljeća, a koja je ovdje uz tehničko-razvojne imala i naglašene političke (klasne i
nacionalne) ciljeve, nastaje akutna deagrarizacija i slabe sve funkcija agrarnog krajolika
Popova polja. Ostaju samo pasivne funkcije nezanimljiva i uglavnom beskorisna
prostora uz obale srednjeg i donjeg toka bivše ponornice Trebišnjice, dok se glavna
zbivanja odvijaju na njezinu gornjem toku. Zemlja ostaje bez cijene, ne obrađuje se,
zapuštena su plodna polja koja su od prapovijesti bila simbol vrijednosti, veličina
posjeda ne igra nikakvu ulogu. Taj je proces određenim korektivnim mjerama (npr.
boračke penzije) nešto ublažen za jednu skupinu stanovništva. Modernizacija devalvira
prirodna i socio-geografska obilježja Popova polja, te ono postaje ispražnjeni prostor.
Instaliranje manjih tvorničkih pogona ja zakasnilo jer, mladi nemaju uvjete koje
zahtijeva moderno formiranje obitelji, školovanja djece, itd. To dobro svjedoči mladi
radnik Neđo Kovač (28), zaposlen u tvorničkom pogonu u Ravnom, koji je sebi napravio
novu kuću u rodnim Grmljanima, ali na pitanje novinara je li čvrsto odlučio ostati, dugo
je šutio pognute glave i na kraju izgovorio: „Ne znam, ne znam“ (GT, 4.4.1986).
Rješenje koje je ponuđeno studijom iz 1979. išlo je za jačanjem društveno-geografskih
funkcija krajolika Popova polja, osobito jačanjem naselja s centralnim funkcijama i
podizanjem gustoće njihovih funkcija. Iako se čini da se to nije uklapalo u političke
planove, rat koji je došao u Popovo polje osam mjeseci prije nego u druge dijelove BiH,
uklonio je mogućnost da se to vidi. Modernizacija je naprosto razbila i samljela
tradicionalni način života u Popovu polju, ali nije omogućila njegovo prevođenje u
suvremene oblike. Pri tome, ona je vođena voluntaristički te nije uvažavala ono bitno što
je o krajoliku rekla znanost, posebno biološka.

333

Rješenje ruralnih problema Popova polja trebalo bi tražiti u onom što je ponudila studija
iz 1979. Međutim, od tada je proteklo tri desetljeća, i svaki suvremeni plan razvoja mora
poći od aktualnih standarda zaposlenja, stanovanja, komunalnog života, obrazovanja i
kulturnih potreba. Pored navedenih problema, danas treba uračunati i elemente održivog
razvitka, što za područje iznimno razvijenog krša kakvo je Popovo polje, ima
prvorazrednu važnost. Naime, ono što se ranije smatralo velikim nedostatkom krajolika
– njegova morfologija i hidrologija – danas se smatra pozitivnim vrijednostima.
Trodimenzionalni krajolik Popova polja s voluminoznim podzemnim šupljinama, sa
svojim morfološkim oblicima, zalihama vode i čudesnim živim svijetom, izuzetan je
prilog njegovu održivom razvitku. Takav razvoj mora krenuti od temeljite valorizacije
ranjivosti Popova polja, prihvaćajući obavezu postupne restoracije okoliša i njegova
vraćanja u funkciju održivog razvitka. To će se morati i zbog očekivanja da će osakaćan
prostor brzo ispostaviti troškove sanacije, kako u obliku bolesti ekosistema, tako i
ubrzanog iscrpljivanja i smanjenja njegove privredne i ukupne nosivosti. Svakako, pri
tome posebnu ulogu ima podzemna fauna kao najveća specifična vrijednost krajolika.
No, nije samo u pitanju Popovo polje. Ono bitno utječe na sve okolne sustave: na Omblu
koja opskrbljuje Dubrovnik vodom, na vrulja od Slanog do Neuma, uključujući osjetljiv
akvatični sustav Malostonskog zaljeva, na donji tok Neretve koji je u postupku
proglašenja parkom prirode i na Hutovo blato koje je proglašeno parkom prirode i
upisano na zaštićenu listu ramsarskih vlažnih staništa. Ekosistem Popova polja zahtijeva
reviziju razvitka sliva Trebišnjice od Lebršnika do Jadranskog mora, u kojem su
instalirane brojne za krš potpuno neprikladne industrije. Cijeli sliv treba podvrgnuti
valorizaciji svestranih mjera kakve primjerice nudi mehanizam za UNESCO-v kulturni
krajolik i slijediti naputke koji iz njega proizlaze, te se u daljnjoj fazi oslanjati na studiju
ranjivosti okoliša, a potom i na druge konkretnije mjere.

334
2.3. Kulturni krajolik: kamena pustinja i zemlja grobova

2.3.1. Kulturni krajolik i povijest njegova razvoja

Problemi kulturnih značenja koje čovjek vezuje za svoj prostor proučavaju se u okviru
pojma kulturni krajolik. Taj pojam zahvaća najširi mogući odnos čovjeka i geografskog
okružja, a razvijao se od relativno uskog značenja materijalnih znakova kulture u
prostoru, do svega vidljivoga i nevidljivoga što može imati perceptivne utjecaje. Na
nastanak kulturnog krajolika utjecalo je pejsažno slikarstvo renesanse (Turković 2002),
te je bio pod presudnim utjecajem slikarstva sve do polovice 20. stoljeća (Carlson 2007).

2.3.1.1. Slikarska povijest krajolika

U literaturi se i danas često za konstrukcije kulturnog krajolika rabi naziv slika, što
upućuje ne samo na povijest njegova nastanka, nego i na njegovu pravu prirodu, tj. da je
on u najširem smislu proizvod duha koji ne slijedi u svemu svoj tvarni uzor.

Najranije percepcije prirode dolaze iz pejsažnog slikarstva, a ono svoj nastanak u velikoj
mjeri može zahvaliti stanovnicima grada koji su željeli pobjeći iz svojih uskih prostora
opasanih zidinama. Čeznuli su za slobodom prirode, u kojoj počinje „san o zemlji“
(Turković 2002, 319). Bijeg u prirodu očituju se i u arhitekturi; primjer su vile s
oblikovanim renesansnim vrtovima. Takvih je nemali broj i nedaleko od Popova polja,
na Dubrovačkom primorju, osobito u Rijeci dubrovačkoj. U jednom od njih, Gučetićevu
ljetnikovcu u Trstenom, vođen je razgovor u kojem je prvi put znanstveno vrednovana
Vjetrenica.
Slike pejsaža nastajale su s puno mašte u razdoblju od 16. do 19. stoljeća, i našle su
mjesto na zidovima svečanih dvorana u mnogim onodobnim vilama. Predstavljaju
iluzionističke poglede kroz prozor, te transcendiranjem realne okoline u irealnu,
zamišljaju davno zaboravljeni krajolik Arkadije iz grčkog pjesništva i mitologije. One su
nadomjestak tog zlatnog doba, koje se kao carstvo mašte uvijek moglo potražiti u
umjetničkom doživljaju svijeta. U njima se umjetnik posve udaljio od stvarnog iskustva
prirode, iz čega izrasta obožavanje prirode kao neki oblik njezina panteističkog
osjećanja (Turković 2002, 319).
U slavnom vremenu pejsaža čovjek nije imao namjeru doslovno opisati vidljive
fenomene nekog krajolika, nego je prije htio nešto priopćiti. On prirodu interpretira na
originalan način i prikazuje je takvu kakva bi trebala biti, a ne kakva doista jest. Nikad
ne gubeći do kraja kontakt s prirodom, on stvara artificijelni krajolik koji na kraju
završava u muzejima i u povijesnom pamćenju kao pojam, kao mitska slika prirode
(Turković 2002, 320).

335
U razvoju pejsažnog slikarstva bilo je više trenutaka važnih za njegovo razumijevanje,
od kojih ćemo spomenuti samo dva. Suprotno od gornje, hedonistički doživljene prirode,
pejsažno slikarstvo Nizozemske u 17. stoljeću prirodu nije prikazalo kao bijeg od
stvarnosti, nego je stvarnost – slike napuštenih pašnjaka ili polja s vjetrenjačama –
uzdiglo na razinu umjetničke teme. Te slike pružaju doživljaj netaknutog krajolika,
seoske idile ili prirodne ljepote.
U drugoj polovici 18. stoljeća u Velikoj Britaniji, u doba industrijalizacije, umjetnost
dobiva novu dimenziju, stvarnost. Priroda se sada pojavljuje kao ispusni ventil za
napetost stvorenu racionalnom trezvenošću tehnike, trgovine, industrije i znanosti. To
dovodi do pojave turizma i turista, čiji će motiv biti užitak u prirodi.

Istodobno, prikazivanje prirode dovodi do utemeljenja estetike kao filozofske discipline.
Pri tome, priroda nije samo „izazivala“ umjetnost kao sredstvo estetskog iskustva, nego
se na temelju doživljaja prirode razvio koncept bezinteresnog odnosa, uz pomoć kojeg je
moguće vrednovati takvo iskustvo (Carlson 2007). Bit bezinteresnosti je u tome što
odvaja estetsku ocjenu prirode od promatračevih posebnih interesa: osobnih, religijskih,
ekonomskih ili nekih drugih. To je razlog što prirodu estetski ne mogu poimati seljaci,
koji je jako poznaju, štuju i žive od nje. To je važno za razmijevanje percepcije Popova
polja. Bezinteresnost pruža temelj za razumijevanje estetskih dimenzija prirode u tri
različita pojma: lijepog, koji je dugo korišten za ocjenu njegovanosti vrtova i krajolika,
uglavnom za manje prostore; uzvišenog ili veličanstvenog, koji i najstrašnijim prirodnim
pojavama poput oluja, divljih planina, itd., ako su gledane bezinteresno, daje estetsku
dimenziju; i slikovitog, koji povezuje oba i postaje najkorišteniji za estetsko vrednovanje
prirode. Od kraja 18. stoljeća, na temelju ta tri pojma, razvijaju se različiti koncepti
estetskog vrednovanja prirode.

Teorija slikovitosti zastupa estetsko vrednovanje u kojem je prirodni svijet doživljen kao
da je podijeljen u umjetničke prizore, koje idealno povezuje rad umjetnika, kako u
pogledu sadržaja, tako i u pogledu kompozicije (Carlson 2007). Teorija slikovitosti
dobila je prvu primjenu u kasnom 18. stoljeću, kad su je u svojim romanima
popularizirali brojni pisci. Kroz to, ona je pribavila estetski ideal za brojne engleske
turiste koji su jurili za slikovitim prizorima Engleske, Škotske i kasnije Alpa. Slikovitost
je nastavila biti glavni pojam turizma sve do duboko u 20. stoljeće, ali je unutar
filozofije došlo do potpunog zaokreta u shvaćanju estetike prirode. Dok je dotadašnji
pristup bio utemeljen na Kantu, prema kojem je priroda važnija od umjetnosti, nova
shvaćanja diktirao je Hegel, koji smatra da je umjetnost nadređena prirodi. To je tijekom
19. stoljeća dovelo da estetskog zanemarivanja pa i preziranja prirode, uključujući i
sljedbenike romantičkog pokreta. Međutim, u SAD se krajem 19. stoljeća razvija pristup
estetici prirode sasvim suprotan pojmu slikovitosti. To je interesno vrednovanje prirode
odnjegovano na prirodnim znanostima. Za njega, priroda nije lijepa samo u odabranim

336
prizorima nego u svim svojim dijelovima i u svim svojim manifestacijama; unakažena je
samo gdje je pretrpjela ljudske utjecaje (Carlson 2007). Ovaj će pristup osobito ojačati u
drugoj polovici 20. stoljeća, a do tada će u široj javnosti pojam slikovitosti ostati
dominantan kriterij za doživljaj prirode, obilato prakticiran u hedonističkom turizmu.

2.3.1.2. Rađanje i razvoj teorije kulturnog krajolika

Pojava geografije kao znanosti, osobito unutar nje zanimanje za kulturnu geografiju, dat
će ovom pitanju novi značaj. Istina, začeci koncepta kulturne geografije prepoznaju se u
radovima znanstvenika i prije 1870., kad je geografija institucionalizirana kao
znanstvena disciplina. U tome se geografija ne može promatrati kao odvojena znanost
nego u intenzivnoj suradnji sa sociologijom, antropologijom, etnologijom, poviješću i
nekim drugim društvenim i kulturnim znanostima. Nas najviše zanima kulturni krajolik,
koji se početkom 20. stoljeća počinje proučavati u Njemačkoj (1906) u okviru
fizionomijskog sadržaja prostora koji je stvorio čovjek (Landschaftskunde); u
Francuskoj u okviru geografije posibilizma koja smatra da čovjekov odnos prema
okružju (pays) ovisi od stila života (genre de vie), odnosno od tradicije; i u SAD-a u
okviru berkleyske škole kulturne geografije, koja je pažnju usmjerila prema ljudskim
radnjama koje su upisane u površinu zemlje i daju joj karakterističan izraz (Šakaja
1997). Tijekom 20. stoljeća razvijale su se različite koncepcije, metode i pristupi
kulturnom krajoliku. Tradicionalna kulturna geografija polazila je sa stanovišta da je to
konkretan i karakterističan proizvod složenog djelovanja neke ljudske zajednice, koji
obuhvaća određene kulturne preferencije i potencijale posebnog skupa prirodnih
okolnosti, te da različitim tipovima tradicije odgovaraju različiti krajolici. Skretanje
pozornosti na činjenicu da je svaka kultura polivokalna, učinilo je istraživače svjesnima
da u krajolicima ima tragova političkih i ideoloških struktura koje treba istražiti.
Shvaćanje kulturnog krajolika pomakla je korak dalje svijest da se kultura izražava u
simbolima, da krajolik nije samo ono što se vidi, te da pored dotadašnjih postupaka treba
primijeniti interpretaciju krajolika kao teksta (Šakaja 1997). Analizirajući osnovni objekt
kulturne geografije, kulturni krajolik, geograf dekodira i interpretira prirodni, socijalni i
kulturni kontekst u kojem se krajolik razvijao. U novije vrijeme posebno postaje važan
za istraživanje prostora u kojim se preklapaju „životna okružja“ različitih socijalnih
skupina (Šakaja 1997).

Nemamo sav potreban uvid u znanstvenu i akademsku povijest kulturnog krajolika na
Dinarskom kršu, ali ono što smo pročitali sugerira da se tom vidu istraživanja nije
poklanjala osobita pažnja. Pored građe, taj dojam temeljimo i na izravnim kontaktima s
dijelom stručnjaka iz tih krugova. Provjerili smo bibliografske baze nacionalnih sustava
na Dinarskom kršu koje imaju otvoreni pristup na internetu. Prema rezultatima provjere
zastupljenosti naslova u kojima su sadržani izrazi krajolik, pejsaž/pejzaž ili krajina,

337
odnosno izrazi kulturni krajolik, kulturni pejsaž/pejzaž i kulturna krajina, očito je da su
ta značenja još uvijek velikom većinom u domeni likovnosti i teorije koja se bavi
krajolicima u književnosti. Uvažavajući oprez da te baze najčešće ne indeksiraju
časopisne radove koji su najaktivniji i najdinamičniji dio znanstvene produkcije, ne
može se sakriti razočarenje rezultatom takvih naslova koji je u nekim južnijim bazama
manji od broja prsta na jednoj ruci. U slovenskim bazama smo, međutim, našli toliki
broj studija koje se najizravnije bave krajobraznim potankostima: tipologijama krajolika,
metodologijama utvrđivanja važnih aspekata krajolika (Marušić J. et. al., 1998, Ogrin
1999, Špes 2000, 2002, Špes et al 2000), itd, te u Hrvatskoj jednu studiju (Aničić,
Branka (ur) 1999) i nekoliko članaka koji se bave kulturnim krajolicima (Hrdalo et al
2008, Ančić &, Perica 2003, Dumbović Bilušić i Obad Šćitaroci 2007), itd.

2.3.1.3. Kulturne sastavnice krajolika

Kako se kulturni krajolik dijelom izražava kroz proizvodne funkcije zajednice koje smo
u prethodnom poglavlju široko analizirali preko pojma agrarnog krajolika, ovdje ćemo
se orijentirati na ona pitanja krajolika koja stvara naša svijest, kultura, vjera i sl. Najprije
ćemo izložiti neke konceptualne postavke koje se tiču pitanja krajolika kao kulturnih
konstrukcija, a potom ćemo nastojati na njih primijeniti iskustva do kojih smo došli
raščlambom literature o Popovu polju. Prema mišljenju francuskog geografa Paula
Clavala (2008), jedan od glavnih rezultata proučavanja krajolika posljednjih pedeset
godina bilo je zanimanje za to kako ljudska misao krajolik pretvara u slike i koncepte.

Pri tome, krajolik prolazi kroz različite percepcija. On je najprije vanjska realnost do
koje se dolazi gledanjem, slušanjem i mirisanjem. Krajolik koji je nastao na tim
podacima čovjek dijeli u elemente koji su u skladu s kategorijama koji su društveni
proizvodi: polja, rijeke, planine, šume, vinogradi, zidovi, farme, sela, kuće, putovi, itd.
Svaki jezik siječe stvarnost na različito zadane kategorije.
Pored riječi, percepciju oblikuje sustav interpretacija koje uobičajeno međusobno
suprotstavljaju divlju prirodu, humaniziranu prirodu i ljudska naselja. Koriste se i druge
interpretativne kategorije kao sveto i profano, javno i privatno, individualno i
kolektivno; krajolici se opisuju u terminima: skladni i lijepi, idilični i ugodni, mirni,
bučni, opasni, prijeteći, uzvišeni, itd. Te su pak kategorije podložne dnevnim i
sezonskim ritmovima. Kao rezultat toga, krajolici su kulturni proizvod, uvelike
uvjetovan kolektivnim kategorijama, koje su se prenosile generacijama kroz odgoj i
imitacije (Claval 2008).

Ljudi iste krajolike različito doživljavaju s obzirom na svoje egzistencijalne prilike:
seljak ga doživljava kroz klimatsku uvjetovanost poljoprivredne proizvodnje, stanar
grada kao slikovitu prirodu; ili kroz mogućnosti koje pruža njegovim poslovnim

338
planovima: menadžer u turizmu isti krajolik promatra ovisno o tome je li podatan za
turističku ponudu, građevinski poduzetnik ga gleda kao prostor za gradnju; znanstvenik
koji se bavi ekologijom ima svoju interpretaciju, dok su pjesnici otvoreniji psiho-
analitičkim strukturama.

Zanimljiva je uloga koje u interpretaciji krajolika imaju slike. Ljudi modele krajolika
grade u svojim glavama različito, u skladu sa svojim načinima razmišljanja. U
tradicijskim društvima okoliš je stvorilo ili oblikovalo nadnaravno biće ili sila, pa je
krajolik izraz Svemira, Prirode ili Društva. Zamišljeni krajolik je u skladu s
kozmogonijskim ili religijskim modelom razmišljanja. U jednom dijelu povijesti (u Kini
u 4. stoljeću pK, a u Europi u 15. stoljeću) javlja se estetski doživljaj koji kroz široki
horizont, dugu perspektivu, boje, oblike, itd., pokreće drukčije shvaćanje krajolika. Treći
način zamišljanja krajolika nastao je u 16. i 17. stoljeću i temelji se na ideji kretanja
materije i energije, koja je odgovorna za svijet koji nas okružuje. Ovaj će pristup osobito
dobiti na snazi razvojem evolucionizma. Od kraja 19. stoljeća s nastankom psihoanalize
razvija se novo gledište na krajolik, najbolje izraženo u radovima G. Bachelarda: ono
smatra da postoji duboka povezanost između oblika okoliša kojeg ljudi nastanjuju i
njihovih životnih iskustava. Neka mjesta karakterizira atmosfera mira i spokojstva, koja
potiču meditaciju, druga su zaklonita te se pojavljuju kao skloništa za ljude; na otoku
čovjek doživljava prirodu prisnije nego na kontinentu, itd. S izgrađenim okolišem je
slično: podrumi i ambari kod djece koja su živjela u tradicijskim obiteljima pojavljuju se
kao mjesta koja razvijaju osjećaj sigurnosti.

Zanimljive razlike pojavljuju se pri određivanju krajolika s obzirom na različit sustav
vrijednosti. Vjersko čitanje krajolika ima važne posljedice: često se izražavaju u
suprotnostima svetih i profanih područja. U svetom sve mora biti poštivano, jer je
njegova prisutnost znak djelovanja nadnaravnih bića i transcendentalnih sila. Sva je
priroda sveta i zaštićena, o čemu svjedoče ostaci poput svetih stabala (kod nas npr.
„zeleni hrast“), svetih izvora, itd. Nasuprot, u profanim zonama ljudi mogu raditi što
hoće, i situacija je posve drugačija. U čisto profanim područjima uglavnom se pojavljuju
ekonomske vrijednosti krajolika, plodnost polja je pretvorena u vrijednost zemlje, itd.
Estetski doživljaj krajolika temelji se na privlačnim obilježjima, koja su krhka: veličina,
boja i oblik kuća ovise i sklonostima lokalnih ljudi, njihove imućnosti i moći da
kontroliraju svoj prostor. Želja za očuvanjem sklada krajolika izražava se kroz politiku
zaštite, a od toga zavisi izgled mjesta. Znanstvena interpretacija, koja se razvija od 17.
stoljeća, uglavnom ima za cilj praktična poboljšanja: poljoprivrednu proizvodnju,
stanovanje, putove, sigurnost i sl. S ekologijom se stanje bitno mijenja, ona uživa
značenje temeljne pojave, preko koje se vodi računa o obnovljivosti krajolika (Claval
2008).

339
2.3.2. Kulturni krajolik Popova polja

Da bismo što detaljnije pratili neke od navedenih ciljeva i metodoloških postavki,
analizirat ćemo krajolik Popova polja kroz njegove osnovne prirodne elemente, te kroz
elemente njegova duhovnog života, kao što su mitologija, religija, kultura, itd. Na kraju
toga pokušat ćemo generirati kulturni krajolik kako ga predlažu stručna literatura i
rezultati naših analiza.

2.3.2.1 Neki prirodni elementi kao dio kulturnog krajolika Popova polja

Cilj ovog odjeljka jest kroz dostupnu literaturu pratiti percepciju nekih osnovnih
elemenata krajolika Popova polja od najranijih početka do danas. To su Trebišnjica, krš,
voda, jame, vjetar, grom, bilje i životinje. Na osnovu toga pokušat ćemo stvoriti
„dubinski profil“ svake od tih sastavnica kao pokazatelj za bolje razumijevanje slika
krajolika.

Trebišnjica: jedna od najvažnijih prirodnih pojava u pojmovniku klasične faze
karstologije Popova polja, u kojoj su je proglašavali najvećom europskom ponornicom,
jednom od najvećih ponornica u svijetu, pa čak i najvećom, ali nisu nikada tome
posvetili niti jedan članak koji bi to argumentirao. Smatrali su je ključnim faktorom u
razvoju morfologije Popova polja. O pravcu iz kojeg je doticala postoje varijante koje
pokrivaju sve četiri strane svijeta: sa sjevera i juga, s jugoistoka i sa sjeverozapada, pa
čak i istodobno iz oba potonja smjera, koja su se spajala na području Zavale i otjecala
prema moru. Čini se da je u narodnom životu zbog svoje hirovitosti te brzih smjena
između suhog korita i velikog protoka, koji se prelijevao u blato, imala prilično
ograničen prijem. Najčešće se svodio na ribarstvo i za pokretanje mlinica na ponorima.
Najstariju njezinu percepciju ocrtava ime rijeke. Treba znači žrtva i žrtvenik, što znači
da je prapovijesnim kulturama bila središnje mjesto zahvale Bogu. U njezinu gornjem
toku bilo je više razloga za to: više impresivnih izvora koji su izbijali u kanjonu ispod
duboke stijene, koji su znali narastati do 300 kubičnih metara u sekundi, zatim visoke
planine od kojih Orjen doseže oko dvije tisuće metara visine, ogromna količina oborina,
te vrlo česte i snažne pojave munje i groma. U gornjem toku Trebišnjice nalazi se
najstarije ovdje poznato ljudsko stanište, Crvena stijena kod Petrovića, s bogatim
kulturnim naslagama starijim od 40 tisuća godina. Krajolik se vjerojatno snažno
mijenjao jer u Crvenoj stijeni ima tragova vulkanskog pepela, zarušavanja pećine i
dugog prekida u kulturnim slojevima, a tektonika Orjena i danas je dinamična. Sve je to
dugo razdoblje izgledalo poticajno za duhovni razvoj, čije materijalne tragove osobito
možemo pratiti od ilirskog razdoblja, npr. gradine i gomile na Paniku kod Bileće.
Upravo ondje nalaze se i ostaci antičke kulture i ranokršćanski spomenici, koji
suvremeni nastavak imaju u pravoslavnoj tradiciji. Na području današnjeg jezera

340
postojala su dva manastira, jedan blizu drugoga, koja su „izmještena“ šezdesetih godina
20. stoljeća: Dobrićevo i Kosijerovo. Za vrijeme Kraljevine Jugoslavije Trebišnjica je
naglašeni spoj karstoloških shvaćanja koja su usvojili dijelovi srpske elite – prema
kojima je „ona karsna reka ponornica koja je dospela i u udžbenike“ – i mreže svetih
mjesta koja imaju i politička značenja. Tako, Ivanišević, srpski političar blizak Dvoru,
tok Trebišnjice markira, uz drugo, manastirima Dobrićevo, Kosijerovo, Tvrdoš i Zavala,
a neki dijelovi toka, kao što je prelazak Trebišnjice sa sjeverne na južnu stranu polja kod
Tulja, posebno su obilježeni legendom. Prema njoj, sv. Sava je vodio tok Trebišnjice
tako da je štapom vukao po zemlji dok u ručana doba ne sede i pobode štap i prokune
svakog ko ga dirne. Neko čobanče ga, međutim, izvadi i reka pojurne na drugu stranu;
dete se udavi na tom mestu i stvori se veliki vir (Ivanišević 2001). Od istog
Ivaniševićeva doznajemo da su seljaci prilično bespomoćno puštali barku niz rijeku dok
se ne bi motkom dohvatili plićeg toka, i za njih karstološka tumačenja neće mnogo
značiti još nekoliko desetljeća. On će, međutim, i pozitivno vrednovati njezine vode, jer
svojim talogom čine Popovu polju ono što čini Nil za Misir. O Trebišnjici postoje i
brojne tragične zabilješke o utapanjima, koja su također figurirala njezinu tradicijsku
sliku.
Nagla promjena percepcije Trebišnjice nastupa šezdesetih godina 20. stoljeća, i to kroz
jačanje prirodoslovne slike koja će biti upotrijebljena za velike promjene krajolika,
ponajprije hidrološke. Ona izvorna svetinja, koja je vremenom svoje vrijednosti
sublimirala i prenijela na kršćanske simbole, sada je do te mjere izblijedjela, da je prešla
u negativna značenja. Trebišnjica je postala sinonim progonitelja kojem se treba
suprotstaviti, onemogućiti ga da i dalje bude to što jest „po prirodi“, pokoriti ga i
zamijeniti s njim uloge, pa čak mu se i osvetiti. Za Simu Radića, Trebišnjica je bila strah
i trepet, rušitelj kao kruti vojskovođa, nasilnik koji je htio narod pokoriti, ali i budući
pokorni sluga. Kad se uklone Radićeve pogrde koje paraju uši, ostaju negativna značenja
koja su zajednička za veći dio druge polovice 20. stoljeća. Tako, Vlahinić kaže da su sve
rijeke majke plodnosti, samo je Trebišnjica maćeha, koja je svojim ponašanjem nanosila
više štete nego koristi, te da je bila pristupačna samo kad je presušila. Metaforički
školski primjer vrednovanja Trebišnjice nalazimo sredinom šezdesetih kod uvodničara
za skup o hidroelektranama na Trebišnjici: jučer je to bilo ime za najvišu ponornicu,
danas ime velikog projekta, a sutra energetskog izvora (Herceg 1965).Veterinar i
strastveni ribič Winterhalter svjestan je da postoji više slika rijeke, ovisno o interesima, a
hidroenergetska slika za njega znači „otpisanu rijeku“. On koristi slojevit pristup: treba
neposredno posjetiti mjesta i osobno upoznati njihove višestruke vrijednosti, da bi se
moglo drugome o njima ispravno govoriti i da bi se mogao donositi valjan sud. To je
Winterhalter izložio u članku s znakovitim naslovom Posljednja jesen ponornice
Trebišnjice. Na potvrdu da je to doista bila posljednja jesen, trebat će čekati sve do
1980. Tada je novinar Glasa Trebinja rekao da se ne radi o rijeci nego betonskom
kanalu, a 14 godina kasnije to je potvrdila i monografija o Hutovu. Percepcija

341
Trebišnjice tada je toliko izmijenjena da nestanak takve prirodne vrijednosti i unikuma
ne prati ni riječ žaljenja, nego se smatra da je rijeka od tada znatno „korisnija“.

Krš: krš Popova polja smatran je jednim od najistaknutijih dijelova te vrste reljefa, kako
po razvijenosti njegovih formi, tako i po raznolikosti oblika. Cvijić ga je uvrstio u
područje za koje je kazao da od njega nema dubljeg i celcatijeg karsta; mnogi su isticali
njegove ponore, poplave, podzemne tokove, okršenost krajolika, humove i krške
zaravni. Mihajlović, prvi domaći autor koji spominje tu riječ, označava ga kao kamenu
pustinju (1899). Točnije, to je područje puno protivnosti kao malo gdje: s jedne strane su
oštro kamenje i tvrda golijet, a s druge ubava zelena dolina, kao oaza u tropskoj pustinji.
S Mihajlovićem počinju prikazi krša Popova polja s izrazito negativnim konotacijama.
Iako se i tokom 18. stoljeća uočava njegova kamenita površina kao glavno obilježje,
prve takve negativne konotacije nalazimo sredinom 19. stoljeća. Austrijski geolozi i
geografi krš su definirali kao kamenit pustinjski krajolik, koji je na njih ostavo snažan
dojam, budući su došli iz drugačijih podneblja. Mihajlović je zacijelo čitao nešto iz te
tradicije i prihvatio tu sliku. S obzirom na povijesne okolnosti, teško bi bilo očekivati
veseliju sliku i da nije bilo tih utjecaja.

Krš šireg područja slično nastavljaju prikazivati i drugi. Patsch kaže da krš nije bez
ljepote, ali da njegove boje i kontrasti još nisu našli slikara (!). Međutim, ljepote koje se
nalaze u kršu Hercegovine, poput vodopada Kravice, samo su prilijepljeni listići na licu
staračke umiruće zemlje. Razloge takva stanja Patsch vidi u lošem odnošenju i općoj
zapuštenosti. Hercegovina je, kao i Dalmacija i druge sredozemne zemlje, nekada bila
mlada i lijepa, a negativnosti u tretmanu su počele dolaskom Slavena i čestim ratovima.
Pastir i seljak su, po Patschu, najgori neprijatelj šuma na Balkanu, zbog čijeg se
uništenja promijenila i hidrologija. Dodatno, nekada su seljaci začepljali ponore da bi
oslabili turske namjere.

Međutim, unutar te slike odvaja se njezin estetski privlačan sloj, koji zadobiva pozitivne
ocjene. Kao primjer nalazimo turističku sliku Slanog u Dubrovačkom listu iz 1926. u
kojem Popovo polje čini pozitivnu i komplementarnu kulisu slanskog zaleđa. Ta slika je
primjer promjene vizure temeljene na znanosti, uglavnom na karstologiji, i na prodoru
estetike koji će omogućiti stvaranje turističkih krajolika. Gizdavu sliku Vjetrenice kao
pozitivnog toponima turističke Hercegovine daje tematski broj Nove Evrope iz 1936.,
koja bitno mijenja doživljaj krajolika, ali se ona u takvoj širini nije nametnula općem
mnijenju ni kraja 20. stoljeća.

Međutim, većinom narednih razdoblje dominirat će isključivo negativno ili pretežno
negativno značenje krša, s tim da unutar zavičajnih krugova ta negativnost zna zadobiti i
pozitivan identitet. Naziv krš se prema literaturi u  Popovu polju susreće relativno kasno,

342
iako postoje lokaliteti kao Zakršje koji pokazuje da je dio tradicije. Za istaknuti krški
krajolik koristi se imenica ljuti (množ.) u smislu krajolika oštrih izlomljenih stijena bez
vegetacije. Krajolik krša Popovci zovu brdo, i ono je suprotnost zelenom, ravnom i
plodnom polju. Postoji mnoštvo drugih izraza za kamen: kuk, kogumina, stijena, spila,
ljut, mrkijenta, gomila, šakavac, škalja, patosnica, prijeklopnica, ploča, umetaljka,
obuljak, pržina, splaža, pola, živac, od kojih neki imaju naziv po podrijetlu, pripadnosti
ili izgledu, a drugi prema upotrebi. Uočljivo je da pojam krš nije vezan za njegov živi
svijet, nego uglavnom za neživi.

Voda: najrasprostranjenija tvar na zemlji, i sama najveći dio živih bića, bez koje je život
nezamisliv, i koja se može javiti u sva tri agregatna stanja, presudno je određivala uvjete
života u Popovu polju. Unatoč tome, njezina percepcija ostala je u granicama upotrebnih
vrijednosti. Tradicijski, o njoj se govorilo kao o nužnoj tekućini koje ima previše da
uništi veliki dio truda i plodova rada ili je nema pa zbog toga pate ljudi i ugiba stoka.
Blato je imalo niz značanja te se nerijetko uspoređivalo s obližnjim morem, npr. blato se
uz polje penje poput morske plime, te je znalo je dolaziti i do Huma (Ivanišević).
Njegovu penjanju je prethodilo uzvodno riganje jama, a pojave lokalnih izvora bilježene
su do vrhova okolnih brda. U sušnom dijelu godine veliku važnost su imale „žive vode“,
koje su se nalazile u polju oko Zavale, Čvaljina i kod Hutova i u brdu kod Zavale i na
Belenićima. Postoje otporni hidronimi poput Drenova potoka na Belenićima, za kojeg
legenda kaže da je zatvoren s volovskim kožama. Također, postoji i legenda da sličan
izvor ima na Bačenovu brdu kod Kijeva Dola, drugoj strani te zavale, te da ima vezu s
morem. Popovci se bili žrtve utapanja u rijeci, blatu i u lokvama, zbog čega možda ne
postoji osobito pozitivan doživljaj vode. U novije vrijeme voda se spominje unutar
tehničkih znanosti i pitanja gospodarstva: kako spriječiti poplave, kako navodnjavati,
koliko upotreba vode u poljoprivredi oduzima energetici, itd. Izgradnja hidrocentrala
izazvala je velike ekološke promjene, koje u Popovu polju još nisu analizirane.

Jame: definiraju ih kao šupljina u kršu čiji je nagib veći od 45 stupnjeva (Cvitanović
2002). Otvor jama i ždrijelo, često su bili sve što se moglo vidjeti s površine – o
njihovim unutrašnjostima pokušavalo se doznati osluškujući pad kamena, pa su mnoge
jame nazvane bezdani – ali u određenom broju slučajeva vode u složeni podzemni
sustav. Popovci termin jama široko koriste, te odreda sve jame i estavele zovu tim
imenom, čak i ako imaju difuzni ulaz. Neke jame bile su rano predmet istraživanja za
potrebe melioracija Popova polja, poput Provalije Ponikve, Crnulje, Doljašnice i drugih;
u Doljašnici su dvadesetih godina 20. stoljeća izvedeni zahvati na širenju kanala. Ponori
Popova polja, kao i drugi speleološki objekti, posebno visoko kotiraju među biolozima,
jer ih neki smatraju najbogatijim u svijetu po podzemnoj fauni, koja je uvelike
endemična, reliktna i ugrožena.

343
Jame su jedan od najstarijih spominjanih elemenata krajolika Popova polja. Čelebī ih
stavlja u prvi plan i kaže da ih je u Popovu polju više od hiljadu i da se u njih može sići i
hodati po njima. Pamučina ih koristi u smislu estavela (jame ili zalivi). Mihajlović kaže
kako na Klisuri ispod kule ima jedna grdna jametina s dva naziva: Zmajevica, jer je iz
nje navodno izlazio zmaj (tako su je zvali na Belenićima) i Tavnica (tako je zvali u
Zavali), u koju su zatvarali nevoljne. Mnogi će navoditi kako jame rigaju ribe i žderu
vodu, a neke su obilježene kao strašna mjesta u kojima, eto, žive zmije. To je korak do
jama u kojima žive vještice i druga strašna bića, te u kojima se pojavljuju zle prikaze.
Njihova pojava osobito je vezana za ponore na kojima su izgrađene mlinice, tako da
ponekad i mlin zna zbog njih „malaksati“. Popovci se straše takvih jama i zbog toga ni
jedan nikada nije prespavao u mlinici. Ivaniševića za jamu veže vrlo neugodno sjećanje
na djetinjstvo, zbog čega je bio u središtu jednog okrutnog seoskog suđenja, koje je
srećom na vrijeme prekinula njegova majka.
Kod Hörmanna nalazimo na upotrebu jama koja će izbiti u prvi plan u ratna i poratna
vremena sredinom 20. stoljeća. On prenosi priče da je Hadži-beg tijela zatvorenika, koji
su umirali u njegovoj tvrđavi kod Hutova, bacao u ponore (jame), pa „putnik i danas sa
strepnjom prolazi“ kao da čuje glasove duša koji vape za pomoć.
No čini se da ni to nije najstarija zabilješka o korištenju jama kao masovnih grobnica.
Dumo Batinović navodi legende koje jame prikazuju kao mjesto zločina i mjesto koje
skriva zločin (jama kod Vjetrenika i jama Bezdan kod Kleka - Ćićurići) koji se, ipak, ne
da sakriti. U prvom slučaju zločin su počinila muslimanska djeca iz koristoljublja i
potom na isti način bila meta osvete domaćeg katolika, a u drugom, domaći katolik iz
koristoljublja čini zločin bacanjem trgovca muslimana iz Bosne u jamu. Također,
Batinović jednu jamu kod Duži (Neum) navodi kao grob Napoleonova vojnika. Ne kaže
kako je završio, po svemu sudeći nije bilo osvete. Potom, literatura navodi Jamu na
Koritima kao stratište iz 1914., koje ima obilježje prvog političkog gubilišta povezana s
jamama. Stradale su cijele obitelji Dizdarevića i Redžića. U Drugom svjetskom ratu
jame Popova polja, zajedno s nizom drugih u Dinarskom kršu, mjesto su do tada
neviđenih masovnih ubojstava. U Popovu polju najprije pripadnici NDH ubijaju desetke
i stotine Srba, da bi kako se bližio kraj rata i u poraću, sami sa svojim sunarodnjacima
bili predmet masovnih ubojstava koje su počinili partizani.
Jedno od stratišta, Male jame, otvorile su se na pravoslavni Mitrovdan 1936. što se
ocjenjuje kao veoma značajan i neobičan događaj. Oko podne ispod Čavša je došlo do
grmljavine i vodoskoka, a kad se voda povukla zapažena je jama.
Tako, jame Popova polja u značajnoj su mjeri negativno obilježene, i tu svoju
obilježenost šire na cijelo Popovo polje. U široj javnosti njihova geomorfološka i
biološka vrijednost ne znači gotovo ništa, dok njihova suvremena percepcija u Popovu
polju mnogo više nosi funkciju iz slavenske religije, prema kojoj je jama ulaz u pakao.
Estavele Popova polja, koje su redovito plavile do 1965., ostale su potom bez vode, što
je bitno promijenilo uvjete njihovih staništa.

344

Vjetar: geografski, to je gibanje zraka gotovo paralelno sa zemljom, koje nastaje uslijed
razlike tlaka (kreće se iz područja visokog u područje niskog tlaka) ili temperature zraka
različitih mjesta na zemlji (Cvitanović 2002). Naziv mu dolazi od glagola vijati, koji
znači puhati i duhati (za radnju vjetra) i izvijavati žito (poljoprivredno značenje). Preko
vijavice i mećave, nastaje riječ vihar, vijar, vihor – pa vjetar. Vihor znači isto što i
vijavica (orkan, fortutuma) (Skok 1971-1974). Oduvijek je imao religijska značenja u
smislu očitovanja nekog svetog čina ili pojave. Tako, kad u Popovu polju zavije vihorac,
smatralo se da su se pobile vještice, i ako te to zanese, može svašta od tebe biti. Kada
vjetar iskrči drvo, iskrčile ga stuhe koje su se pobile (Mićević 1952).
Slično smatraju i u Dalmaciji: kad zapuše bura i zapjeni more, u dimu valova prepoznaju
vile. Drugdje kad zapuše bura znaju reći da se vrag ženi. Također, kad se zmaj Šarkanj
spušta iz oblaka na zemlju, stvara jak vjetar. Vjetar pomogne djetetu koje su vile zavele
u planinu, javlja se sam ili ima 12 sluga, i zove se Sestrica Vjetrenica. Naša Vjetrenica
privukla je pažnju javnosti dosta rano, bila opisivana, uređivana i štovana. Snaga
studenog vjetra je bila impresivna: onemogućila je Vidu Vuletiću Vukasoviću da uđe u
pećinu.
Nematerijalni doživljaj vjetra vjerojatno je poticao značenja drugih osjetila, pa su tako
dobili na važnosti njegovu zvukovi. U njima su ljudi prepoznavali pjesme vila koje su
milozvučne i pretskazuju budućnost, ali ih nisu uvijek razumjeli. Vjetrenica je zbog toga
bila posebno mjesto, jer se vjetar ondje stalno očitovao. Vjetar sa zvukovima spominje
još Sorkočević, a Pamučina nudi znanstveno objašnjenja – da je u pitanju vjetar koji se
probija kroz tjesnace. Njegovi oponenti, Turci koje je predvodio Hadži-beg, smatraju da
su to džinovi i vojska duhova; mlin melje pšenicu za starješinu, žrvnjevi žito za mlađe, a
bubanj se čuje kad se sastaju da jedu i piju. Zvukove vjetra na ulazu u pećinu misionar
Ayala je izjednačavao s bukom visoke peći ili 1000 parnih strojeva u pogonu. Zvukovi
su dolazili s mjesta koje su nazvali bubanj, mali doboš, mlin i žrvanj; i iz njih se mogla
pretkazivati budućnost, osobito u pogledu rata. Krajem 19. stoljeća proširit će se ulaz za
turističke svrhe zbog čega je i prestao postojati vjetar kao proizvođač osobitih zvukova.
Iako naizgled nebitna promjena, ona je otvorila postupak desakralizacije najtajnovitije
prirodne pojave u kršu Popova polja. Nakon što je Popovo polje isušeno, vjetar se
pojavio kao faktor erozije polja ozbiljnih razmjera.

Grom: javlja de kao prasak, oštar tresak izazvan električnim pražnjenjem između oblaka
i zemlje; puca i udara, a munja sijeva i pali. Prolaz munje kroz atmosferu prati zvuk koji
se širi brzinom oko 333 m/s i prenošenje energije na molekule plinova koji intenzivno
titraju. Najstariji izraz je grmljavina, od koje nastaje riječ grom, koji se danas najčešće
koristi da bi obuhvatio zvuk i svjetlost. Munja je njegovo svjetlosno očitovanje, koje
traje svega od 0,1 do 0,6 sekunde, te zagrije zrak kroz koji prolazi za više celzijevih
stupnjeva. To uzrokuje širenje i promjenu tlaka zraka uz snažnu eksploziju pa otuda i

345
učinak zvučnih valova (Cvitanović 2002). Sve to obično prate vremenske nepogode, uz
pljusak katkada tuča i olujni vjetar, općenito impresivno očitovanje atmosferskih pojava.
One su, pored psiholoških, imale i ozbiljne materijalne posljedice na ljude koji su živjeti
od plodova zemlje. Zbog svega toga grom ima snažno religijsko značenje. Munje su
oružje Peruna, vrhovnog slavenskog boga, a grmljavina odaje da kočija njegovog
kršćanskog sljednjika Ilije izlazi iz nebeskih dvora.
Sve to u Popovu polju ima dimenziju više, budući da njegovo šire područje pripada zoni
s češćim udarima grama. No, kako je grom strašna pojava, tradicijski ga se najčešće
spominje kao uzrok stradanja. Najstariji spomen u literaturi nalazimo kod Pamučine,
koji opisujući Hadži-bega, ističe da je grom ubio njegova brata Derviš-bega. Mostarski
Osvit javlja da je prilikom gradnje pruge izbila nesreća od groma. Zabilježeno je više
primjera stradanje od groma u Hrasnu, koji su najčešće bili neka poruka, neka vrsta
opomene, pa čak i kazna za pojedina djela koja nisu u skladu s Božjim očekivanjima.
Svetkovanje Marije Ognjene učvršćeno je prijetnjom da će grom spaliti stogove onima
koji su radili o klasu. Tako, svetost munje i njezinih nositelja produžila se do današnjih
dana, nalazeći svoje mjesto i u kršćanstvu. Katolički župnik iz Hrasnog zajedno s
vjernicima njegove župe i Popova polja na znak sijeva munje izgovaraju skrušeno još
sedamdesetih godina 20. stoljeća: „Slava tebi Gospodine“. Jednako tako, grom je vrlo
često kletva-poštapalica u Popovu polju. Snažne konotacije kazne mogle su se iščitati iz
udara groma na kraju našeg promatranog razdoblja, kad je nevrijeme u veljači1987. u
Sedlarima otvaralo grobove (GT, 20.2.1987.).

Bilje: Ako zanemarimo poljoprivredne kulture, o bilju ima malo podataka, čak i iz
znanstvenih izvora. Ostavljene su bilješke i članci o pojedinim vrstama poput košćele, ili
močvarnih biljnih zajednica s konopljikom, donekle poplavnim travama i sumarno
navođenim najistaknutijim florističkim elementima: u prvom redu hrastom među
dendroflorom, ili kaduljom iz skupine ljekovita bilja. To je vjerojatno posljedica trajne
stoljetne odsutnosti vegetacije iz ovdašnjeg krajolika, u kojem se ona zadržala samo na
pojedinim manjim površinama. Takva je još početkom 19. stoljeća Žaba, dok su padine
Popova polja, osobito sjeverne, izložene krajnjoj degradaciji i spiranju. Tako, pojam
vegetacije u Popovu većinom je vezan za drvo za ogrjev. Neke biljke prisutne su zbog
ekonomskog značaja. Do oko 1900. skupljani su pojedini dijelovi rujevine, a tada se
počeo brati pelin (kadulja); do 1910. su se brale smrekinje i maginje i koristile se za
proizvodnju rakije (Mićević 1952). U etnološkoj literaturi spominju se ljekoviti napici
od bilja, primjerice za ženu koju ima problema s rodnosti čaj od macine trave i voćnih
cvjetova. U vjerskim napucima zadržan je blijed trag svetosti nekog drveća: kaže se da
je dobro imati doma križ od tisovine (od koje ovdje nema traga). Međutim, o bogatstvu i
nekadašnjoj važnosti bilja govore fitonimi niza popovskih sela kao Brestica, Dračevo,
Drijenjani, Dubljani, Grabovi Do, Grmljani, Hrasno, Orašje, Trnčina, te drugi fitonimi
kao Košćelice, Zelenje, Rastovac, Crveni grm, Repište, itd. Brojni nazivi Dubrava

346
kazuju o nekadašnjim svetim gajevima, središnjim mjestima na kojima su se odavale
počasti i prinosile žrtve bogovima. Nakon prinošenja žrtava slavljenici bi uzeli grančica
s hrastova i ponijeli ih kući na dobrobit obitelji, jednako kao danas za Uskrs grančica
bliskoistočne palme ili masline. Najveća znamenitost tih gajeva su tri hrasta na kojima
su bili urezani znakovi božanstava. Šume i stablo i na drugi način su duboko vezane za
prošlost Slavena. Po legendi, vrhovni slavenski bog Svarog stvorio je čovjeka tako da je
hrastu udahnuo život. Slavljenje mise u Krakića ogradi na Crnića brdu kod Stoca za
vrijeme turske vlasti, tako da jedan krivi dub služi kao oltar (Vr, 2001/5:47), zacijelo
nije slučajnost.
Danas nema tragova svetom drveću, jedino su na njih ostala sjećanja kroz nazive
Dubrava i dijelove svečanosti poput badnjaka uoči Božića i paljenje krijesova na
Ivandan. Tako, uloga bilja u povijesti Popova polja uvelike je zaboravljena. Postoji
mišljenje da je tako i u ljudskoj povijesti: iako je ljudska kultura najdulje primarno
koristila alatke i tehnologiju od drveta jer je bilo najdostižnije i lako obradivo, zbog
brzog propadanja arheologija ga nije mnogo nalazila, pa se umjesto drvenog, najdulje
razdoblje u životu čovjeka naziva kameno doba. A drvo pored niza svojstava bez kojih
je nemoguće zamisliti život na zemlji, ima „mitsku snagu“ jer „sjedinjuje sve elemente
svijeta“: sunčevu toplinu i svjetlo lišćem, potenciju vatrom, a vodu i zemlju svojim
korijenjem (Visković 1998, 162).

Životinje: od oko 1.8 milijuna opisanih vrsta na zemlji (od vjerojatnih 5 do 30 milijuna,
IUCN 2009), Popovci su usmjereni na jedan krajnje skroman broj njih, uključujući i
manji broj mitskih, ali vrlo djelatnih bića. Prve možemo ugrubo podijeliti u nekoliko
skupina: blago, korisne životinje i opasne životinje. Podsjećamo da je fauna Popova
polja bolje istraživana od flore, i da su njezina istraživanja bila uglavnom organizirana i
financirana izvan BiH. Neke skupina koje su bh. zoolozi bolje istraživali dale su dobre
rezultate, kao dnevni leptiri i fauna tla (skokuni). Ihtiofauna nakon odlaska Austrije nije
ozbiljnije istraživana, tako da su nedavna istraživanja (Freyhof et al., 2006, Zupančič
2008) dala nove rezultate o taksonomskom položaju nekada najvažnijeg člana, popovske
gaovice. Međutim, najznačajniji podaci odnose se na podzemnu faunu, za koju je
utvrđeno da je vjerojatno najbogatija na svijetu.
Autohtono stanovništvo je zacijelo slabo poznavalo podzemnu faunu, jer do nje nisu
imali načina doći. Čovječju ribicu su morali poznavati jer su je izbacivale estavele,
međutim o tome nemamo dodatnih podataka, čak ni informaciju kako su je zvali prije
nego je dobila ovo artificijelno ime. Bez daljnjega, daleko su više poznavali mitsku nego
podzemnu faunu, premda treba napomenuti da je ona u drugoj polovici 20. stoljeća
izgubila kredibilitet, a potom i pala u zaborav. Jedan od najpoznatijih članova je zmaj,
koji nastaje od zmije, neki kažu posebne vrste zmije, te zadržava njezinu glavu, može ih
imati sedam, dobiva krila i može biti krilata zmija, krilati konj ili vol. Živi u oblaku i
riga vatru i na njemu jaše Ilija; kad se spusti iz oblaka postane čovjek i može sa ženom

347
rađati djecu. Po nekima živi u ponorima i u pećinama, pa je poznato stanište imao u
Zmajevici (Tavnici) ispod kule u Klisuri.
Biće od kojeg nastaje zmaj, zmija, ima dvije mitske slike: jedna je ova opaka, a druga
zmija kućarica, koja je neka vrsta kućnog duha. Ona živi ispod praga i znači sreću. Riječ
zmija i nastaje od zemlje, kao što od riječi zemlja nastaje i riječ zmaj (Skok 1971-1974).
Međutim, popovska tradicija, koja je je doprla do nas, bliža je onoj opakoj slici zmije.
Kako inače razumjeti kontekst ovih vjerovanja o zmiji: zmiju se ne može ubiti, jer uvijek
oživi, jedino glogovim kolcem kroz glavu. Ivaniševiću su zmije neke od najupečatljivijih
sjećanja na djetinjstvo: cviljenje zmije kad je ubijaju, neobičan miris zmije koju su
jednom djeca čobani natjerali u vatru, promatranje zmije kako napada ježa kojeg je
Ivanišević spasio, sjećanje na jednog malog zeku oko kojeg se savila zmija i kljucala ga,
od koje je ostao kao ošuren vrelim gvožđem... Zaista vrlo sugestivne slike, za koje bi
dubinska istraživanja zacijelo dala zanimljive podatke! Batinović također spominje
zmije i kaže da su one koje nemaju rep opasnije. Batinović smatra kako zmije imaju
hipnotička svojstva, a to imaju i vukovi. Mićević pak navodi kako je vuk nekom djetetu
na Kijevu Dolu oduzeo glas. Ovo je očito odjek mitskog vuka, koji je u tradicijskom
svijetu vrijedio za božanstvo, spadao u „hipnotizerske životinje“, a kad skine krzno,
mogao postati lijepa djevojka.
Mitske slike djelomice su se prenijele i na obične životinje, pa se o zmijama pričalo s
osjećajem straha i kad se definitivno radilo o neotrovnim zmijama kao o kraušcu (gužu)
i pokazivala se jama kod Krive rijeke u kojoj on živi. To ne znači da se sa zmijama nije
imalo posla: njih su lovili i prodavali za otrov. Njihova suprotnost, blavor, uživao je
poštovanje ljudi, njega su iz zabave uzimali i stavljali u njedra, i vjerovali da „on pojede
devet zmija, njega deseta“.
U isti krug faune spadaju i otrovni pauci. O njima imamo podatke iz druge polovice 20.
stoljeća. Masovna pojava crnih udovica rezultirala je s više ugriza, a dodatni problem je
bio što u trebinjskoj bolnici prve godine nije bilo seruma. Masovno su se javljali i
skakavci, i premda nisu bili otrovni za čovjeka, ostat će u negativnom sjećanju kao
štetočine. U industrijsko doba su ih uništavali prskanjem naftom, dok su prije Drugog
svjetskog rata protiv njih i protiv najezde gusjenica primjenjivali molitve i zaklinjanja.

Skupinu korisnih životinja, divljači, predvodi popovska gaovica koja je bila vrlo važan
izvor hrane domaćem stanovništvu, a uz put, bila je navodno i dobar afrodizijak. Ljudi
su dobro poznavali njezino kretanje, pa su po njemu zaključivali što će se dogoditi s
blatom. Pored njih, u manjoj mjeri su lovili patke i slične životinje. Kukce su koristili pri
određivanju mjesta za gradnju kuće.

Blago, kao što samo ime kaže, čine domaće životinje s kojima i od kojih čovjek živi više
milenija u kontinuitetu, s kojima je razvio složene veze i koje smatra svojom najvećom
vrijednošću. Kraj pripada sezonskom stočarenju. Talijanski misionari za neke seljake

348
kažu da im stoka predstavlja čitav njihov svijet i da u nju vjeruju. Konačno, s njom su
znali spavati u istoj prostoriji. Bilo je teško podnositi da blago ugiba od nestašice vode,
čije je lešine seljak ujutro zaticao po torovima ili je pak ugibala pored puta do pojila.
Može se samo zamisliti koji su udarci nanošeni obiteljskim zadrugama kojima su ratovi i
pljačke stado od oko tisuću grla smanjivali na pedeset ili čak na ništicu. O odnosu
poštovanja prema nekim vrstama domaćih životinja govori podatak da su se žene
ustajale kad bi prolazio vol – hranitelj obitelji. No, i stočarstvo, i korisne životinje, a
pogotovo mitski bestijarij, prestali su postojati potkraj našeg promatranog vremena.
Stanovnici su imali još po neku kravu ili kozu /ovcu, rijetko magarca. Na završetku
Popova polja, na rubu Zablatka, osamdesetih je godina izgrađena farma brojlera,
industrija jaja i pilećeg mesa koja je označila prekid s tradicijom.

Bez ambicije da se detaljnije upuštamo u analizu percepcije životinja, možemo samo
naznačiti da ona ovdje pokazuje više slojeva o kojima govori stručna literatura (npr:
Marjanić i Zaradija Kiš 2007).  Životinjama se dugo u povijesti bavila samo književnost,
pa su zadržale mnoge naslage starih kultura. Mitološka bića, živi strojevi (machina
animata) i specistički objekti (specizam označava propuste u stavu i postupcima da se
bilo kojem neljudskom biću prida jednak obzir i poštovanje – Dunayer 2004, prema gore
citiranoj referenci), samo su najuočljivije među njima.

Osnovni prirodni elementi krajolika Popova polja, kako oni univerzalni poput vode,
vjetra, groma, bilja i životinja, tako i posebni krški kao krška rijeka, jama pa i sami krš,
pokazali su da se njihova percepcija uvelike oslanja na kulturne konstrukcije, te da u
njima često manju ulogu igraju njihova prirodna obilježja. U pojedinim primjerima
uvjerili smo se kako su značenja koje prenose izrazi za te elemente mnogo bliži mitsko-
povijesnim kulturnim konstruktima nego prirodnim obilježjima. Neki važni elementi,
poput vode i bilja, tako su malo prisutni kao da se nalaze pod svojevrsnom inhibicijom.
Nekim drugima se, pak, poput groma i zmije, pridaje znatno veća pažnja. Kulturni
krajolik s navedenim elementima po svemu ima izrazito tradicijska obilježja sve do
početka zadnje trećine 20. stoljeća.

2.3.2.2. Sveti krajolici Popova polja

Prethodno promatranje percepcije nekih osnovnih prirodnih elemenata krajolika uvelike
se doticalo mitologije i religije, pa ćemo se sada osvrnuti na krajolik Popova polja tako
što ćemo ta njegova obilježja staviti u središte pažnje. Zanima nas kako se te dvije
temeljne duhovne aktivnosti ostvaruju u prostoru Popova polja.

Mit u javnom diskurzu često ima negativno značenje, kao suprotnost nečemu što je
realno i istinito, kao nešto što je zastarjelo i što treba napustiti. Međutim, time se često

349
brkaju njegovi pojavni oblici pa i zloupotrebe s činjenicom da se radi o „najstarijem
modalitetu simboličke organizacije svijeta“. Mitovi donose bajkovite pripovijesti o
djelima i zgodama (polu)božanskih bića i objašnjenja o podrijetlu kozmosa, značenju
života i moralnih temelja (Crespi 2006, 86). U mitu su misao, poezija i religija nedjeljivo
sjedinjeni; u njemu mišljenje ima istodobno poetski i religiozni karakter, a poezija i
religija imaju funkciju i zadaću mišljenja (Pareyson 1985, prema Crespi 2006). Dok kod
racionalnog diskurza vlada logika neproturječnosti, u mitu mogu postojati oprečni
elementi i, budući je vođen logikom dvoznačnosti, on omogućuje komunikaciju među
različitim razinama iskustava. S preobiljem slika i predodžaba mnoštvene stvarnosti, mit
je oblik društvene komunikacije koja snagu crpi iz emotivnog previranja i psiholoških
procesa identifikacije (Crespi 2006, 89).

Kako je mit u osnovi sveta priča o tome kako je svijet postao onakav kakvim ga danas
znamo (Haviland 2004), mitovi koje zatičemo u Popovu polju obuhvaćaju zbroj
tumačenja koja su se razvijala i koristila unutar različitih religijskih epoha i pristupa.
Nije nam cilj istraživati i ocjenjivati „pravovaljanost“ ijedne od religijskih praksi, nego
zapažati kako je ljudska potreba za svetim vrednovala Popovo polje i kakav u tom
pogledu izgleda ovdašnji krški krajolik.

Povijest religije obično se dijeli u dva velika razdoblja. Prvo je animizam. Tipičan je za
one koji sebe smatraju dijelom prirode, a ne iznad nje (Haviland 2004). Smatra da
prirodu i njezine dijelove nadahnjuju različite vrste duhova, i očituje se u štovanju vode,
ognja, groma, sunca, stabla, životinja, itd. Može se podijeliti u dva razdoblja: kult
vampira i vila, sa snažno izraženim dualizmom, koji stiže iz dubina lovačko-
sakupljačkog društva, paleolita ili neolita; te kult Roda, božanstva kozmosa, cijele
prirode i plodnosti, koji se razvija s vremenom vladavine poljoprivrede. Pojedini likovi
iz tih razdoblja bili su snažno prisutni u svakodnevnom životu Popovaca do prije pola
stoljeća, što smo vidjeli u prethodnom poglavlju, dok su drugi na izvorniji ili stiliziraniji
način uključeni u suvremeni život i obrede ovdašnjeg stanovništva.

Drugo je razdoblje animatizma, čije je obilježje vjera da svijet nadahnjuju sile koje leže
izvan i iznad čovjeka, ali koja ipak imaju svojstva slična ljudima. To razdoblje također
možemo podijeliti na dvoje, a prvo predstavlja kult boga Peruna, kojeg historičari
slavenske mitologije smatraju pokroviteljem udruženih kneževina (ruske) države; i
posljednji, razdoblje monoteističkog kršćanstva, unutar čijih su se novih zasada
različitim intenzitetom nastavila štovati slavenska božanstva. Međutim, sve ove faze
akumulirale su i dodatno oblikovale prethodna iskustva, tako da današnje stanje čini
amalgam čitave sakralne povijesti. Istaknut ćemo nekoliko božanstava i pokazati njihovu
ulogu u krajoliku Popova polja.

350
Vrhovni slavenski bog Perun, obilježio je niz dominantnih vrhova na području Popova
polja, po kojima je, naoružan munjama i gromovima, više od svih drugih impresionirao
naše pretke. Međutim, ni jedan od tih vrhova danas ne nosi izvorno ime, poput recimo
vrhova oko Žrnovice u Poljicima (vidi Škobalj 1970, i Katičić 2007), nego ime njegovog
kršćanskog nasljednika Ilije, čije ime na hebrejski znači „moj Bog je Jahve“. Tako,
sjeverni hrbat planine Bjelasnice zove se Ilija, a neki tako nazivaju i cijelu planinu. Vrh
Žabe također nazivaju sv. Ilija i Crkvina; oboje podupire svijest o svetištu. Iznad
Orahova Dola postoji Ilijino brdo, oba posljednja visine blizu 1000 metara. U Sedlarima
postoji Ilijina glavica na kojoj je crkva sv. Ilije. O tome zašto se tako zove govori i
podatak da je 1987. grom razorio grobove oko crkve. Autor članka u Glasu Trebinja
(GT, 20.2.1987.) zove je samo Glavica, za razliku od Filipovića 1959., ali njezina
osobitost ne može biti zanijekana. Ilijino brdo postoji iznad susjednih Grmljana, ali ga
tako zovu Gorogašani, mještani sela u njegovu južnom podnožju, dok Grmljani za njega
imaju fitonim Grabovo brdo. Ilijino brdo postoji i kod Trnčine, a Ilijina glava je vrh nad
Orašjem. Ilinštak je naziv najtoplijem mjesecu u godini – srpnju ili julu. Dakle, prisutno
je snažno Perunovo sljedbeništvo.

Ilija, međutim, u Popovu ne uživa rang koji je imao Perun, za što bi razloge trebalo
potražiti u kulturnoj povijesti zajednica u kojima su rođene religije, njihovom
razumijevanju svijeta i njegovu prijemu u novo kulturno područje. U svakom slučaju, u
Popovu polju dolazi do određenog preusmjeravanja važnosti između slavenskih i
kršćanskih svetaca. Kršćanstvo je izuzetno naklono Mariji: prema jednom istraživanju
Anđelka Badurine, od 6.902 sveta mjesta koje štuju katolici u Hrvatskoj i okolnim
autohtonim staništima, 1.163 ih pripada Bogorodici Mariji (sa svim njezinim atributima,
kojih ukupno ima 37) (2003). Najbrojnije su crkve posvećene Uznesenju Marijinu
(Velika Gospa) – 236 crkava, slijede njezine crkve bez atributa, a to će opet biti Velika
Gospa – 151, zatim slijedi Rođenje Marijino (Mala Gospa) – 151 crkva itd. Sličan odnos
njeguju i kršćani Popova polja; sve tri središnje crkve – na Trebimlji Velike Gospe, u
Ravnom Male Gospe i u Zavali Vavedenja Bogorodičina – ali i neke druge, posvećene
su tom ženskom božanstvu, koje nije tipično za slavensku religiju. Slavensku božicu
vatre Ognjenu, u kršćanstvu je zamijenila Marija Magdalena, koju su zbog lakšeg
prihvata zvali Marija Ognjena.

Niz katoličkih svetaca poput Ilije i Marije Ognjene „poklopio“ je slavenska božanstva
koja su imala istaknuto astronomsko mjesto u kalendaru. Ljetni solsticij, koji se slavio
od samih početaka religioznosti, povezan je s katoličkim blagdanom sv. Ivana (herb.
Bog je milostiv, Bogu mio), koji se obilježavao krijesovima. Iako je danas u Popovu više
crkava posvećenih Ivanu ili Jovanu, te iako je Ivan Krstitelj iza Marije najzastupljeniji
katolički svetac, u Popovu nema značaj koji ima primjerice u Bosni, gdje je sv. Ivo vrlo
omiljen i gdje mu se pripisuju čudotvorna svojstva.

351

Vrhovne slavenske bogove povezuje kult vatre, zapravo ispravno bi bilo reći ognja, jer
će riječ vatra, s istoka u zapadne dijelova vjerojatno raširiti srednjovjekovni Vlasi (Skok
1971 - 1974). Stari nazivi poput Ognjene Marije to potvrđuju. Vatra je sve donedavno
imala značaj božanstva, što se vidi po reakcijama ljudi na osobu koja je pucala u vatru.
„Narod [je] smatra nečim višim od običnih stvorova Božjih, pa se pričalo to njegovo,
kao da je pucao na dragoga Boga“ (DNJN, 1971/13:39). Pa i činjenica da usred ljeta
neki stari Džamarija sjedi pored ognjišta zacijelo nije posljedica potrebe da se utopli,
nego ima dublje vrijednosne konotacije. Nakon Drugog svjetskog rata paljenje krijesova
prebačeno je na prvomajske vatre, a potom se i to ugasilo. Posljednjih godina krijesovi
oživljavaju u Hutovu kao turistički znak korištenja tradicije za nacionalnu revitalizacije
sela.

Jarilo, bog plodnosti, povezuje se sa svetim Đurđem. Iako se počeo zarana štovati na
području Zažablja i Popova (Vidović 2007) danas ima rubni značaj, koji i dalje blijedi.
Posvećene su mu katoličke crkve sv. Jure u Hrasnu, Brestici i u Dubljanima (danas
Đurđa) te grobljanska crkva sv. Jure u Trnčini. Đurđevdan kao krsnu slavu slave dvije
katoličke obitelji u Hrasnu, te neke pravoslavne obitelji u Dračevu, Šćenici i Dvrsnici,
jedna obitelj koja je prije Drugog svjetskog rata u Ravno došla iz Bjeloševa Dola a
potom je nestala, jedna u Kotezima i jedna prije u Grmljanima.

Crnobog je jedini bog koji ljudima čini zla, i jedini koji stoji nasuprot mnogobrojnim i
moćnim bogovima koji su skloni ljudima (Vasiljev 1928). To božanstvo tame povezuju s
ogromnim otvorom ponora Crnulje, na čijem su ulazu kršćani slavili misu sve do
novijeg doba, i u kojoj postoji četvrtasta stijena za koju se kaže da je oltar. „'Zlog boga
(Sloveni) na svom jeziku zovu đavo ili Crnobog...' veli Helmold, a malo dalje: 'imaju
jedan čudnovat običaj. Na gozbama oni se svi obređuju jednim peharom, uz koji
izgovaraju i neke reči, rekao bih, ne radi molitve, već radi proklinjanja u ime svojih
bogova – dobra i zla; veruju da sve što je dobro dolazi od dobroga boga, a zlo od
rđavoga. I tako oni i zovu to božanstvo na svome jeziku Crnobog'“ (Vasiljev 1928).
„Crno“ božanstvo je bilo vezano za pojam vran, u ž. rodu vrana, što (praslavenski, i
sveslavenski) znači mrk i gavran, i što je eufemizam za vrag (Skok 1971-1974). U
Popovu postoji mnogo takvih toponima. Inače, vrag je prvotno u staroslavenskom imao
značenje „neprijatelj koji ubija“, a mnogo kasnije je njegov staroslavenski korjen
izoliran i sveden na poznato kršćansko značenje. Vran se uobičajeno, pa i u Popovu
polju, javlja kao trag jednog pola dualističkog obilježavanja prostora. S jedne, desne
strane vodenog toka je vršni toponim Vranjak, a s njegove lijeve strane „bijeli“ vrh
Siljevac, s obližnjim pripadajućim svetištem Konjskom glavom. Između njih je danas
suha vala. Sličan se možda sakralni sklop nalazi na drugoj suhoj dolini, koja se nastavlja
s južnu stranu polja: iznad Orahova Dola nalazi se lokalitet selo Bjeljave, s druge strane

352
Vale je Crno (Osoje), a između je Dubrava koja je nekada bila površinska rijeka. U
blizini se nalazi i toponim Siljevica koji se dobro uklapa, ali nemamo točan uvid u
njegov smještaj.

Svetkovine koje su se ranije držale u čast slavenskih bogova, nastavile su štovanjem
kršćanskih svetaca. Njihov drevni predslavenski naziv je god, koji je pored ovoga imao i
značenja imendana, godine i koliko drvo naraste u godini dana. Ta je imenica u
današnjem književnom jeziku mrtva (Skok 1971-1974), a posljednjih se stoljeća
okupljanje na svetkovinama naziva dernek, što je turcizam. Najveći dernek tokom 20.
stoljeća bio je sv. Ana pod Trnčinom, na kome se okupi više tisuća ljudi, iz Popova i
okolice, raznih konfesija. Zatim po masovnosti dolazi Mala Gospa u Ravnom, i Petrovo
u Zavali. Sastoji se od službe (mise) poslije koje momci i djevojke igraju u kolu a stariji
razgovaraju (Mićević 1952). Ima i vašarsku funkciju: trgovci iz okružja donesu i prodaju
svoju robu; drugdje se ova ekonomska funkcija više razvijala. Njihova karakteristika je
da se odvijaju u „ognjenom“ dijelu godine. Uvođene su i nove svetkovine, kojima su
prilagođavani obredi, npr. Bezgrešno Začeće. Godovi / derneci su bili najveća
manifestacija slavlja i zajedništva u Popovu polju, a u drugoj polovici 20. stoljeća
uvedeni su „derneci“ s datumima iz narodnooslobodilačke borbe (npr. Dan ustanka, 27.
juli u Veličanima).

Poseban oblik pobožnosti su zavjeti, molitve koje su se jednom godišnje posvećivale
zaštiti ljudi, stoke i usjeva te smanjenju negativnih učinaka od bolesti, posebno kuge, od
nevremena i drugih nesreća. Zavjet može biti seoski i obiteljski, a za njega se mole u
crkvi i na polju. Neke su kapelice izgrađene kao zavjetne, npr. sv. Jakov iznad Orahova
Dola. Obično uzmu dan kad su se pojavile neke nepogode, gusjenice, krupa, voda, a
održavaju se između 22.5. i 27.7., dakle, kad dolazi do nevremena i kada je vegetacije u
krizi. Zavjetnu molitvu u Popovu polju prate informacije o „zakantavanju“ skakavaca i
gusjenica, što je za osobe izvan vjerskih praksi teško razumjeti. Napuštanje zavjeta, koje
se može pratiti od ranog 20. stoljeća, znak je modernizacije tradicijskog života. Mićević
smatra da na to najviše utječu povratnici Amerikanci, tvrdeći da kod nas ima previše
svetaca, što nema smisla, jer u Americi nitko ne slavi pa „nikog grom ne bije“.

Autentičan oblik svetkovine u Popovu polju jest krsna slava. Prema literaturi (Vasiljev
1928), krsna slava izvorno je posvećena domaćim slavenskim zaštitnicima, koja nisu
ništa drugo nego duše predaka, inkarnirane u oblike različitih ljudi ili životinja, kao što
su: prosjak, gost, zmija, živina, leptir, itd. Slaveni su od duša svojih predaka svagda
očekivali zaštitu, svako dobro i uspjeh, i da to sebi osiguraju, precima su priređivali
svečanosti. U Katoličkoj crkvi krsna slava smatrana je kontroverznom, a budući je bila
jako popularna, i s očuvanim pretkršćanskim korijenima, Katolička crkva ju je nastojala
obuzdati i svesti u okvire svoje religijske prakse. Međutim, na području trebinjske

353
biskupije tek joj je u 20. stoljeću pošlo za rukom da zabrani krsnu slavu. Pravoslavni su
je duže očuvali, možda i zbog činjenice što se u njihovim službama duže zadržala
tradicija slavenstva, dok je katolička crkva prakticirala službu na latinskom te bila
okrenuta Vatikanu i zapadnoj kulturi. Ponekad je krsna slava padala na isti dan
pravoslavnima i katolicima; ranije je trajala tri dana, uz rituale čašćenja, lomljenja kruha,
jela i pića.

Vjerovanje u duhove predaka u skladu je s raširenom zamisli da su ljudska bića
sastavljena od dva dijela, od tijela i neke vrste vitalnog duha (Haviland 2004). Za njih se
smatra da se zanimaju za društvo, da mogu biti dobronamjerni i pakosni, i da su vrlo
slični ljudima. Uobičajeno se smatra da se rađaju ponovo kao članovi svoje loze. Takva
vjerovanja osobito su pogodna za društvo sa skupinama utemeljenim na podrijetlu i sa
usmjerenošću prema precima. Više od toga, stvaraju jak osjećaj trajanja koji povezuje
prošlost, sadašnjost i budućnost (Haviland 2004). S druge strane, slava i sva ta štovanja
potvrđuju da su Slaveni vjerovali da je duša pozvana poslije smrti na jedan drugi život.
Za pravedne i dobre duše to je nav ili raj, a za zle duše p'kl´´ (pakao). Pored
spomenutog, dokazi za to su spaljivanje pokojnika, žrtvovanje žena, robova, konja, pasa,
stavljanje hrane u grob pokojniku u starije vrijeme, razne daće, posebni kolači koji su
miješeni za mrtve, itd. (Vasiljev 1928). U našim krajevima, taj svijet bi se mogao
nalaziti pod zemljom i u njega bi se moglo ulazi kroz jamu. Ta se tvrdnja oslanja na
narodna vjerovanja da ima tri svijeta, jedan je na vrhu, drugi na zemlji, a treći pod
zemljom. U tom pogledu bilo bi zanimljivo istražiti pećine i jame Popova polja, što bi
možda pomoglo rasvijetliti povijest jama kao masovnih grobnica. Slaveni su svoje
mrtve, kao što rekosmo, sahranjivali i oko ognjišta ili pod kućnim pragom.

Zbog svega navedenog Popovci su držali do grobova svojih predaka. Kroničari pažljivo
vode računa o grobovima kada opisuju pojedina sela. Navode brojne gomile, pa grčka
groblja, usamljene nepoznate grobove koji su posljedica epidemija, tragedija i bitaka,
turska groblja, svatovska groblja, usamljene križeve nepoznatog podrijetla, čak mjesta
bivših grobova, i naravno, suvremena groblja. Stećci se u narodu smatraju najstarijim
grobovima, za koje vjeruju da su pripadala Grcima. Grci su, po tim vjerovanjima, bili
toliko jaki da su njihove žene prtile ploče na leđa i nosile ih na potrebno mjesto.
Također, Popovci su smatrali da su Grci živjeli prije današnjih naroda, tj. da su više
metafora predaka, iako su graditelji stećaka uistinu bili njihovi ne tako davni krvni preci.
Za razliku od naroda, kršćanske vjerske vođe u Popovu smatrali su svoje zajednice
izravnim i isključivim baštinikom stećaka. Pri tome, od simbola su gotovo jedino isticali
križ ili krst. Batinović smatra da stećci pokazuju put vječnog života, da je to njihova
najveća vrijednost i da su ih naši preci postavljali s tom mišlju; sa svojim primitivnim
znanjem ostavili su nam trajnije spomenike nego ih imaju mnogi drugi narodi. Poštujmo
ih i čuvajmo kao dragu ostavštinu naših pređa (Batinović). Da su Popovci imali

354
određenu entropiju u doživljaju stećaka, govori podatak da su brojni uništeni jer su
korišteni kao građevni materijal za druge objekte, mahom crkve, ali i graničnike za
cestu, kakav je bio slučaj sa stećcima u Zavali. Čini se da je posrijedi doživljaj starih
grobova u kojem je naglašenija kulturna strana, dok je religijska strana gubila na
značenju u skladu sa srodstvenim udaljavanjem. Grobovi koji su se nametnuli kao
politički znak u prostoru, povremeno su dobijali na značenju. Ne radi se samo o
masovnim stradanjima povezanim s jamama, nego i kad je u pitanju pojedinačno
stradanje, o čemu svjedoči Čolin grob na Vrutku. Inače, i sami naziv grob ima svoju
vremenitost. Izvedenica je od glagola grebati, strugati ili vunu kardašiti (Skok 1971-
1974). Ovo značenje, obuhvaća razdoblje nakon spaljivanja mrtvaca, otkada je grob
mjesto gdje je netko ukopan. Slaveni su svoje mrtve ukopavali kod ognjišta, pod prag, u
šumama i na raznim mjestima. Mnoštvo je toponima koja se odnose na grob, među
kojima i naziv sela Grepca.

Jedno od lakonskih objašnjenja stećaka vodi nas do pojma zakopanog blaga i svetinje u
zemlji, a to je vjerovanje da su Grci zakopali blago kad su bježali, jer su se mislili vratiti
(drugi su misli da su pobjegli od hladnoće). U narodu je za to poznat naziv nur, na kojeg
se odnosi nekoliko popovskih legendi. Nur (tur. sjaj, svjetlo) znači zraku svjetla koja po
vjerovanju muslimana s neba pada na grob kojeg sveca, odnosno svjetlost koja se po
narodnom vjerovanju pojavljuje iz grobova pobožnih ljudi, ili na mjestu gdje je
zakopano blago. Postoje priče o tome kako su neki nastojali doći do toga blaga, a za to je
potrebno znati određenu tajnu koja će „otvoriti vrata“. U legendama koje se spominju u
vezi Popova, te su „šifre“ povezane sa žrtvovanjem određenog broja života, koji mogu
biti i od buhe. Nasilje ne pomaže, jer su neki navodno u Sedlarima pokušali tokmakom
lomiti ploču, ali je odskočila škalja i izbila jednom od njih oko (od kada uvijek u
Obradovića ima neko ćorav – Mićević 1952). U jednoj su grobnici, prema legendi,
pronađeni sablja i novac. Svetinju u zemlji može odati svjetlost, kao npr. kod sv. Mitra u
Ravnom, a mogući su i dodatni znakovi, poput činjenice da neko selo nikad nije obila
krupa niti oštetila maća (biljna bolest), kao npr. Cicirinu. Na jednoj točki puta od Orašja
prema Mišljenu, koja se povezuje sa tim pitanjem, pak, često bi se spoticali natovareni
konji.

Kao sveta mjesta, možda su još više na cijeni crkve. Postoje u gotovo svakom selu,
nekad i više od jedne. I njima se održava središnji vjerski čin. Ima ih starih više stoljeća,
i jako nalikuju jedna na drugu, čak i kad su različitih konfesija. O njihovim kulturnim
značenjima govorit ćemo u sljedećem poglavlju, sad ćemo se još osvrnuti na još neke
vrlo stare oblike religioznosti: vile i vještice, te općenito na dimenziju praznovjerja.

Vile su mitološka ženska bića koja „žive i klikću“ po planinama, oblacima i vodama,
kraj starih hrastova, zavlače se među pastire, gdje je toplo; imaju magične moći i brane

355
istinu, ljepotu i dobrotu. Vile su vječito mlade i imaju na sebi dugu bijelu ili plavu
haljinu, koja im krije kozje noge. U vilinim zlatnim kosama leži sva njezina tajna, i ako
joj se samo jedna vlas iščupa, vila mora umrijeti. U Popovu polju postoji više „vilinih“
lokaliteta koji svjedoče o njihovoj velikoj važnosti: Vjetrenica, Vilišnica, oko Češljara
tri lokaliteta, u Ravnom Viline stojine, u Veličanima Vilovice, na Žabi Viline ploča, itd.
U Dalmaciji vile prepoznaju kad bura zapjeni, u zvukovima bure se prepoznaju pjesme
vile. Pjesme im zvuče kao zujanje pčela ili kao poskočice, ali samo ih rijetki znaju
razumjeti. Iz njezinih pjesama se može pročitati i budućnost, jer su vile proročice. To je
slučaj i s Vjetrenicom, u kojoj su Popovci gonetali hoće li biti rata. O njima u Popovu
postoji i niz mitova: imale su alku na Žabi i prelazile na Velež, također prelazile su iz
grada u grad oko Zavale (Klisura – Ostrog); neke su momke zavodile i odvodile sa
sobom. Pisci Vuletić Vukasović i Holub navode događaje iz života koji svjedoče da su
vile još 1879. pa čak i dvadesetih godina 20. stoljeća smatrane stvarnim bićima. U
etnografskim zabilješkama se smatra da su vile nestale jer ih ljudi iznevjeriše, pastiri
baciše svirale i počeše pucati puške, a narodi zaratiše. „Do tada je jedno srce bilo svih
ljudi, jedna volja, jedan običaj, jedan zakon“. Tako, vile su proizvodi idealnog svijeta i
same su sudjelovale u proizvodnji njegovog rajskog razdoblja. Skok navodi kako je u
Dubrovniku postojao naziv vilozmaj (od griffine, grip – lav s krilima), koji vile stavlja u
vezu s vješticama. Vještice su također bili dio duhovnog imaginarija Popovaca sve dok
modernost nije zahvatila taj kraj. Kad zavije vihorac, Popovci su smatrali da su se pobile
vještice, i ako te to zanese, može svašta od tebe biti. Također, kada vjetar iskrči drvo,
iskrčile ga stuhe koje su se pobile (Mićević 1952). Još dvadesetih godina 20. stoljeća
ljudi su vjerovali da vještice noću dočekuju prolaznike, neki na sijelima su tvrdili da su
sa njima mejdan dijelili (Holub 1927). Dio toga zločastog svijeta činio je i vukodlak. On
je zloduh koji nastane tako da nakon smrti zlog čovjeka u njega uđe vrag, odere mu kožu
i u njegovoj mješini se za 40 dana rodi vukodlak. Za vukodlaka je optužen jedan leš koji
je izgledao kao mumificiran nakon što je «voda je otvorila jedan grob ispod stećka“ u
groblju Belenići / Kijev Do tijekom Drugog svjetskog rata. Seljani su „pokojnika
smatrali vukodlakom pa su ga boli trnovim kocima“ (Mićević i Filipović 1959).
Popovci imaju mnogo praznovjerica. Gotovo sve što im se u životu nezgodno dogodi
pripisuju vilama, džinovskim vjetrovima, vješticama, vukodlacima i drugim „nečastivim
duhovima“ (Mićević, 1952, 247). Stoga su nastojali doznati što im se u toj konfuznoj
budućnosti može dogoditi. Gatali su u ljude, koga smiješ a koga ne smiješ sresti, hoće li
se i kako netko udati, kako zaštiti stoku, kako se obraniti od vještica i štuha, kako izbjeći
bolest koju donosi džinovski vjetar, što o tome kažu životinje svojim nemuštim jezikom;
kakva će biti sljedeća godina u pogledu rata, kakav će biti ishod rata, itd., itd. Da bi se
zaštitili izrađivali su (h)amajije, salijevali strahe, uzimali svete zapise, tumačili snove
itd. Pri tome, nisu se ustručavali tražiti takvu pomoć i od svećenika, ljutih protivnika
njihova praznovjerja. O tome govori čudotvorna sveta knjiga „krnja“, razni zamotuljci,
kosa i nokti itd. Osluškujući svijet preko svog tradicijskog religijskog amalgama i

356
komunicirajući sa svojim božanstvima preko raznih znakova u krajoliku – crne mačke,
urokljiva oka, osobe za koju zna da je štuha, ovakvog ili onakvog položaja krave u toru
ili lika u pepelu na ognjištu, te mnoštva sličnih – prosječan Popovac imao je
svakodnevno ne desetke razloga vratiti se s polja doma jer rad neće biti sa srećom ili
promjeniti odluku o bilo kojem poslu i naumu. Ne ulazeći u vrednovanje recentnih
vjerskih praksi, spomenimo samo neka mišljenja koje podupiru gornje tvrdnje:
Razgovore o postanku svijeta smatrali su grijehom (Mićević 1952, 377); pravoslavni su
malo pobožni, katolici više idu u crkvu i poste (Mićević 1952, 370), a sva «izuka»
kaluđera se sastojala se u tome «da znadu čitati crkvene knjige» (Vuletić Vukasović
1881). Misionari kažu da je bilo na pretek dokaza da je vjera katolika uvelike prožeta
praznovjerjem, pa još i sedamdesetih godina 20. stoljeća ravanjski župnik Leventić kaže
da ljudi ovdje imaju vjeru ali da je shvaćaju „na svoj način“. „Možda vjera situacije“
(DNJN, 1973/17:54-7).

Mitološko-religijski sloj Popova polja nameće se kao dominantan činitelj percepcije
ovoga krajolika do sredine 20. st. Gotovo da nema pojave ili mjesta koji nisu zahvaćeni
tim slikama. Iako se moderno doba proširuje na druge percepcije, poput znanstvene,
turističke i industrijske, te kopni mitološke slike, njihova tvrdokornost osigurava im
produžetak izvornog života ili seljenje u drugo područje života, poput politike.
Zanimljivo je da ova vrsta baštine nije do sada imala utjecaja na kartu zaštićenih
područje Bosne i Hercegovine, možda i zbog činjenice da je socijalizam imao negativan
stav prema religiji.

2.3.2.3. Kako na krajolik Popova polja gleda tradicijska, a kako državna kultura

Kako su zbivanja u krajoliku Popova polja tumačena i razvijana pod utjecajem kulture –
tradicijske kulture koja se koristila u svakodnevnici i kulture čiji elementi usvojeni kao
način djelovanja državnih tijela – i kako su kulturne vrijednosti i kulturni simboli
politički korišteni za oblikovanje identitetâ ovoga područja, pokušati ćemo osvijetliti u
narednom dijelu rada.

Ponajprije, rezimirajmo što je najviše utjecalo na kulturnu svakodnevnicu Popovaca i
kako se ona izražavala? Prvi opisi narodnog života su oskudni ali jasno očituju krajnje
siromaštvo i jednostavnost tradicijskog društva čiji članovi žive u malenim kućama
mahom pokrivenim slamnatim krovom, ponekad i bez prozora i bez vrata, najčešće s
vrlo skromnim namještajem, bez druge rasvjete osim plamena vatre ili glamlje. Slike
nisu imali u kući, i bilo bi zanimljivo istražiti kako su zamišljali pojedine predstave koje
su im posredovane narodnom predajom i vjerskim porukama. Razmjerno velika crkva,
koja je napravljena u Ravnom 1868., pokazuje međutim, da su znali i mogli napraviti
mnogo veće i ljepše građevine od svojih kuća. Odjeća im je bila skromna, od prirodnih

357
materijala. Pored praktične, imala je i funkciju pokazatelja društvene stratifikacije, koja
je uglavnom bila etnoreligijska. Sve što su imali izrađivali su sami: kuće, upotrebne
predmete, odjeću i hranu. Držali su se običaja koji su uređivali kako se ponašati u
slučaju rađanja, ženidbe i smrti, blagdana, kako raditi koje poslove i sve drugo. Ipak,
iako tradicijska i postojana društva, bila su predmet promjena koje su se temeljile na
raznim vanjskim utjecajima i ukusima. Primjerice, muškarci su nekada nosili brade, a
potkraj turske uprave nosili su samo brkove; nekad su se ljubili tri puta, što je danas
običaj samo Srba u Popovu; mjesece su nazivali siječanj, veljača... što su neko vrijeme
zadržali Hrvati, a potom i oni zanemarili. Tretman spolnosti izmiče današnjim
shvaćanjima: ženidba se u polovici slučajeva obavljala krađom djevojke kojom bi se
zaobišle neke druge norme i veliki troškovi. Velika opasnost ležala je u mogućnosti da
krađa bude plod nasilja i neusklađenih vrijednosti budućih supružnika, čime bi se
zloupotrijebio institut u čijem je temelju ipak trebala ležati suglasnost partnera. Župnik
Vice Palunko oštro se suprotstavio krađi djevojaka i praktično na načelima slobodne
volje utemeljio modernizaciju Popova. S druge strane, sve do sredine 20. stoljeća bilo je
prisutno „uskakanje djevojaka“, u kojem su one slobodno javno grlile i ljubile neke
osobe, uključujući i one bliske svome partneru. Turski begovi mogli su posjedovati
svaku ženu koju su poželjeli; djevojke bi potom udavali za momke koje su djevojke ili
sami silnici odabrali. Vodili su život s puno časti i rijetko su se opijali. Iako se o
njihovim svakodnevnicama priča kao da se sastoji od samih muka, opisi potvrđuju da im
je život bio prožet radošću i nerijetko pravim izljevima veselja. Uz gotovo svaki posao
pjevali su i veselili se: na paši, na pojilu, na njivi i na putu. Brda i polja su bila napučena
mnoštvom veselih ljudi koji su pjevali i dozivali se, dok je stoka mukala, blejala ili rzala.
Misionari primjećuju da pjevaju i plešu na način starih naroda. Prema strancima su bili
nepovjerljivi i zatvoreni, neki svećenici kažu da su i na ispovijedi malo govorili. Nisu
bili pismeni, čak ni načelnik Ravnog prvih godina Austrije nije znao pisati; signale su
bilježili na robošu, rezbarenom štapu, a mreže za ribanje obilježavali sustavom rupica na
pločastu drvetu, kojeg su zvali učeo. Čini se da su bili pismeni samo svećenici, kako
koji, premda nisu uvijek bili upućeni u građu o Popovu. Istodobno, stećak u Veličanima
iz 14. stoljeća pokazuje dobro razvijeno pismo, a ploča u crkvi u Ravnom iz 1573.
smatra se „bosanskim pismom u najsavršenijoj formi“ (Truhelka 1982c). Ta je župa
imala i jedne od najstarijih župnih matica u BiH. Sustav vrijednosti seljaka bio je tijesno
povezan sa stokom i stočarstvom, pa misionari zapažaju kako je sve njihovo bilo
izraženo u blagu, s kojim su, uostalom, zajedno i živjeli. Međusobno su se pomagali, i ti
oblici suradnje su pored praktične funkcije imali i ponešto od svečanosti. Tradicijski
pojam pravde zadržao se dugo, u modificiranim oblicima snažno do sredine 20. stoljeća.
Nasilje je bila jako zastupljena sastavnica gotovo svih vidova života. Njima su se najviše
služili predstavnici vlasti, zatim mnoštva skupina izvan zakona, uskoka, hajduka,
komita, pa i svakodnevni odnosi su bili uglavnom lišeni nježnosti. Odrasli muškarci
nosili su oružje zbog osobne sigurnosti.

358

Dolaskom Austro-Ugarske društvo se pomalo modernizira, nestaje hajduka i komita,
stanovništvu se oduzima oružje, uvodi se željeznica i redovito školstvo, grade se bolje
kuće s crijepom i staklom na prozorima, i više njih. Slabi orijentalna sastavnica kulture,
mnogi muslimani odlaze, a njihovi kulturni tragovi se brišu. Ipak, kako je kultura
gospodara i podložnika jednaka (Radić 1899) ono se doima i dalje homogenim
društvom, u kojem će glavne forme kulturnog života ostati vrlo slične sve do sredine 20.
stoljeća. Pored već spomenutih derneka i krsnih slava, sijela su glavni kulturni događaji.
Ona tijekom zimskih večeri okupljaju stanovništvo u neku od kuća, u kojoj su se pričale
priče i prenosile vijesti; tu se guslalo i imitiralo. Prema bilješkama koje smo pročitali, ti
su susreti bili jako zabavni i uživali su veliku pažnju. Sudionik je bio uvučen u sadržaje
zbivanja, djeca nisu mogla noću spavati od uzbudljivih i strašnih priča. Na sijelima su se
često uz gusle izvodile narodne pjesme, koje su Popovci naprosto gutali. Guslar je imao
posebno mjesto u društvu, a dobar guslar zapravo daje predstavu, ne samo pjesmu;
publika ga je podstrekavala, davala mu pića i komentirala razvoj događaja u pjesmi.
Pored epskih, pjevale su se i lirske pjesme, mahom po dernecima, u kolu, na paši, itd.
Njihova upotreba se širila, i kad bi netko iz jednog sela čuo neku pjesmu, prisvajao bi ju
ubacujući obilježja svoga mjesta, imena ili vjere. Te su pjesme druga vrsta duha,
modernijeg, laganijeg, subverzivog, ljubavnog, koji se već stoljećima pomalo širio iz
gradova; stari su ih posprdno zvali bekalice. Nakon Prvog svjetskog rata promjene se
intenziviraju, pa izvještaji bilježe zabrinutost domaćina, starije čeljadi i čuvara javnog
morala. Najviše im smetaju promjene u odijevanju i u običajima. Oni su smatrali da
čuvaju vječni poredak kojeg treba bespogovorno slijediti, pa su imali osjećaj propadanja
svijeta.

Ova skica narodnog života i kulture često je dvojako percipirana, a obje slike odstupaju
od ovdje predstavljene: jednu možemo primijetiti u sjećanjima seljaka koja se nekada
reflektiraju kao život pun patnje, što ovisi o namjeri poruke, a nakada se bogme znalo
veseliti; druga je idealizirana slika narodne prošlosti na kojoj se gradi pojam nacionalne
zajednice. Tipološki, ona se uklapa u dinarski tradicijski areal, jedan od jedanaest ili
dvanaest kulturno-tradicijskih areala Jugoistočne Europe, među kojima granice čine širi
pojasevi prostora, s vrlo prisutnim elemenetima sredozemnog kulturnog areala. Dinarski
areal se prostire od riječkog zaleđa do Skadarskog jezera, izuzimajući obalu i otoke koji
pripadaju sredozemnom arealu, te na istoku cijelo Podrinje do desne obale Drima i
albanske granice (Gavazzi 1978)., a sredozmeni od njega na zapad. Areali se obično ne
poklapaju s političkim, administrativnim, vjerskim, jezičnim i drugim mogućim
područjima, osim u nekim slučajevima. Tradicijski uvelike jedinstven dinarski areal
obuhvaća više naroda (veće dijelove Hrvata, Bošnjaka i Crnogoraca te dio Srba), tri
vjere (katoličku, pravoslavnu i islamsku) i pet država (Hrvatsku, Bosnu i Hercegovinu,
Crnu Goru i manje dijelove Srbije i Albanije). Areali su kulturni elementi koji su

359
nagomilani na nekom području, a koji se na drugom mjestu ne nalaze, kao i niz
elemenata koji je značajan za osebujnost tradicije (Gavazzi 1978, 185). Oni se daju
prepoznati unatoč dojma jedva razmrsive mješavine tradicijskih kultura. U dinarskom
arealu dominiraju: 1) brojni općeslavenski kulturni elementi, 2) orijentalni elementi
osmanlijskog (turskog) značaja i podrijetla, te 3) prodori (novovjekovne) zapadne
civilizacije koji, presađeni u seljačku kulturu, potiskuju tradicijsko. Među ovim
elementima ima snažnih internih balkanskih suprotnosti. Dinarski areal ima brojna i
svojevrsna obilježja. To su: a) seljačko gospodarstvo koje se temelji na stočarstvu,
pretežno ovčarstvu (dijelom transhumantnom); b) pastirski život donosi dokolicu koja
pogoduje njegovanju različitih igara, pjesama i svirke, te ručnim radovima, drvorezima i
vezenju (ističu se drvene pastirske preslice, čaše i instrumenti); i c) ornamentika je
gotovo isključivo geometrijska (izuzevši onu muslimanskog kulturnog sloja), što vrijedi
i za pisanice katolika, bosanskih Hvata, te uzorke još donedavnih tetoviranja žena.

Sastav toga kulturno-tradicijskog areala je složen i kompliciran, a mi ćemo ovdje prema
Gavazziu (1991) navesti samo neke najvažnije elemente. Njegov nastariji sloj čine
paleobalkanski elementi kao što su male građevine od kamena, tzv. bunje, kamen za
ognjište koji se koristio prije prijeklada, pomagalo za pečenje, tzv. sač ili pekva, okrugla
kapa koja je ovdje istisnuta fesom, tetoviranje žena i neki elementi pučke glazbe poput
ojkanje; zatim dolazi jadranski sloj čiji su elementi: samar za tovarenje blaga i odsustvo
kola, prastari način valjanja vunene tkanine gaženjem; zatim rimski sloj: rimski pučki
dom s otvorenim niskim ognjištem kod siromašnih, božićno kićenje zelenim granama, s
zadrškom iz Italije dolaze obiteljske izrezbarene škrinje i željezni tronožni prijeklad za
ognjište; iz Srednje Europe baštine se košnica i kišni plašt; zatim tursko-orijentalni,
odnosno prednjoazijski utjecaji, od kojih, uglavnom prije turske vladavine: gusle, ćilimi,
okrugli stol (sofa ili sinija), razno oružje, nakit i metalurgijski radovi, upotreba duhana i
sklonost čaranju; rumunjski Vlasi ovom arealu donose pribore, rukotvorine, posude i
ostale drvene predmeti, neke tkalačke proizvode od vune i dijelove nošnji; iz
civiliziranih gradskih sredina dolaze čipka i razne lirske tvorbe poput pjesama i legende;
te konačno, praslavenski elementi koje su naši preci donijeli u novu postojbinu: drvene
konstruktivne dijelove kuće, nisko jednostavno ognjište, pored njega jama za pepeo,
tkanje, preslica, močenje konoplja i lana, predenje s pomoću preslice i vretena i
namotavanje pređe, tkalački stan, tkanje uskih tkanica, ralo, jaram, grablje, prerada
mlijeka, mehanizmi za lov i ribolov, žitne kaše (osobito od prosa) i kruhovi, medovina,
mnogi kulturni proizvodi, običaji i vjerovanja, zadruga i zadružni život, itd. Treba
zadržati na umu da ovaj narodno-kulturni supstrat do sredine 20. stoljeća ostaje živ i
manje-više zajednički svim ovdašnjim skupinama, te je poslužio za formiranje
modernog nacionalnog identiteta, i to ne samo jednog nego sva tri brojnija naroda na
širem području Popova polja i južne Hercegovine.

360
Narodnu (svakodnevnu) kulturu Popova polja najcjelovitije je opisao Ljubo Mićević u
knjizi za koju je skupljanje građe završeno 1938., a koja se pojavila iz tiska 1952.
godine. Otprilike u to vrijeme tradicijska kultura se sve vidljivije počinje napuštati, a
pojačava se značaj kroz političke institucije propisane kulture. Popovo polje je isključivo
ruralno područje, pa je njegovo sudjelovanje u institucionalizaciji kulture rubno. Ipak,
obuhvaća niz lokaliteta koje tadašnja arheologija smatra važnima, pa u tom smislu
postaje dio pozornice na kojoj će se predstaviti za zajednicu važni kulturni artefakti.
Istina, prema tim kulturnim vrijednostima svratit će se pozornost još za vrijeme Austrije.
Mihajlović, Truhelka i Hörmann ozbiljno će postaviti pitanje kulturne baštine, ali
odgovarajuća bavljenja njome dolaze uglavnom tek nakon Drugog svjetskog rata.

Najstariji ovdašnji spomenici te vrste su gomile i gradine. Za gomilu (praslavenski –
hrpa kamenja) postoji još stariji naziv mogila. Izvode se od riječi mog (moći), što se
smatra terminom iz kulta mrtvih (u kršćansko doba pored toga koristi se i svete moći).
Mogila odgovara kurganu, turskom nazivu u Ukrajini i kod Rusa. Sve to upućuje na vrlo
staru pojavu, čija je važnost velika. Premda neki mogilu povezuju s nazivom jama, Skok
(1971-1974) to odbacuje jer smatra da se ti nazivi semantički ne slažu. Drugi u gomili
vide simboliku planine, kao mjesta koje krije mnoga dobra. Oba oblika, gomila i mogila,
dugo će služiti za oznaku zemljišnih granica, ali i u toj funkciji imali su snažna sakralna
značenja. Prema literaturi, gomile i gradine nisu dovoljno istražene, niti uživaju
odgovarajuću pažnju. Kao posljedica, ponekad su služile kao zalihe građevinskog
materijala, čak i u najnovije vrijeme, a pokretni materijalni artefakti, ili „hrbine“, za što
su ih smatrali seljaci Popova polja, vađeni su iz njezinih unutrašnjosti i služili kao tegovi
za ribarske mreže. Za razliku od nekih mitoloških vrijednosti koje su ostale očuvane „s
početka svijeta“, gomile, sasvim izvjesne baštinske vrijednosti, nisu izučene, ostaju
izvan faktora koji određuju percepciju krajolika i izložene su propadanju.

Jedan od predmeta pažnje suvremene arheologije su stećci ili, kako ih je narod zvao,
grčke ploče ili grčke grobnice. Popovci su vjerovali da su ih gradili davni narodi, Grci,
koje su zamišljali poput divova. Njihove žene su prtile ploče na leđa i nosile ih na mjesto
gdje se nalaze. Ulaze u literaturu Popova polja s Pamučinom; o njima piše Vid Vuletić
Vukasović; Mihajlović odbacuje tvrdnje da su pripadali bogumilima te smatra da su
stećci, barem neki, potpuno pravoslavni; Batinović ih smatra katoličkim, dok ih
Truhelka odbija povezati i s jednom etničkom zajednicom i religijom te smatra da je
njihovo proučavanje jedna od najvažnijih zadaća bosanske etnografije. Objašnjava i
njihovu likovnu simboliku: imaju poganački uzor u sarkofagu, po kolonadama se vidi
jak utjecaj iz Dalmacije, na simbolima nema traga smrti, samo života, te posebnu
važnost daje stećku u Veličanima, čiji napis donosi. Mićević ističe da su mnoge ploče
uzidane u neke građevine, osobito crkve, i da na njima ima i drugih intervencija, poput
izdubljenih kamenica. To upućuje na zaključak da je uništavanje stećaka staro, i da je

361
odnos prema njima u pojedinim sredinama već duže vremena izgubio tretman svete
stvari. Glavni istraživači popovskih stećaka nakon Drugog svjetskog rata su Marian
Wenzel i Šefik Bešlagić. Wenzel će posebno osvijetliti njihovo značenje u kontekstu
šireg kulturnog kruga čije razvojne linije vode od prapovijesti, a Bešlagić će istražiti i
prezentirati cjelinu stećaka Popova polja.

Pažnju arheologa i konzervatora još više su privukle popovske crkvice. Crkve su
potpuno kršćanske pojave, bez prethodnice u slavenskoj tradiciji. Osobito su zanimljive
zavalske: crkva sv. Petra i manastir Vavedenja. Bitno obilježje u njihovu promatranju
predstavljala je činjenica da ni za jednu nije poznato pobliže vrijeme nastanka. Crkva sv.
Petra nastala je najkasnije u 12. stoljeću, ali kameni namještaj koji datira i od 9. stoljeća
rasplamsao je polemiku oko njezinih početaka i eventualne građevine koja joj je
prethodila, a koja se nije stišala ni nakon Drugog svjetskog rata. Dokazi za postojanje
manastira temelje se na nekom pečatu iz 1271., čija je vjerodostojnost odbačena, a
Jireček tvrdi da još u 14. stoljeću u Dubrovniku nema spomena o zavalskom manastiru.
Tako, njihovi počeci su prepuštani mitovima i legendama, koji su se natjecali u tome
koja će od crkava biti starija. Obje je, po pravoslavnoj tradiciji, gradio ili barem
namjeravao graditi čak – Konstantin Veliki. To upozorava na percepciju koja nije samo
vjerska, i u kojoj naglašenu ulogu imaju svjetovni kolektivni simboli. Crkve su Zavali
davale ulogu „granice konfesija“. Stoga se zanimanje za kulturu nije toliko odnosilo na
gomile, nego na srednjovjekovne spomenike u kojima su ovdašnji Hrvati i Srbi mogli
tragati za svojim različitim identitetom. Muslimanska zajednica, čija je tadašnja
posebnost bila tek u neopredijeljenosti između Hrvata i Srba, nije više bila ozbiljna
politička snaga, pa nitko nije ni postavljao pitanje njezine baštine sve do pred kraj
socijalističke Jugoslavije. U sukobima koji su označili kraj vladavine Otomanske
imperije, uništene su građevine koje su simbolizirale njezinu duhovnu i političku
nazočnost u krajoliku:  Hadži-begova tvrđava u Hutovu, carinarnica na granici kod
Slanog, džamije u Kotezima i Dračevu, čak je nestalo i tragova ove potonje,
muslimansko groblje u Ljubinju, više kula u Popovu... O okrenutosti zanimanja
kulturnih vlasti prema „nacionalnim spomenicima“ svjedoči podatak da se nitko
ozbiljnije nije pozabavio ulazom u Vjetrenicu, na kojem je bio izgrađen dvorac koji je
raspolagao jedinstvenim patentom za ventilaciju stana, niti je to stanište ikada bilo
predmetom cjelovite analize.

2.3.2.4. Etnicitet i identitet, te njihova politička upotreba

Vrijeme nakon Drugog svjetskog rata obilježeno je liječenjem dubokih rana i gubitaka, u
kojem zanimanja za nacionalnu kulturu pod anacionalnim i ateističkim komunističkim
režimom nisu imala otvoren oblik. Potisnuta je činjenica da je područje Popova polja dio
nacionalne karte Balkana, koja se uzima za primjer zamršene političke situacije.

362
Posljedica je to stoljetne etnogeneze koju su najviše odredila zbivanja poput pojave bolje
izdiferenciranih slavenskih skupina – Bugara, Hrvata i Srba – pomijeranja izazvana
otomanskim osvajanjima i naseljavanje Vlaha u granična područja carstava.
Dinamičnost tih zbivanja na Balkanu Banac je izrazio rečenicom da se radi o povijesti
seoba i to ne samo narodâ nego i zemaljâ (1995, 23). To potkrjepljuje seobama
hrvatskog plemstva prema sjeveru, pritisnuta venecijanskim širenjem Dalmacije i
otomanskim osvajanjem Bosne, što je dugoročno pridonijelo promjeni političke karte
Hrvatske; također, povlačenjem Srba pod otomanskim pritiscima iz prvotne raške jezgre
oko današnjeg Novog Pazara na sjever u Beograd, nekadašnju ugarsku tvrđavu koji
postaje «pravi srpski grad» tek u 19. stoljeću (Banac 1995, 27), itd. Bosna je, za razliku
od susjeda, Srbije i Hrvatske, imala izražen regionalni karakter države na njihovoj
periferiji, koji je mogao proizlaziti iz snažnog prisustva neizdiferenciranih Slavena iz
prvih seoba, a mogle su ga održati i neke netipične okolnosti poput otomanskog načina
dijeljenja narodâ po religijskim kriterijima (Banac 1995, 30).

Hrvati i Srbi su različito utemeljivali svoja nacionalna načela. Hrvati su unatoč gubitku
samostalnosti cijelo vrijeme imali Sabor koji je simbolizirao njihov pravni kontinuitet, te
su najviše vjerovali historijskom i državnom pravu, koje pripada hrvatskom «političkom
narodu» još otkad se on doselio na Jadran. Budući su većinom katolici, odavno se
osjećaju tijesno povezani sa sudbinom Zapada. Srbi su vezani za pravoslavlje i svoju
crkvu utemeljili su u 13. stoljeću, koja je, unatoč gubitku državne samostalnosti, imala
funkciju očuvanja nacionalnog identiteta i ujedinjavanja svih Srba. Bili su vezani za
civilizaciju kršćanskog Istoka. Sredinom 19. stoljeća za temelj nacije isticali su
štokavsko narječje, pri čemu su granice srpstva granice štokavskog narječja, koji se
predstavlja srpskim jezikom (Banac 1995).

Stoljeća življenja u neposrednoj blizini, ali i odvojenog života i drugačijih nacionalnih
sudbina, rezultirala su osjećajima međusobnog privlačenja, ali i osjećajima suparništva i
neprijateljstva. Ona su posebno zaoštrena oko Bosne i Hercegovine mučnim pitanjem
kome pripadaju zemlje napučene Hrvatima i Srbima (Jelavich 1992).

Početkom 20. stoljeća izgledalo je da je Srbe i Hrvate približila ideja narodnog jedinstva
– jugoslavenstva. Vjerovanje da ono znači poštivanje državnosti i nezavisnosti za sve
južnoslavenske nacije i priznanje manjina bilo je raširenije među Hrvatima, dok su
političke stranke Srbije, prema Niškoj deklaraciji7, poslije 1903. imale svesrpski,
odnosno velikosrpski program: da rade, u granicama mogućnosti, na oslobađanju i
ujedinjenju svega Srpstva (Banac 1995, 86). To potvrđuju i analize sadržaja hrvatskih i
srpskih čitanki toga doba: u srpskim se čitankama o jeziku uvijek govorilo kao o

7 (Dragoslav Janković 1969. Nastajanje programa jugoslovenskog ujedinjenja u Srbiji 1914. godine.
Istorija XX. veka: zbornik radova, sv. 10, str. 9)

363
srpskom jeziku, a o ćirilici kao srpskom pismu; dok se u hrvatskim čitankama jezik
nazivao hrvatskim ili srpskim, koji je pisan latinicom i ćirilicom. Književnost se u
srpskim čitankama nazivala srpskom, a za drugu se koristio izraz katolička ili zapadna; u
hrvatskim čitankama naglasak je bio na hrvatskoj književnosti, ali su bili obilno
zastupljeni i srpski pisci sa svojim djelima (Jelavich 1992, 142). Ujedinjenjem
Kraljevinu Srba, Hrvata i Slovenaca, 1918., nacionalno pitanje proželo je svaki vid
javnog života.

Shodno rečenim nacionalnim načelima, granice modernog hrvatsko-srpskog sukoba
ocrtane su dvjema ideološkim konstrukcijama: «jezičnog» srpstva Vuka Karadžića i
«civilnog» ili državnog hrvatstva Ante Starčevića (Banac 2007). Ako srpstvo doseže do
zapadne Slavonije i Hrvatskog primorja, a hrvatstvo preko Drine, samo rubni prostor
ostaje izvan sukoba, a Bosna i Hercegovina je u srcu toga sukoba. Sukob je relativno
nov: u prvoj fazi, sredinom 19. stoljeća, vodi se oko «identiteta mnoštva blisko
povezanih skupina različitih konfesija i državne tradicije a gotovo istovjetna jezika», a u
drugoj fazi, početkom 20. stoljeća, oko teritorija koji se vezuju ili se pokušavaju vezati
uz dva nacionalna centra – Zagreb i Beograd, bilo unutar većih državnih formacija
(trijalistički program Franz Ferdinandova velikoaustrijskog kruga), bilo unutar
nacionalnih država. Također, vodio se pod posebnim pravilima u okolnostima postojanja
zajedničke države. U monarhističkoj Jugoslaviji prevladavalo je niveliranje nesrpskih
identiteta i povijesnih pokrajina, a u komunističkoj Jugoslaviji srpski i hrvatski utjecaji
su se ograničavali na matične republike (Banac 2007).
Sukob je često posredovan stranim čimbenicima. U vrijeme obrenovićke ovisnosti o
Beču (1881-1903) Srbija nije mogla javno isticati teritorijalne pretenzije na
južnoslavenske zemlje Dvojne monarhije, ali u razdobljima odsustva međunarodne
prinude, sukob se vodio od relativno prigušenih do vrlo oštrih i izravnih, kakvi su bili
međusobni ratovi (Banac 2007).
On se mnoštvo puta pretvarao u incidente poput atentata na Stjepana Radića i kralja
Aleksandra, a dva puta u otvorene oružane sukobe koji su najavljivali međusobna
uništenja. Prvi oružani sukob je Drugi svjetski rat u kojem je na račun srpskih interesa
stvorena Nezavisna država Hrvatska, koja je iskoristila državne potencijale za
provođenje radikalne antisrpske politike (do pokolja i logorskih likvidacija); te teror
četničkog pokreta usmjerena protiv Hrvata i Bošnjaka, čiji su dometi bili ograničeni
gerilskim ratovanjem i bili razmjerno manji od ustaških (Banac 2007). Drugo razdoblje
je vrijeme Miloševićeve agresije na Hrvatsku i BiH, u kojoj se područje Popova polja
našlo na prvom udaru (Lučić 1992).

Političke namjere Srba i Hrvata prema Bosni i Hercegovini mogu su se uočiti i kroz
analizu njihovih tadašnjih udžbenika zemljopisa. Glavni naglasak u hrvatskim
zemljopisnim školskim knjigama bio na pučanstvu i vjeri. Informacije o temama bile su

364
sadržajne, a išle su za tim da pokažu snagu Hrvata i njihove ustanove u okviru Dvojne
Monarhije. Istodobno, isticale su ulogu Srba i njihovih ustanova. Za većinu autora jezik
nije bio problem kao što je bio za Klaića i srpske autore ili pak za autore oboje čitanki.
Vidljiva je razlika u pogledu južnoslavenskog uzajamnog razumijevanja i ujedinjavanja.
U srpskim knjigama isticani su zahtjevi za hrvatskim zemljama, a dokazivali su ih
jezičnim argumentima. Hrvati osim Klaića nisu otvoreno polagali pravo na Bosnu i
Hercegovinu, ali su jasno naznačavali da u njoj žive Hrvati i da je Hrvatska tamo
obavezna braniti svoje interese (Jelavich 1992, 177). Srpski su autori smatrali
južnoslavenske zemlje dijelom jedinstvene srpske baštine, a Hrvati naglašavali vodeću
ulogu među Južnim Slavenima habsburškog carstva (Jelavich 1992, 178).

Cilj čitanaka i udžbenika zemljopisa bio je: srpskih u ujedinjavanju svih područja pod
otomanskom i habsburškom vlašću nastanjenih Srbima u jedinstvenu neovisnu državu;
hrvatskih u ujedinjavanju hrvatskih područja Habsburškog carstva u jedinstvenu
političku cjelinu, izgraditi štokavsko narječje kao standardni hrvatski književni jezik i
integrirati Srbe (kojih je bilo 25 posto) u hrvatsku državu (Jelavich 1992, 258). Slagali
su se da govore štokavskim narječjem, za čije su govornike srpski autori govorili da su
Srbi, te da on vuče podrijetlo iz djela dalmatinskih pisaca. U srpskim udžbenicima
sugeriralo se da su crkva i država jedno, ističući činjenicu da su se pravoslavni svećenici
pridruživali vojnicima u bitkama (Jelavich 1992, 263).

Zanimljivo da se slične slike u udžbenicima povijesti iz Hrvatske, Srbije i sva tri
konstitutivna naroda unutar Bosne o Hercegovine o toj zemlji mogu pronaći na početku
21. stoljeća. U svim udžbenicima je prisutna želja da se učenicima povijest Bosne
predoči kao dio povijesti vlastitog naroda – hrvatskog, bošnjačkog ili srpskog. U sva je
tri slučaja Bosna „naša“, a ne „njihova“. „Mi“ (Hrvati, Bošnjaci ili Srbi) smo ti koji –
zbog različitih razloga –  polažemo najviše prava na povijest Bosne u srednjem i ranom
novom vijeku (Agičić 2003).

Za Bošnjake je Bosna „naša“ jer je uvijek bila posebna, državnost je imala još u
srednjem vijeku, a njezini su stanovnici „autohtoni“ južni Slaveni, Bošnjaci („dobri
Bošnjani“). Islamizacija kojoj je podvrgnut najveći dio stanovnika bila je prirodan i
pozitivan proces, a bošnjačka se nacija formirala vrlo rano, još u 18. stoljeću. U
devetnaestom su se stoljeću Bošnjaci suprotstavili okupaciji tuđinske Austro-Ugarske.
No, uskoro nakon toga prihvatili su nastojanja upravitelja Kallaya na stvaranju jedne
bošnjačke nacije.

Srpski autori udžbenika uključuju Bosnu u „naše“ krajeve jer je u njoj od davnina
naseljeno južnoslavensko stanovništvo, među kojima je velik broj pravoslavnih Srba ili
pak muslimanskog stanovništva za koje se ističe da je etnički bilo srpsko. U državnom

365
smislu Bosna je u nekim razdobljima bila vezana uz Srbiju, a bosanski je vladar bio u
srodstvu sa srpskim feudalcima i preuzimao je srpsku vladarsku tradiciju.

Za neke hrvatske autore udžbenika Bosna je „naša“ jer je oduvijek naseljavaju Hrvati („i
ban je bio Hrvat“), većinsko je stanovništvo katoličko (pa je čak i Crkva bosanska
„osebujna“ vrsta Katoličke crkve), a bosanska vladarska dinastija u srodničkim je
vezama s moćnim hrvatskim feudalcima. Islamizacija je poremetila vjersku, ali ne i
etničku strukturu bosanskog društva. Stoga se neki bosanski pjesnici koji pjevaju na
turskom nazivaju nadimcima Hrvat, dok drugi pišu na hrvatskom jeziku (Agičić 2003).

U skladu s tim se govori o identitetu Bosne i Hercegovine, odnosno identitetu njezinih
sastavnica. Ako pođemo od određenja da je nacionalni kulturni identitet sinteza svih
materijalnih i duhovno-kulturnih tvorevina i djelatnosti, ukupnost odgovora na bitna
ljudska pitanja i osnovne potrebe određenoga sociokulturnog i nacionalnog prostora, što
ga čini zasebnim, vlastitim, autohtonim (Skledar 1999, 47), kako objasniti da se iz tako
malog prostora, na kojem se život stoljećima odvijao u okviru gore navedenih
materijalnih i duhovnih vrijednosti koje su bile uglavnom zajedničke za sve, danas, na
početku 21. stoljeća u Popovu polju razvile dvije nacionalne zajednice koje se
doživljavaju ne samo kao bitno različite, nego i kao antipodi?

Odgovor treba tražiti u političkim koncepcijama ove dvije zajednice, prema kojima
Popovo polje pripada samo jednoj od njih. Povijesni reljef na kojem se vodila bitka za
ovo područje izgrađen je raspadanjem dva velika europska carstva i kroz pokušaje da na
njihovim razvalinama autohtone slavenske zajednice oblikuju vlastiti državno-pravni
modus vivendi (Banac 1995). Bečkim kongresom 1878. Bosna i Hercegovina je nakon
gotovo pet stoljeća prestala biti dijelom Otomanskog carstva i ušla u sastav Austro-
ugarske. Rivalitet sastavnica novog carstva često je bio smetnja u razvoju BiH, a 1906.
Austrija je anektirala Bosnu i Hercegovinu. Na istom kongresu Srbija je priznata kao
samostalna država, ali je bila nezadovoljna što njoj nije pripala Bosna i Hercegovina.
Hrvatska, zajedno s Bokom kotorskom i primorjem do Budve, postale su dijelom istog
carstva. Raspadom Austro-Ugarske Srbija ima prevlast u Popovu polju, o čemu pored
niza činjenica svjedoče i memoari zetskog bana Ivaniševića. U okviru Drugog svjetskog
rata, hrvatska je imala formalnu vlast koju je ostvarivala uglavnom tamo gdje je
postojala hrvatska većina, da bi za vrijeme komunističke Jugoslavije u Popovu manje ili
više prikrivenu dominaciju imala srpska strana.

U oblikovanju nacionalne svijesti stanovništva Popova polja i regije uopće, sudjelovali
su glavni etnolozi koji su istodobno bili i vodeći ideolozi. Srpska etnologija razvila je
model patrijarhalne kulture, unutar koje je Popovo višekratno vrednovano tokom 20.
stoljeća. Teorijski okvir se nalazi u Cvijićevoj antropogeografiji, a nastao je

366
idealiziranjem srpske narodne kulture u kojoj su dominantne vrednote čojstvo i junaštvo,
nacionalni ponos (Rihtman Auguštin 2001), konstruktivna državotvornost i kosovski
mit. Po Cvijiću, patrijarhalna kultura zauzima cijeli Balkan od Gorice u Italiji do ušća
Dunava, osim Grčke i dijela Bugarske, dok prostor iznad Save Cvijić ne razmatra jer
nije Balkan. Taj prostor naseljavaju uglavnom Srbi; oni čine dvije trećine
južnoslavenskih naroda, budući su migracijama prodrli u sve dijelove južnih Slavena,
izmiješali se i još više doprinijeli ujednačavanju, a tome je doprinijela i borba protiv
Turaka. Narodi koji na njemu žive imaju zajednički jezik i iste psihičke crte (Cvijić
1931). Cvijić u velike narodne tvorevine južnog slavenstva vezane za dinarski tip ubraja
crkvu svetog Save, narodne pjesme, stvaranje i širenje Srbije, itd.

Hrvatsku etnološku znanost utemeljio je Antun Radić. On polazi od etnologije kao
znanosti kojoj je zadaća proučiti narodnu kulturu, kao suprotnost gospodskoj kulturi,
kako bi omogućila „da narod vlada“. Oko 90 posto tadašnjeg hrvatskog stanovništva bilo
je seljačko, i Radić ga je smatrao izvorom nacionalnog identiteta, za razliku od gospode
koja usvaja vanjske običaje, što je izvor odnarođivanja (Rihtman Auguštin 2001, 45). U
Bosni za Radića žive dva kulturna i društvena sloja: muhamedanski i kršćanski.
Kršćanski se pak dijeli na dvije skupine: kršćanstvo u smislu pripadnosti zapadnoj crkvi,
i pravoslavno hrišćanstvo. Uočava različitu upućenost naroda u vjersku i nacionalnu
pripadnost. Srbi za sebe misle da su Srbi, pravoslavci ili hrišćani, Hrvati su najčešće
katolici, a dio utjecajnijih Turaka smatra da govori hrvatskim jezikom. Po drugom, više
moralnom kriteriju, postoje dva tipa kršćanstva: borbeno ili vjerujuće i nevjerujuće ili
praznovjerno. Vjerujuće kršćanstvo pokazuje nepopustljivost i mržnju prema islamu
(Radić 1899).

Hrvatska etnologija izbjegavala je istraživanja etnogoeneze koja je značajna za srpsku
etnologiju i koja se bavi podrijetlom i rasprostranjenosti stanovništva po Cvijićevu
modelu  (Rihtman Auguštin 2001, 162). Podrijetlom stanovništva počet će se baviti
hrvatska povijest Popova polja tek u zadnjoj trećini dvadesetog stoljeća, ističući važnost
arhivske građe i oštro zamjerajući srpskoj povijesti stanovništva da se temelji na
svjedočanstvu stanovništva o vlastitoj pripadnosti. Dio tih istraživača smatra da je Bosna
etnički i povijesno hrvatska.

Za razliku od Cvijićeva patrijarhalnog modela koji pokriva veći dio Balkana, hrvatska
etnologija nudi Gavazzijev model tradicijskog kulturnog areala, čiji smo dinarski areal
prikazali gore. Taj se model temelji na pozitivno dokazanim kulturnim predmetima i
pojavama.

U oblikovanju nacionalnog identiteta ovdašnjih naroda, po mišljenju etnologa veću je
ulogu odigralo ono što oni zovu etnomit, odnoso tzv. mitsko-simbolski kompleks. U biti,

367
radi se o narodnoj kulturi koja je idealizirana izborom i prenaglašavanjem pojedinih
njezinih elemenata, a potom je u tom obliku kanonizirana i predstavljena kao da je
oduvijek i da je vječna (Rihtman Auguštin 2001). Suvremena kulturna antropologija
zatiče ovdje cijeli niz problematičnih pretpostavki. Neke proizlaze iz činjenice da je
svaka povijest konstrukt za koji treba ustanoviti čiji je, čije tvrdnje o prošlosti imaju
valjanost, na koji način i zašto, da se konceptualizira vrijeme, reprezentiraju sjećanja, te
gdje sjećanja konvergiraju, sažimaju, sukobljavaju i određuju odnose između prošlosti,
sadašnjosti i budućnosti (Čolić 2002, 25). Drugi upozoravaju da je u temelju neprikaldna
statička vizija tradicije koju smo naslijedili iz 19. stoljeća, te da je, zapravo, često na
djelu „izum tradicije“ stare svega nekoliko godina. Pri tome, radi se o spletu praksi
kojima obično upravljaju, javno ili prešutno, pravila obredne ili simboličke prirode, koja
ponavljanjem nastoje utvrditi neke vrednote i norma ponašanja, što automatski
pretpostavlja kontiunitet s prošlošću (Hobsbawm 1994, citirano prema Čolić 2002, 33).
Konačno, definicija narodne kulture počiva na pojmu naroda koji po definiciji ne može
imati zajedničke ili organizirane koncepcije svijeta i života (Čolić 2002, 60). Unatoč
svemu, nacionalna baština koje se definira kao temeljni simbol nacionalne države,
inzistira na primordijalnoj (prvobitnoj) biti etniciteta, koji inzistira na drevnosti i
kontinuitetu, a u to obavezno uključuje etničku i/ili nacionalnu isključivost, kao i
teritorij (Rihtman Auguštin 2001).

Žarište identiteta skupine, odnosno pokretač mita, ili konstitutivni politički mit govori o
podrijetlu neke etničke skupine (Rihtman Auguštin 2001). Postupak se najvećim dijelom
oslanja na mitologiziranu historiografiju, na velike historijske događaja i njihove aktere
te na davne osobe. Primjer za to imamo kod Truhelke, koji uočava da Popovci malo
znaju o svojoj prošlosti, uglavnom najviše o posljednjim bojevima, a slabo poznavanje
povijesti utvrđuje i Antun Radić. U novije vrijeme mitovi su zasnivani prvenstveno na
lažno prikazivanoj povijesti srednjeg vijeka, na nedovoljnom poznavanju povijesnih
činjenica te elementarnim neznanjima iz metodologije, pa i geografije i lingvistike
(Gavrilović 2004).

U središtu hrvatskog mitsko-simbolskog kompleksa je san o hrvatskoj državi. Međutim,
samo to pravo nije prisutno u mitu, jer on više voli slike: srž njegove legitimacije je
slikarstvo hrvatskih velikana, kneževa i kraljeva i slikarstvo narodnih običaja. Taj je
etnomit oko sredine 20. stoljeća kanoniziran i omogućio razvoj narodnog pokreta koji je
pod vodstvom HSS-a okupio i ispunio emocijama veliki broj pristaša. Taj će se pokret
radikalizirati u interesu NDH i potom biti prisilno brisan iz nacionalnog pamćenja
(Rihtman Auguštin 2001) do raspada Jugoslavije. U proizvodnji hrvatskog kulturnog
identiteta suviše se pažnje poklanjalo etničnosti, pri čemu je utjecaj monoteističke vjere
politički preslikan na monoetničku kulturu (Ivančević 1999). Hrvatski identitete nije
etnički nego kulturni pojam, jer su u njemu sudjelovale mnoge nacionalnosti. Čak i kad

368
se gradila hrvatska nacija, sredinom 19. stoljeća, sudjelovali su nehrvati poput Slovenca
Stanka Vraza, Židova Vatroslava Lisinkog i drugih. Također, važnu ulogu u hrvatskom
identitetu odigrao je regionalizam (Ivančević 1999).

Srpskim nacionalnim mitovima mnogo se bavi Ivan Čolović. Najpoznatiji su da je srpski
narod najstariji narod na svijetu i da je srpski jezik najstariji jezik na svijetu. Tako,
srpski narod živi u vremenu vječne sadašnjosti, u vječnom saboru mrtvih, živih i još
nerođenih. On je uvijek živio na srpskoj zemlji, ona je njegovo tijelo, ona je živi
organizam, majka svakog Srbina. Srpska krv teče dvostrukim krvotokom, jednim koji se
prenosi s naraštaja na naraštaj, a drugim se žrtvenom krvlju palih junaka natapa tijelo
Srbije, rodne grude. Zato mjesta te prolivene krvi – bojna polja, jame i stratišta, groblja i
grobovi – imaju izuzetnu simboličnu vrijednost. One su klice nacionalne obnove, koja
podrazumijeva prethodno žrtvovanje i smrt, i čijim je korijenima narod vezan za
pradjedovsko tlo. Grobovi su zato prave prirodne granice Srbije. Po tim mitovima, Srbi
su ostali „takvi kakvi su“ i čuvari su rijetkih vrijednosti i prednjače u borbi za ideale
(Čolović 2000, 14-15). Mitsko-žrtveno obnavljanje etnosa ostvaruje se putem oplodnje
rodne zemlje rodnom krvlju – žrtvena fertilizacija – a zemlja ima ulogu etničke
maternice, dok se maternice individualnih etničkih majki svode na releje širenja i
prenosa plodova koji dolaze iz zemlje (Čolović 2000, 27). Potka ove entonacionalističke
mitologije aktualizira se i realizira samo fragmentarno, a njezina cjelina ostaje samo
latentno prisutna. Te su fabule formirane uglavnom tokom 19. stoljeća i povremeno
oživljavaju (Čolović 2000, 27).

Budući da etnocentrizam najintenzivnije potiču mitovi vezani za religiju (Rihtman
Auguštin 2001), to će imati posebnog utjecaja na nacionalne živote zajednica kako
Bosne i Hercegovine tako i Popova polja. U srpskoj literaturi Popovo se dugo smatra
spskim i pravoslavnim. Pri tome se često poziva na mitove i legende. Pamučina prenosi
kako je ostatak ljetnikovca ispred Vjetrenice «onog grčkog popa čiji je, navodno,
potomak Stefan Nemanja, kralj srpski. Taj kralj vladao je cijelim ovim krajem i poljem,
koje su po njemu počeli nazivati Popovski okrug, Popovo polje». Prvih godina austrijske
vladavine kaluđer u Zavali tvrdi da je manastir gradio Stefan Prvovjenčani, a u
manastiru se čuvaju mošti bezimena svetitelja. Po predaji, svetitelj bî srpski knez koji se
na Kosovu borio i «ruka mu se posvetila sjekući krvopije turke, i kad su godovi, velike
puk štuje ove svete mošti.» (Vid Vuletić Vukasović 1881, 32)

Ivaniševićev politički kredo bio je ujedinjenje svih srpskih zemalja. Filipović nastoji
pokazati kako su ovdje u početku svi bili Srbi. „Sudeći po tome da su u Popovu ne samo
nazivi naselja nego i nazivi manjih objekata gotovo samo srpski, možemo pretpostaviti
da su se u Popovu u masi bili naselili Srbi i da su brzo asimilovali starinačko
stanovništvo, ukoliko ga je bilo (Mićević i Filipović 1959, 40). «Hrvatska nacionalna

369
svest se razvila tek u novije vreme, i sve do poslednjeg rata bilo je među popovskim
katolicima, kao i u susednom Primorju, još pojedinaca koji su se osećali i smatrali
Srbima» (Mićević i Filipović 1959, 71).

Milošević se naslanja na prethodne srpske pisce pa kaže da je najbrojnija skupina
domaćinstava Popova podrijetlom iz Crne Gore, koji su u Popovo doselili kao Srbi
pravoslavci da bi «kasnije prihvatili katoličku vjeru u ovim krajevima» (Milošević 2004,
63).

Hrvati su branili da je Popovo polje oduvijek bilo hrvatsko. Zovko crkvu sv. Petra u
Zavali predstavlja kao «neoborivo i trajno svjedočanstvo prisutnosti Katolika-Hrvata u
onom dijelu Crvene Hrvatske», od davnina do današnjega dana. Ona je napravljena na
tlu hrvatskih vladara. «Njezina povijest jest vjeran isječak iz stoljetnih borba i stradanja
između: katoličanstva i pravoslavlja-svetoslavlja; Istoka i Zapada; Bizanta i Rima; Srba i
Hrvata – na tlu Hrvatske» (Zovko 1959). Isticanje da je Popovo polje hrvatsko nije tako
često i isključivo kao što se može sresti u srpskoj literaturi, i najčešće je u prigodi obrane
od „stoljetnih pokušaja odnarođivanja ovog uvijek hrvatskog prostora“ (Puljić 1994).

Prešućujući činjenicu da im je narodna kultura dosta slična, sa zajedničkim temeljnim
elementima, srpski i hrvatski identiteti su formirani upornim naglašavanje posebnosti,
slobode i nezavisnosti, a svijest o potrebi vlastite države formirana je uglavnom prema
srednjovjekovnim obrascima. Srbi značajan dio identiteta vezuju za Srpsku pravoslavnu
crkvu, a Hrvati za Katoličku crkvu. Crkve su bile dosta značajno utočište pa kulturno
vezivanje za Istočnu, odnosno Zapadnu crkvu, uz različite političke modele vremenom
se pretvorilo u pripadanje vrijednosnim sustavima u konfesionalnom i kulturološkom
smislu (Borozan 2004).

Posebno su snažni mitovi u čije stvaranju sudjeluju crkve i oni se nalaze u temelju
nacije. Primjeri su stari mitovi o Hrvatima kao kršćanskoj europskoj naciji koja opstoji u
kontinuitetu već 13 stoljeća (Trinaest stoljeća kršćanstva u Hrvata i Od stoljeća sedmog),
te mitovi o Staroj Srbiji (Svetosavlje i Kosovski mit). Uz njih je mit „antemurale“, koji
ovim dvama malim inferiornim i od bogatih nacija često prezrenim europskim narodima,
daje iluziju navodno važne povijesne uloge u obrani kulturno povijenih granica Zapada
(Hrvati), odnosno bizantsko-pravoslavne tradicije (Srbi) (Perica 2003, 208). Ovaj mit se
obilato koristi u Popovu polju.

Potkraj 20. stoljeća rodili su se novi mitovi u čijem su stvaranju sudjelovale crkve
(Perica 2003), a razvoj te situacije prati stvaranje stereotipa o drugima. Analiza
stereotipa u Srbiji pokazala je da ih grade intelektualci za političke potrebe
(Milosavljević 1998). Ta se pojava može pratiti kod svih južnoslavenskih naroda i oni su

370
svojstveni nacionalizmima koji su ovdje međusobno povezani. Za njihov nastanak
ključni su trenutačni politički uvjeti, koji se ponekad brzo zaborave, a sadržaj stereotipa
ostaje; trenutačni politički interesi bitniji su nego obrazovanjem stečene predrasude o
narodu nositelju stereotipa ili uvjerenja koja se u stereotipu iznose (Milosavljević 1998).

Kada su u pitanju nacionalne hrvatske i srpske mitologizacija koje se odnose na Bosnu i
Hercegovinu, njihov cilj je stvoriti predodžbu o toj zemlji kao onoj koja je u etničkom
pogledu homogena, ali se one međusobno isključuju. Radi se asimilacijskom modelu
suživota koji rješenje vidi u izgradnji takve kulturne i političke infrastrukture u kojoj bi
dominantan položaj imala samo jedna i to mitizirana nacionalna tradicija, a druge dvije
nacionalne tradicije bi bile postupno potisnute (Džaja 2003, 60).

Iako je Popovo polje dalo ljude koji u izgradnji nacionalnih identiteta igraju ili su igrali
važnu ulogu – primjerice, Ruđer Bošković ima ovdje podrijetlo, smatra se da su
Mrkonjići rodno mjesto Vasilija Ostroškog, Vojislav Šešelj je podrijetlom iz Zavale –
ovo je demografski i politički skromno područje. Ono dobiva na važnosti kao mjesto
periferije i granice, gdje se prvo izoštrava obris etnikuma. U tom smislu su izgrađeni
mitovi o ustaškim i četničkim uporištima u Popovu polju, što je ovo područje propisno i
platilo stradanjima.

Prije nego se usmjerimo na odnose identiteta i nasilja, pokušat ćemo rekapitulirati obrise
lokalne zajednice, na što nas potiču navedeni podaci, a koji su povezani s više
ponavljanja i već spomenutim metodološkim ograničenjima. Prirodno, teritorijalni okvir
čini Popovo polje, čije su morfološke granice relativno jasne, uključujući i dvojbe oko
njegova užeg ili šireg pojma. S njim se ne poklapa društveno shvaćanje područja, što je
u značajnoj mjeri definirano još u dalekoj povijesti. Naime, dok se neka sela
tradicionalno ne smatraju njegovim dijelom čak i ako su donekle u njegovim
orografskim granicama, poput Hutova, dotle kartografi u Popovo polje trpaju Trebinje
koje pripada Trebinjskom polju. Političke i administrativne podjele ne slijede orografske
granice nego društveno-povijesne razloge pa je srednjovjekovna humska župa Popovo,
vjerojatno sa sjedištem u Zavali, dolaskom Osmanskog carstva postala kadiluk sa
sjedištem u Ljubinju; od tada je Popovo ostalo njezin periferni dio, preko Austro-
ugarske i Kraljevine Jugoslaviji, da bi kratko nakon Drugog svjetskog rata Popovo bilo
općina sa sjedištem u Ravnom i potom pripojena općini Trebinje.

Uzroke podjela autori najviše povezuju s prirodom Popova polja, kao dijelom izrazitog
krša sliva Trebišnjice, osobito u snažnim sezonskim hidrološkim promjenama. Barem
polovicu godine blato zapremine milijardu kubičnih metara, razdvajalo je obale i činilo
ih povezanijim s mjestima, zbivanjima te političkim i kulturnim sredinama izvan Popova
polja, što se reflektiralo na osjećaj vezanosti i pripadnosti Popova polja.

371

Iako je blato stalno prijetilo potapanjem ljetine, zbog kojeg su se nekada oranice morale
sijati i po tri puta zaredom, ono je obogaćivalo zemlju da ju nije trebalo dodatno gnojiti
od deset do trideset godina, što ju je još prije otkrića plodoreda činilo kontinuirano
obradivom i privlačnom. Najbolje je uspijevao sijerak, žitarica koja nije Popovce
ostavljala gladnima, ali koju su je zbog škrta okusa rado zamijenili kukuruzom, koji je
znatno povećao prehrambene sposobnosti krajolika. Poljoprivreda je kombinirana sa
stočarstvom, koje je bilo različito zastupljeno u pojedinim selima, ovisno od dostupnosti
i upotrebljivosti zemlje. U Bobanima, površi jugozapadno od okvira polja, držale su se
većinom koze, pa su ta sela činila svojevrsnu iznimku milenijskom polunomadskom
ovčarstvu. Područje je bilo slabo naseljeno, a tek posljednja sva stoljeća ubrzano se
povećava broj stanovnika, što dovodi do iseljavanja.

Transformacije u moderno društvo uglavnom su započele dolaskom Austro-Ugarske,
kroz gradnju pruga, uvođenje zemljišnih knjiga, otvaranje škola i slično, ali za njihovo
provođenje nije bilo dovoljno snage. Najbolji primjer je agrarna reforma, koja je imala
tri pokušaja, i tek je dvadesetih godina 20. stoljeća eliminirala zapreke. Društvo je bilo
sazdano na patrijarhalnim zadrugama, u kojima je domaćin odlučivao potpuno
samostalno. One se počinju osipati pod utjecajima koje su donosili iseljenici. Potpuno se
raspadaju općom industrijalizacijom zemlje nakon Drugog svjetskog rata, koja izravno
dolazi u Popovo tek u zadnjoj četvrtini 20. stoljeća, kad je agrarna zajednica već bila
skrhana.

Navedene prirodne suprotnosti činile su složenu ravnotežu života, čiji se kontinuitet
može pratiti od prapovijesti do danas. Samo rubom polja postoji oko 25 starih sela, od
kojih većina s kulturnim tragovima od brončanog doba do danas. Kulturni predmeti sve
do novijeg doba ne ukazuju na bitno diferencirane grupe, nego se u svakodnevnici radi o
zajedničkim artefaktima. Stanovništvo počinjemo razlikovati najprije po pripadnosti
njihovih vladara vjerskim središtima, Rimu i Carigradu, koja su ponekad bila
promjenjiva, potom i Istanbulu. Tek kasnije etničke odredbe postaju značajniji društveni
činitelj. U Otomanskom carstvu vode se borbe za pridobijanje vjernika; razlike se sve
više ističu u Austriji, a u Jugoslaviji postaju dio moderne politizacije. U 20. stoljeću se
nacionalno diferenciraju na Hrvate i Srbe, ali vjerska simbolika i dalje ostaje osnovni
znak pripadnosti, i konfrontiraju ponekad do krvavih sukoba.

O odnosima između skupina možemo ograničeno govoriti, ali postojali su razvijeni i
kodificirani oblici međusobne pomoći svih sudionika bez obzira na pripadnost, na koju
je poticala potreba da se preživi u tako hirovitim uvjetima. O prošlosti govore zajednička
groblja, godovi i blagdani koji padaju u iste nadnevke ili su pomaknuti za razliku
julijanskog i gregorijanskog kalendara. Postoje i suvremenije veze pripadnika skupina,

372
kao što su kumstva, miješani brakovi i prijateljstvo koje je građeno oko obrade zemlje.
Nemamo podatke da bismo mogli precizirati u kojoj mjeri postoje miješani brakovi, ali
svakako u manjem broju slučajeva. No činjenica da su krize i ratovi krvavo dijelili ovo
područje po kriteriju skupina, govori da je vezivno tkivo među ljudima različitih
etnokonfesija znatno slabije od snaga razdora.

Ako bismo pogledali što je najviše isticano u tekstovima o Popovu polju, a što bismo
mogli smatrati duhom krajolika, onda je to blato, ogromna količina vode koju su znali
nazivati „morem“, koje bi naraslo za četiri sata i zadržalo se do tristo dana. Po njemu se
život ravnao stotinama pa i tisućama godina. Kako je njegov nestanak kao glavnog
obilježja života djelovao na lokalnu zajednicu, nije nikada istraživano, jer je s prljavom
vodom – otišlo i dijete.

2.3.2.5. Identitet i nasilje

Već je istaknuto kako je ostvarenje i osiguravanje popovskih identiteta donekle bilo
povezano s upotrebom nasilja, pa treba posebno promotriti mjesto i ulogu nasilja u
regulaciji društvenog života Popova. Također, trebat će obratiti pažnju na načine kojima
se u literaturi pristupa nasilju, u kojima im se daje različito značenje. Patrijarhalno
društvo uvelike je utemeljeno na nasilju. Ono je, pored mitologije, jedno od najvažnijih
stupova društva. Nasilje je kodificirano u narodnoj predaji i ono je česta tema narodnih
pjesama.

Opisujući neke crte „dinarskog temperamenta“ Cvijić (1931) ističe: „Glavni pravac
kojim se do sada izražavala osećajnost i afekti ovog temperamenta jeste srpska
nacionalna ideja i od njih su postajali hajduci, uskoci, osvetnici i sada, bez ikakvog
okolišenja, i mnogo njih kadri su dati i daju glavu za nacionalnu ideju. Od njih se za
vreme turske vladavine formirao hajdučki temperament, koji se navikao na neke
surovosti i usvojio kao glavnu liniju ponašanja, da treba bez obzira i na sve načine
uništavati protivnike i neprijatelje narodnosti i težnji za narodnom i državnom
samostalnošću, taj hajdučki temperament još dejstvuje“.
Cvijić nadalje ističe: „Dinarski ljudi imaju gusle, kojima se prate narodne pesme,
inspirisane narodnom istorijom“, koja je bila „tako žalosna i tužna“ za vrijeme „duge
turske vladavine“. „Pričajući o strahotama koje su se okomile na njegov narod guslar ih
prati bujanjem sve zvučnijim i obuzima ga gnjev, desi mu se, da baci i skrha svoj
instrument, da bi izrazio silna osećanja koja u njemu izaziva jaka želja da popravi
nepravdu.“ „Slušajući guslarevo pevanje mnogi su dinarski ljudi, u toku vekova, 'odmah
uzimali pušku i odlazili u goru', kako pesma kaže. Drugim rečima, otišli su u hajduke
koji su se borili da osvete žalosnu sudbinu svoga naroda“ (Cvijić 1931).

373
Narodna pjesma, koristeći sve svoje sugestivnosti, često izravno preporučuje nasilje kao
način društvenog odnosa. U narodim pjesmama ponekad su eksplicitno opisani detalji
svirepih mučenja, kao nabijanje na kolac, odrubljivanje po 7000 glava, ali „jedno od
najgroznijih divljaštava“ je „ono kad neprijatelja nataknu na kolac, pa ga peku, kao što
je na pr. učinila družba Mijata Tomića s Bobovcom Ilijom i Arapinom (Zbornik na nar.
život i običaje IV, str. 281.):
Među dvi ji' vatre pritakoše,
Od bokova meso odsiecaju,
Ter zalažu crna Arapina,
A i kuma Bobovac-Iliju.
Pa ga pita mali Marijane,
'Što si kume, iscerio zube?
Ili ti je varenika vruća?
Ili ti je kiselina ljuta?'“ (Banović 1928, 202)
Za one koji smatraju da se opisi u pjesmi smatraju pretjeranim i da ne odgovaraju
stvarnosti, Banović navodi pjesme koje se poklapaju s povijesnim izvorima poput
slučaja ubijanja zarobljenih kršćana u Livnu, koje je Čelebī opisao riječima: „... isjekavši
uredi im oglavine, nasolivši ih za spremanje u Carigrad. Svega je oglavina bilo hiljadu
trista i trideset i pet“ (Banović 1928, 248).

Osvrćući se na Cvijićev dinarski tip, Dinko Tomašić upozorava na njegovo naličje:
pljačke, nasilje, bogaćenje bez rada itd. (Rihtman Auguštin 2001, 69), dok Dunja
Rihtman Auguštin taj dinarski violentni tip prepoznaje u nasilničkom ponašanju koje su
agresori primijenili tokom ranih devedesetih u Hrvatskoj (2001, 163), a Popovo polje se
1991. prvo u BiH našlo na udaru toga ponašanja.

Izvorima nasilničkog ponašanja više je pažnje posvetio Rendić – Miočević (1996 i
1998). Polazeći od Gellnerova8 shvaćanja nacionalizma i tvrdnje da on selektivno i uz
radikalna preobražavanja koristi povijesno naslijeđeno umnožavanje kulturnih
bogatstava, Rendić – Miočević upozorava kako je moderni razvoj u Jugoistočnoj Europi
bio znatno sporiji, pa se homogenost najviše ostvarivala na temelju tradicijskih modela.
Na tom području, koje on da bi izbjegao aktualne identifikacije zove Ilirik, razvili su se
povijesni modeli koji su izvori nasilničkog ponašanja i koji su očuvali prastare
arhetipove koji su se infiltrirali u nacionalizme. Posebno ističe model patrijarhalnog
društva koje se razvilo u Crnoj Gori i planinskim područjima Srbije, Bosne i
Hercegovine i Hrvatske, u kojima su društva rodbinskih odnosa svoju ideologiju
izražavala u mitovima, pjesmama i pričama. Narodna poezija, koju karakteriziraju
okrutni mitovi, posebno je utočište našla u psihi srpskog naroda, što je doprinijelo
transgresijskom prijenosu emocija, posebno mržnje (Rendić - Miočević 1998, 96). Jednu

8 E. Gellner 1998. Nacije i nacionalizam, Zagreb.

374
od tih pojava Rendić – Miočević naziva sindromom Kraljevića Marka, kojeg
karakteriziraju projekcije, kastracijski strah, paranoja i narcizam. Te socijalne sastavnice
utječu na duševni život pojedinca, prenose se nasljeđivanjem preko roditeljskog nad-ja i
postaju nositelj tradicije i vrednovanja. Također, Markov sindrom postaje stalni pratitelj
hrvatskog stanovništva koje je živjelo pod osmanlijskom vlašću i u blizini granica, ali su
se u Hrvatskoj pod utjecajem prihvaćanja zapadne društvene i religijske organizacije,
znanosti i razvoja književnosti, razvili drugi tipovi društva. Svi kanibalistički masakri
Drugog svjetskog rata rezultat su stoljetnog razvoja dinarske ideologije i na tom
dinarskom nasljeđu utemeljene su jednostavne ideologije četničkog i ustaškog pokreta, i
samo su u tom sklopu kompatibilne s fašizmom (Rendić - Miočević 1998, 105).

Zapažanja Antuna Radića potvrđuju ovu društvenu dimenziju Hercegovine s kraja 19.
stoljeća. On kaže da bi mladi prije otišli u boj nego u svatove, te da bi zapalili sve svoje!
Proći će više od sto godina dok ovaj narod nauči na dom, dok mu dom ne postane
kulturna tvrđa, zdvojno će Radić (1899). Taj se „violonetni“ mentalitet može pepoznati
kod Gušića krajem tridesetih godina 20. stoljeća dok razmatra situaciju između
promašene državne politike i pogubnih stereotipa: Taj će «'vijoletni tip', koji je do jučer
pasao jariće oca svog i u oranicama preskakivao s kamena na kamen, gađao nišane i
rezuckao šare na preslici svoje djevojke, i ptičjim pogledom gledao sa svojih brdâ u
zamagljenu nizinu, sutra-prekosutra biti spreman da, svršivši poneki razred srednje škole
i dočepavši se kakova položaja, isijeca remenje s leđa brata svog, koji još uvijek hoda u
opancima i s kojim je do jučer kusao puru iz iste drvene zdjele s jednom kašikom. I kao
šumar, kao sreski ili narodni poslanik, kao ćato ili žandarski narednik, ništa, baš ništa
neće razumjeti niti će htjeti da išta razumije od tog, nego će – u neobuzdanoj želji
varvarina i skorojevića da se iživi – zasjesti na grbaču jednom gladnom narodu i zagaditi
krvavu grudu na koju je čelom pao kad ga je mati u brazdi na njivi rodila» (Gušić 1936,
207).

Nedostatna izgrađenost društva uzrok je neprijateljstava i mržnje koja se očitovala među
ljudima, narodima i državama an Balkanu za vrijeme 20. stoljeća. Prijateljstvo i
neprijateljstvo, i na tome zasnovani društveni odnosi na Balkanu, tijekom duge povijesti,
uopće nisu doživjeli institucionalizaciju koja bi nadilazila obitelj i srodstvo. To, doduše,
pridonosi bliskim međuljudskim odnosima, ali otežava organizaciju svakodnevnog
života, pridonosi stvaranju paralelnih struktura, dopušta nicanje struktura sličnih mafiji i
slično (Kaser 2001). Krajem 18. stoljeća, u graničnim područjima Turske najmanje
trećina kršćanskih mladića, odnosno 10 posto seoskog stanovništva, pripadalo je, makar
povremeno, družini divljih odmetnika (Stojanović 1998, 204). Austrougarska vlast se
nemilosrdno okomila na hajdučiju te ju eliminirala, ali je uspostavom  Jugoslavije opet
javljano o komitskim pljačkama koje su potpuno uništavale stočarske obitelji Hrasna.

375
Ta je struktura danas često prikrivena mitovima koji imaju rješenja za sve probleme i
koji prebivaju u svim sferama života. Suvremene religijske prakse, kao što smo vidjeli,
značajno su ispunjene mitološkim sadržajima: obilježavanje blagdana prožeto je
drevnim slikama i običajima, a novi blagdani – poput Bezgrešnog Začeća – tražili su
nove obrede, pa taman i izgradnju male špilje do koje će ići procesija. Sakrament
krštenje prije stotinu godina nije pratila nikakva posebna svečanost, institut šišanog
kumstva bio je daleko značajniji; obred pokopa bio je bolno siromašan. „Mrtvaca smo
kopali isti dan bez kašete, svećenika, žena, djece, vijenca, grobnice. Sprovod osobe koja
je među nama živjela i tako puno značila u mom životu“, pisao je Šćepo Vodenac
(DNJN, 1972/15:68). Ljudi su tražili rješenja u praznovjerju i gatkama, i po njih išli čak
i kod svećenika.

Mitologizacija podjednako djeluje i na znanja o sebi i svojoj prošlosti. Krajem 19.
stoljeća u Popovu nije bilo učene tradicije: Mihajlović ne zna da je netko prije njega
pisao o Popovu polju i sva prethodna znanja temelji na legendama. O prirodi vladaju
„luda vjerovanja“ (Groller 1889). Nema kontinuiteta sjećanja; da ponovo podjetimo na
Truhelku, pjevanja čuvaju tradicije ne tako davnih bojeva, a dalje se nagađa o starinama.
Truhelkin zavjet da stećci trebaju biti središnja tema bh. etnografije ostao je do danas
puka tlapnja, jer u Bosni i Hercegovini nema ni jedne osobe koja je profesionalno
posvećena tome fenomenu. Tridesetih godina 20. stoljeća svaka druga kuća u Popovu
imala je gusle, koje su bile glavni organ prijenosa tradicije u kojoj su zapisane sve važne
šifre. Na vrhu svoga vrata gusle su tada imale izrezbarenu glave od koze, konja ili zmije,
što su eklatantni primjeri tradicijskog mitološkog bestrijarija. Revival gusala s kraja
stoljeća umjesto starih, donio je simbole nacionalne heraldike.

Ako je u okviru odjeljka o mitologiji i religiji bilo normalno očekivati da će se mitska
misao bitno očitovati u okviru toga pogleda na svijet, iznenadila nas je spoznaja da ona
nije ništa nevažnija i u suvremenom svijetu, i to čini se podjenako u njegovom ruralnom
i u urbanom dijelu, među starima i mladima. Sintezu tih percepcija nastajat ćemo
dohvatiti u narednom odjeljku.

2.3.3. Neke tipske slike krajolika

Sada ćemo na temelju prethodnih raščlambi pokušati rekonstruirati krajolik Popova
polja u kategorijama koje su nam dostupne iz literature. Od nekoliko takvih podjela
pokazat ćemo ih dvije i koristiti treću. Prva ih periodizira na prirodno-pretpovijesni,
antički, srednjovjekovni, tradicijsko-poljoprivredni, industrijski i postmoderni krajolik
(Vos & Meekes 1999). Iz njihova naziva se mogu vidjeti osnovna obilježja i razdoblje za
koje su vezani. Druga se zadovoljava tročlanom podjelom na tradicijski krajolik, koji
traje do 18. stoljeća i čuva mnoge elemente uključujući one iz daleke prošlosti; krajolik

376
revolucionarnog doba, koji karakterizira rastuća industrijalizacija koja u razvijenim
dijelovima svijeta traje do Drugog svjetskog rata, a u Popovu polju tek tada ozbiljnije
počinje; te postmoderni krajolik koji obilježava vrijeme globalizacije (Antrop 2005).
Ove teorije dovoljno je spomenuti kao primjer i širi okvir, dok je nama znatno
prikladnija treća, koja se fokusira na nematerijalne dimenzije krajolika, u okviru kojih
raščlanjuje povijesne pomake u slikama prirode i krajolika. Slike prirodnog okoliša su
predstave koje je čovjek konstruirao na internalizaciji kulturnih značenja krajolika.
Kulturne slike daju značenja materijalnim krajolicima i utječu na način našeg gledanja i
vrednovanja materijalnih krajolika (Buijs et al. 2006). Gledano povijesno, osnovna je
prethistorijska slika, koja ima snažna religijska značenja. S rastućom racionalizacijom,
priroda ubrzano dolazi pod kontrolu, što rezultira razdobljem romantizma. On projicira
idealiziranu prirodu, odvojenu od dnevne realnosti. U okviru romantičke, razvijaju se tri
slike krajolika: arkadijska, slika divljine i slika funkcionalnog krajolika (Buijs et al.
2006). Prve dvije su međusobno oprečne. Arkadijska je povezana s ruralnom idilom,
mirnim krajolikom u kojem vrijeme stoji i u kojem između čovjeka i prirode vlada
vječita harmonija. Krajolik je ovdje nadasve kulturni krajolik, koji odražava harmonično
ruralno društvo. U toj slici prevladavaju izražajni aspekti. Druga je slika divljine, tj.
nekontrolirane autonomne prirode, netaknute, bez ljudskih utjecaja, u kojoj je naglašena
izražajnosti i prisutni uzvišeni osjećaji. Prirodni krajolik je važan ljudima, jer priroda
dopunjuje kulturu, posebno u modernim društvima, koja imaju mnogo pravila i
zahtijeva, i koja nadziru osjećaje. Nasuprot te dvije, prepoznat ćemo funkcionalnu sliku
upotrebnog krajolika. U njemu nema tragova ukrasa, nego krajolik služi praktičnoj
upotrebi. Ljudi rade s prirodom, proizvode hranu i stvaraju za život. Mnogi ljudi
osjećaju se funkcionalno povezani s prirodom u ovoj slici koja može trajati
generacijama.

Arkadijska slika krajolika sporadična je u prikazima Popova polja. Zatičemo je kod
Sorkočevića. On ne primjećuje ono što će kasnije biti važno obilježje krajolika –
siromaštvo života i hirovitost prirode. Popovo polje je kod njega slika obilja: vina, žita,
ribe i pataka, mnogo vila i čudesnog podzemlja. Donekle ovdje možemo pribrojati i
dijelove slike koju prikazuje Pamučina, u kojoj je Popovo polje čudna zemlja (s još
čudnijim ljudima), s „morem“ po kojem zimi plove lađe, a ljeti na tom mjestu raste žito.

S Mihajlovićem popovski krajolik dobiva neke značajke divljine, ali je nadasve kamena
pustinja koju nakratko u proljeće obuzme cvijeće i zelenilo, nakon čega sunce sve sprži i
sve opet postaje beživotno sivilo. Kod Mihajlovića su elementi divljine, ipak,
umnogome aspektirani funkcionalnim vezama. To je mješavina tradicijskog i
romantičkog krajolika, u kojem se kod spominjanja isušivanja pojavljuje i racionalna
crta. U većini ostale literature prevladava slika krajolika u kojoj je priroda ono što se
koristi za proizvodnju života. Izuzetak su dijelovi opisa stranaca kojima je ipak središnji

377
cilj karstološka slika poput Katzera, Absolona i drugih, ili pak dijelovi opisa Popova
polja kojima je cilj prokazati Trebišnjicu i stvoriti argumente za isušivanje Popova polja
i pretvaranje Trebišnjice u dio hidroenergetskog sustava. U izuzetke ubrajamo i ribiče,
koji za Trebišnjicu imaju puno više razumijevanja, ali nisu bili tako brojni.

Nakon Prvog svjetskog rata javlja se turistička slika, koja koristi dramatsku slikovitost
krša i njegove razvijene oblike poput pećina; ona u značajnoj mjeri počiva na
karstološkim informacijama, koje su proširene od kraja 19. i početka 20. stoljeća.

Funkcionalna percepcija Popova polja nije bez kulturnih značenja. Dapače, ona je
prekrivena intenzivnim slikama koje su se ovdje razvijale od prapovijesti do sredine 20.
stoljeća, a prisutne su i danas. Neke od njih sežu čak do drevnih lovačkih razdoblja
ljudskih društava. Tradicijska slika stvarala se u okviru narodne kulture koja je u
potpunosti ovisila od „hirova“ prirode. Međutim, svi najvažniji prirodni elementi
krajolika, poput Trebišnjice, krša, vode, jama, meteoroloških pojava, bilja ili životinja,
bili su zaodjeveni snažnim mitološkim značenjima i često odvojeni od izvorne prirode.

Iako je karstologija pribavila mnoštvo vrijednih informacija o prirodi krajolika, one
zadugo nisu bitno utjecale na javnu sliku Popova polja. Duž Trebišnjice su, istina,
izblijedjela izvorno-religijska značenja, ali je sama krška pojava opremljena novom
mješavinom etno-religijskih simbola; oni su joj i dalje osiguravali predstavu koja je
„više“ od prirode. Čak i kad se izgubila strašna dimenzija mita, njezina veličina (najveća
ponornica u Europi / svijetu) predstavljana je na maglovit i mitski način, čemu su
pridonijeli i znanstvenici odsustvom informacija, važnom odlikom svakog mita. U
mitskom imaginariju Popova polja uočljivo nedostaje voda; ona neusporedivo zaostaje
za njezinom važnošću u ovdašnjem kršu. Rijeka čiji se najmanji i najveći protok
razlikuje od potpuno suhog korita do više od 1.300 m3/s, polje po kojem leže lešine
stoke svisnule od žeđi i polje nad kojim stoji oko 40 metara vode, impresivne su razlike
koje su morale biti uskladištene u povijesnu memoriju. Potraga za njima vjerojatno traži
više upućenosti u antropologiju, bolju metodologiju i više vremena.

Jedna od najimpresivnijih krških pojava, jame, ostale su do kraja 19. stoljeća skloništa
mitskih bića. Otimajući ih božanskim silama, čovjek ih je pretvorio u masovne grobnice,
neke od najvažnijih markera krajolika. One su, po svemu sudeći, imale funkciju
grobnica i dobar dio ljudske povijest, o čemu svjedoče legende u Dumi i njegovu
narodu, ali su tek u 20. stoljeću stekle političku dimenziju. Razlozi su nedvojbeno u
modernizaciji političke borbe.

Vjetar je do 20. stoljeća bitno ostao znak prisutnosti duhovnih bića: kad se zakovitlao u
polju ili gori, ljudi su znali da su se štuhe pobile. Kad je iskrčio masline, to je također

378
bilo djelo mitoloških bića. Od meteoroloških pojava najimpresivniji je grom, ako ne i od
svih prirodnina. Njegovo štovanje je vrlo staro i teško ga je bilo ukloniti. Kao vrhovni
slavenski bog izgubio je svoj tron na najvećim visovima Popova polja, ali je u svom
djelatnom elementu ostao i dalje pojam svetinje, preciznije, straha božjeg, pa mu se bez
imalo dvojbe klanjao i katolički svećenik sa svom svojoj pastvom. Za njega je značajno
da nije politički zloupotrijebljen te da je zadržao „čisto“ mitsko značenje, ali je zato
tumačen kao božja osveta vjerolomnicima.

Bilje je, sasvim suprotno, a slično kao i voda, svedeno mahom na upotrebnu vrijednost.
Ostali su brojni fitonimi – možda najveći izvor za nazive sela – te obredna upotreba bilja
i drveća kao odraz njihove nekadašnje prisutnosti i važnosti.

Životinje pak čine bitan dio tradicijske kulture. Popovci ih doživljavaju dvojako. S jedne
strane kao blago, stoku, koja ponekad zbog višestrukih vrijednosti (hrane, vune, kože i
pokretačke snage) izjednačavaju u statusu s privilegiranim (!) članovima obitelji. S
druge strane, životinje predstavljaju utjelovljenje zla, i to ne samo u svojim mitskim
bastardima poput zmajeva, nego i u tvarnoj varijanti, npr. zmija, čak i kad su u svijetu
predaka igrale prvorazrednu pozitivnu ulogu.

Ukratko, prirodne pojave su snažno do kraja 19. stoljeća, a u nekim aspektima do prve
trećine pa čak i do polovice 20. stoljeća, bile samo posljedica djelovanja božanskih bića.
Svijet je zapravo bio otisak njihova djelovanja. Najprije slavenska božanstva, a potom i
njihovi kršćanski sljednici, upravljala su vjetrovima, kišama, oblacima i vodenim
tokovima. Slavenska božanstva su ustupila mjesto kršćanskim, ali su ponekad zadržala
otvorenije ili skrivenije pretpovijesnu akumulaciju značenja.

Politička modernizacija Popova polja zahtijeva razmatranje kolektivnog obilježavanja
njegova krajolika. Ona je, kao što smo vidjeli, bila upravljana nacionalnim sustavom
vrijednosti. Kulturni krajolik očituje veze između etničnosti, kulture i geografije, jer se u
različitim područjima iz različite svakodnevne prakse rađaju različiti simboli i posebna
značenja (Šakaja 1999). Za to ima mnoštvo dokaza. Međutim, antropolozi ne daju da se
kulturno-regionalni areali podudaraju s etničkim arealima, te smatraju da postojanje
kulturno diferenciranih regija nije određeno etničkom diferenciranošću. Također, stav je
geografa da kulturna zajednica ne odgovora etničkoj zajednici (Šakaja 1999).

Ako promotrimo kako tradicijska kultura obilježava Popovo polje, nećemo zapaziti
različitost materijalnih znakova niti granice koje bi ih očitovale. Dakle, imamo
tradicijsku kulturu koja obuhvaća cijelo Popovo polje, odnosno kasnije kulture koje
imaju zajedničko nasljeđe. Oblik i gradnja naselja, građevni materijal, oblik krovova,
sve je to jedinstveno za područje Popova polja, s određenim razvojnim zadrškama. To ne

379
vrijedi samo za „obične“ kuće nego čak i za crkve koje su samo srce simbolizacije
ovdašnjih identiteta. Čak što više, kulturni areali ne poklapaju se s etničkima, nego na
prostoru Popova polja u okviru jednog kulturnog tradicijskog areala tokom 20. stoljeća
postoje dvije veće etničke skupine. Istodobno, kulturni areal kojeg smo uzeli od
Gavazzija, obuhvaća dijelove više etnija ne samo u Popovu polju, nego i šire. Ipak,
glavni smjer obilježavanja prostora išao je preko etnički definirane kulture.

To se ostvarivalo unošenjem materijalnih znakova u tradicijsku kulturu Popova polja,
koji su joj davali nova kulturna značenja, a koji su uglavnom povezani s vjerskim
simbolima. To su oblik križa, oblik apside na crkvicama, sakralna likovnost i slični.
Križ, taj simbol kršćanstva, koji svoj nastanak vuče iz daleke pretkršćanske prošlosti,
razlikuje se kod katolika i pravoslavaca po obliku krsnica (završetka krakova križa).
Križevi su postavljeni na crkvama, grobljima i grobovima, i čine jednu od najvažnijih
markacija krajolika. Međutim, tek su se u drugoj polovici 20. stoljeća počele graditi
crkve koje bi arhitekturom mogle odraziti svoju različitu pripadnost, a što se više bližio
kraj stoljeća, ona je bila izražajnija. Drugi važan način obilježavanja krajolika jest preko
etničke pripadnosti ljudi. Tamo gdje žive Srbi (i gdje se sahranjuju), srpska je zemlja,
odnosno gdje su kuće Hrvata, hrvatsko je područje. Moderna nacionalna svijest
prenosila se iz središtâ, koja su u oba slučaja izvan područja Popova polja, u pojedinim
razdobljima 20. stoljeća čak i izvan države u kojoj se nalazi Popovo polje.

Kako moderna politika za svoj model uzima državu-naciju, koja se u prostoru nastoji
ostvariti kao zajednica sa svojim etničkim prostorom, ona u skladu s gore iznesenom
političkom poviješću, nastoji prisvojiti to područje. Tako, umjesto kulturne
univerzalnosti i komunikativnosti, one nastoje ostvariti granice unutar kojih dominira
jedna „kultura“ i jedna etnička grupa. One nastoje obilježiti krajolik kao životni prostor
jedne zajednice, na koji samo ona ima pravo, i pri tome isključuje drugu zajednicu.
Moderne politike to rješavaju raznim interkulturnim mehanizmima, ali u Popovu polju
još nemamo tu situaciju.

Izdvojit ćemo dva tipska oblika krškog krajolika Popova polja čije je ishodište u znatnoj
mjeri rezultat kulturne konstrukcije. Jedan je tzv. kamena pustinja, koji je tokom 20.
stoljeća dobio ekonomsku ocjenu pasivnog kraja, a drugi zemlja grobova s kojeg
komemorativni putokazi ne vode toliko prema kontemplativnom susretu s mrtvim
precima, nego prema političkoj radikalizaciji koju nerijetko prati eksternalizacija nasilja.

Prvi put kvalifikativnu sintagmu kamene pustinje pronašli smo kod austrijskih inženjera
koji su sredinom 19. stoljeća konstruirali željezničku prugu Beč Trst, iako sličan termin
spominje još Hacquet (1778). Impresionirala su ih brda golog izlomljenog kamenja, što
je bio uvod u razvoj karstologije. U Popovu polje prvu put te nazive koristi Mihajlović

380
(1890), koji je zacijelo prethodno čitao nešto o kršu i baštinio to. Tijekom 20. stoljeća
ovaj termin se izdašno koristio kao naziv za područje koje samo sebe ne može
prehranjivati i koje je potrebno prilagoditi da bi se uklonila njegova pasivnost. To je
rađeno melioracijama, koje su provodili šumari i agronomi; oni su netom nakon Drugog
svjetskog rata pozvani riješiti problem krša. Krš je postao područjem prije svega
hidroenergetike, kamenoloma i tvornica lakih metala, ukratko, energetike i
industrijalizacije, koje su u nekim formulama isticane kao pribrojnici socijalizma. Seoski
živalj, koji je izrastao u oskudici, lako se prepoznao u tim prijekornim kvalifikacijama.
Više je primjera za to u u Popovu polju, poput onoga da je ovdje „život bio kao i kamen
na kojem je niknuo“ (Kriste 1999).

Sasvim suprotno od negativnog stereotipa „kamene pustinje“, krš Popova polja, kao i
Dinarida uopće, upravo buja životom. Iako je rijetko naseljen, natalitet je tijekom
nekoliko posljednjih stoljeća bio redovito veliki, te je ovo područje bilo izvorište
migracija. Migracije od kraja 19. stoljeća postaju posebno intenzivne i vode do gradskih
središta u regiji, nizinskih područja i inozemnih tržišta radne snage, najprije
prekooceanskih, a potom uglavnom zapadnoeuropskih. Dalje, Dinarski krš u cjelini je
vruća točka biodiverziteta. Florističko bogatstvo dokazano je brojnošću biljnih vrsta koje
su po jedinici površine vodeće u Europi. Obilježava ga raznolikost u kojoj je prisutan
veliki broj rijetkih, endemičnih i/ili reliktnih vrsta, najviše po planinama i kanjonima
rijeka, a specifične vegetacijske zajednice prebivaju u povremeno plavljenim krškim
poljima. Kad je u pitanju fauna, bogatstvo podzemnih staništa Dinarskog krša nema
premca u svijetu. Među njima je mnoštvo vrsta sa zanimljivim prilagodbama na
podzemna staništa. Često se radi o vrstama koje su isčezle s površine zemlje. Dakle, ne
samo da je Dinarski krš živo bogatstvo flore i faune, nego je i živući muzej
neprocjenjive baštine. Nadasve, suprotnost pojmu „kamene pustinje“.

Nema sav krš negativna perceptivna obilježja. Alpski krš je, sasvim suprotno, pojam
slikovitog i uzvišenog krajolika. Zašto je među njima takva razlika? Alpinizam je pojam
povezan s planinarskim penjanjem za koje je potrebna posebna oprema. Tako, percepcija
Alpa povezuje se sa zlatnim vremenom alpinizma, iz ranih pedesetih godina 19. stoljeća,
a potaknula ju je nova slika prirode u umjetnost od sredine 18. stoljeća. Viši slojevi bili
su zasićeni društvenim životom koji im je nudio kapitalizam, pa su tražili novu sliku
svijeta. Našli su je u Alpama, čiji krajolik povezuje prizore uzvišene i divlje prirode.
Alpe su stanište slobodnih i arhaičnih zajednica, koje su izravno povezane s prirodom.
Te su slike privlačile ljude željne avantura. Tada je osnovano niz alpskih klubova u
Europi, od kojih prvo u Engleskoj 1857. godine. Razvijen je penjački turizam s
vodičima, redovito su publicirana izdanja s penjački pothvatima, što je proslavilo Alpe.
Pomalo je potisnuta činjenica da je penjanje na tamošnje vrhove počelo još od 14.
stoljeća, te da je dvadesetak vrhova visokih Alpi osvojeno u stoljeće dugom penjanju

381
prije nego je istraživanje Alpa postalo svjetskom atrakcijom. Ta se slika beskrajno
popularizirala, pa su Alpe postale odredište sekularnog hodočašća i pojam privlačnih
krajolika.

U isto vrijeme vladalo je zanimanje za mediteranskim krajolicima, kojima zemljopisno
pripada i naš prostor. Tijekom 19. stoljeća posjećuju ih slavni ljudi, o njima pišu
književnici i slikaju ih umjetnici, te razvijaju sliku seoske idile Mediterana. Tako će se
geografski postupno pretvoriti u turističke krajolike, koji će konzervirati slike krajolika
19. stoljeća te ih tijekom 20. stoljeća nuditi kao mjesto iz snova. Kasnije će oni prerasti u
krajolike s plažama, palmama i osunčanim golišavim tijelima. Ta će slika početkom 20.
stoljeća dotaknuti i Jadran, a sredinom 20. stoljeća, procesom litoralizacije, postati
njegova važna privredna grana. Turizam je na Jadranu, međutim, dugo ostao vezan za
obalnu liniju i otoke, i u njemu krš nije prepoznat kao bitna sastavnica krajolika, nego je
i dalje ostao povezan s pojmom pasivnog kraja i kamene pustinje.

Drugi snažan stereotip krškog krajolika Popova polja je zemlja grobova, pojava koja se
u određenoj mjeri povezuje i s nekim drugim dinarskim područjima. Njegova simbolička
baza jest kult domaćih mrtvih, koji se pod utjecajem mitološke svijesti odnjegovao do
suvremenog doba. Jedna forma kulta mrtvih predaka povezana je krsnom slavom, koju
su katolici nedavno pobacili po naredbi biskupa, u kojoj se izgubilo izvorno značenje, a
kult zadržao trodnevno slavlje i veselje u krugu prijatelja i rodbine. Revnost s kojom
kroničari Popova polja do kraja 20. stoljeća ukazuju na groblja te znane i neznane
grobove, odražava važnost kulta mrtvih. S modernom politizacijom društva, grobovi
prestaju biti samo mjesto intimnog susreta s mrtvim precima, a mnogo više postaju
mjesto kolektivno oblikovanih sjećanja. To je osobito povezano s jamama masovnim
grobnicama. One su, slično Jasenovcu, tokom druge polovice 20. stoljeća bile mjesto
borbi sučeljenih etničkih zajednica, u kojoj su jedna drugu optuživale za svoje žrtve. Na
njima su izgrađeni spomenici, a u Zavali zajednička spomen-kosturnica.

Zemlja grobova je izraz povijesnih zbivanja u tradicijskom arealu kojem pripada i
Popovo polje, ali je i sâm faktor proizvodnje povijesti. Njegov percepcijski profil nije
mogao biti po mjeri svijeta željnog uzvišene i slikovite prirode. Romantične slike
javljaju se kao reakcija tamo gdje vlada pretjerana racionalizacija. Romantizam, u okviru
kojeg su se stvarale izražajne percepcije prirode, prirode koja često govori ono što ne
zna ili ne može čovjek, ovdje je bio okrenut narodnoj prošlosti, narodnim običajima i
umotvorinama. Književno izražajno sredstvo u njemu kod nas još bijahu junački epovi,
koje su prenosili guslama. Nije, dakle, moglo biti riječi o poticajima za profinjene
doživljaje zavičajnog i domovinskog krajolika, niti je bilo ponuda da se oblikuje njihova
hedonistička slika, kao što je bio slučaj u krajevima u kojima je bilo prisutno građanstvo.
Tamo gdje je realnost dosadna, javlja se idealizirana slika uzbuđujuće prirode, tamo pak

382
gdje je stvarnost teška a čovjek nejak, javlja se idealizirana slika sile i junaštva. Društvo
time favorizira spremnost trpjeti nasilje, ali ga i nanositi za dobro zajednice. Ruralna
slika s pletereima, trobojnicama i tamburicma koju je idealizirao Hrvatski narodni
preporod stići će stidljivo u Popovo polje tek s političkim strankama između dva rata.
Ukratko, navedenu kulturu čini jedna homogena i slabo izdiferencirana struktura čije
pojavne oblike pripisujemo mitologiji, religiji i raznim vidovima narodne kulture, pa ni
slika krajolika nije nikako mogla biti drugačija.

383

III. Dio
Sinteza i zaključak

384

385
3. K smislu cjeline

Što se dakle znalo o krškom krajoliku Popova polja kao istaknutom dijelu Dinarskog
krša? Kakva je to vrsta znanja bila, kako se krajolik koristio, a kako tumačio i
predstavljao? Na temelju proučene literature nameće se nekoliko zaključaka. Izložit
ćemo ih unutar koncepcija prema kojima čine smisleni dio određene cjeline.

3.1.1. Kako je znanost pristupala Popovu polju?

Povijest poznavanja krša Popova polja nastojali smo pratiti iz prošlosti, koliko god je
literatura dopuštala, do potkraj 20. stoljeća. Počeci praćenja nemaju jasnu granicu, a
završetak našeg praćenja je raspad Jugoslavije, nakon koje nastaje samostalna ali ratom
strvena Bosna i Hercegovina. Orijentirali smo se isključivo na literaturne izvore, koji su
u razdoblju nešto dužem od jednog stoljeća uglavnom obilni i postojani, premda se
pojedinačno javljaju do srednjeg vijeka, pa čak možda i do Rima. S obzirom na takve
metodološke postavke, naša spoznaja odražava percepciju ovog krajolika koja je
sadržana u knjigama, časopisima i u medijima. Iako određene podatke imamo i iz
osobnih iskustava, nismo ih svjesno koristili u ovom radu, ali su nam ponekad bili
poticaj za dodatni napor da ih „pokrijemo“ literaturom. U središtu pažnje je sudbina
krškog krajolika Popova polja, oko kojeg smo nastojali uspostaviti kvalificiranu količinu
podataka za Dinarski krš. Dinarski krš nam služi kao skup koordinata unutar kojih se
može razumjeti slika Popova polja, ali je udubljivanje u Popovo polje dalo rezultate koji
mogu pomoći boljem razumijevanju nekih pitanja Dinarskog krša.

Povijest poznavanja ovdašnjeg krša, koju smo pratili u svim područjima života, kroz
izlaganje se nametnula u obliku nekoliko osnovnih cjelina. Zadržali smo strukturu koja
je karakteristična u znanstvenim radovima, a koja se dijeli na: materijal, u kojem široko
predstavljamo literaturu i problem, rasprava, u kojoj probleme iz literaturu sortiramo i
vrednujemo prema načelima znanstvenih područja (prirodoslovlje, tehničke znanosti i
društveno-humanističke znanosti) i zaključno poglavlje u kojem nastojimo komentirati
međusobne odnose rezultata do kojih smo došli u prethodnoj raspravi, te formulirati
neke napomene koje iz toga proizlaze. Poglavlje o materijalu periodizirali smo trostruko:
u znanstvenom pogledu na vrijeme prije i nakon dolaska karstologije u Popovo polje, a
unutar karstologije na osnovna znanstvena područja: prirodoslovno, tehničko i
društveno-humanističko; po načinu upotrebe krajolika na tradicionalno razdoblje do
otprilike sredine 20. stoljeća i industrijsko koje mu slijedi; a u skladu s pripadnošću
političkim sustavima koji su bitno oblikovali otiske u krajoliku, na ono do početka
Austro-Ugarske uprave, vrijeme te uprave, doba prve Jugoslavije te razdoblje SFRJ.

386
Prirodoslovno znanje o Popovu polju, koje uzimamo kao referentno za razumijevanje
prirodnih pojava i procesa, znatno je mlađe od narodnih znanja, pa je pred sobom imalo
obavezu izboriti se za svoju sliku svijeta. Moderne prirodoslovne znanosti pojavile su se
u Popovu polju smjenom uprave Turskog i Austro-Ugarskog carstva, a to je istodobno
bilo i vrijeme pojave karstologije u Popovu polju. Karstologija i geomorfologija bile su
netom rođene discipline. Najaktivniji njezini zagovornici bili su geografi bečkog
sveučilišta, koji su pokazivali očit interes za Popovim poljem. Među njima je bio i Jovan
Cvijić, bečki doktor geografije i utemeljitelj karstologije, koji je organizirao detaljna
istraživanja Popova polja. U karstološkoj tradiciji on je uglavnom vrednovan kao
prirodoslovac, ali se mnogo bavio i etnografijom te poticao njezina istraživanja, koja će
politički obojiti južnoslavenske zemlje cijelo 20. stoljeće i među nekim Južnim
Slavenima izazvati negativne reakcije. Karstologija je u Popovu polju dala prinose
razvitku te znanosti kroz tri cjeline: a) kroz morfologiju: proučavanje niza pojava kao što
su polje, zaravan, suha vala, pećina, te kroz opise nekih od njih (kao npr. huma); b) kroz
hidrologiju: proučavanje blata, krške vode, funkcioniranje ponora, podzemna tečenja itd;
i c) kroz biologiju, osobito podzemnu faunu i to kako kroz ekologiju, tako kroz
sistematiku i slične grane. Interes za karstologijom oživljen je u Popovu polju u drugoj
polovici 20. stoljeća s dotada nezamislivim sredstvima i istraživačkim kapacitetima.
Neki rezultati bili su osobito zanimljivi i citirani u znanosti o kršu, poput onih o dubini
karstifikacije koja se u Dinaridima kreće se do 250 m, a najizraženija je do 15 metara.
Upotrijebljene su brojne metode istraživanja, poput korištenja tv kamere u nabušenim
kavernama, bojani su ponori, korišten je radioaktivni izotop Brom 82 i dim kao traser;
metode specifičnog električnog otpora radi određivanja baze okršavanja i zone mogućih
privilegiranih pravaca (Milanović 1979a), itd.

Tehnička znanja kao preteče te vrste znanosti najranije nalazimo u tradicionalnoj
(narodnoj) tehnici, koja je ovdje u graditeljstvu, obradi tla, pripremama hrane i drugom,
bila manje-više jednaka kao i drugdje ne samo u dinarskom kulturnom arealu nego i šire.
Međutim, imala je i specifičnosti koje su proizlazile iz prirodnih obilježja ovdašnjeg
krša. Primjeri su mlinice na ponorima i estavelama. One su za pogonsku snagu koristile
vode rijeke Trebišnjice, koje su nakon upotrebe otjecale u podzemlje. Također, u
specifičnosti spadaju neke tehnike ribarenja, koje su uključivale prilagodbe ponorskih
otvora, izrada svilenih mreža, itd. Jedinstven tehnički primjer je ventilacija stana na
ulazu u Vjetrenicu, o kojoj znamo samo iz pisama. Sličan primjer nismo našli u
literaturi. Nije moguće govoriti o masovnom patentu ni o narodnoj kulturi u smislu da ju
je kreirao i izgradio bezimen seljak, nego se zacijelo radi o plemićkom objektu i jednom
jedinom primjeru. Nažalost, etnologija o ovome nije rekla još ništa. Moderne tehničke
znanosti dolaze u Popovo polje s projektiranjem i izgradnjom željeznice, a bilo je
šumarskih pokusa koji i danas imaju tragove u obliku borove šume u Gaju kod Ravnoga.
Pravu ekspanziju doživljavaju s planiranjem i razvojem hidroenergetskog projekta na

387
Trebišnjici. Znatno manjeg opsega ostvaruju se kroz poljoprivredne znanosti i dosta
kasne za energetikom.

Najstarije znanje o kršu Popova polja jest tradicionalno narodno znanje. Imalo je forme
mitova, legendi, priča i drugih, a prenosilo se pričanjima i pjevanjima. Najveće vrednote
tih znanja bile su usmjerene na očuvanje zajednice, te su se plele oko raznih junačkih
podviga i neobjašnjivih sudbonosnih preokreta. Truhelka primjećuje da okosnicu toga
znanja čine pjesme o ne tako davnim bojevima, dok se o ranijim starinama nagađa.
Grčka groblja, stećci,  u narodnoj se svijesti tumače kao djela ljudi iz daleke prošlosti, s
kojima ne postoji kontinuirana veza, iako ima dobrih primjera o krvnom srodstvu starom
nekoliko stoljeća. To otvara mogućnost tumačenja da je izmjena stanovništva bila tolika
da su ovladali oni čija kultura nema srodstvenu vezu, ali povijest stanovništva ne daje
tome za pravo. S druge strane, postoje tvrdokorne legende, koje bi mogle čuvati sjećanje
na vrijeme kad su vode površinski otjecale iz Popova polja. Ako bi to bilo točno, prema
mišljenjima A. Kranjca (osobna napomena), moglo bi se raditi o vodama koje su
posljedice klimatskih promjena pleistocen – holocen. Slutimo da upravo to pokazuju
legende o vilama koje konopom prelaze preko dolina koje su danas suhe vale ili pak o
slavenskom dualizmu koji sustavom svetih mjesta upućuje na nekadašnje površinske
vodene tokove. Mehanizmi toga pamćenja nisu nam jasni, i za njih bi se trebalo znatno
dublje pozabaviti antropologijom, ali moderna istraživanja leda na polovima daju
rezultate koji podupiru tvrdnje da se radi o mitskoj tradiciji koja seže do Općeg potopa.

Društvene i humanističke znanosti najviše su vezane za historiografiju, geografiju i
etnografiju. Te znanosti uglavnom su uposlene u nekoliko monografija o Popovu ili
njegovim dijelovima. Glavnina njih ima historiografsku strukturu, sve se bave
nacionalnim povijestima i ratovima, u dobroj mjeri tematiziraju narodnu kulturu i
stanovništvo, a uglavnom obrađuju i geografiju, pojedini vrhunski, a drugi, ako čak i
doktrinarno loše, donijeli su mnoštvo vrijednih podataka o prostoru. Filipović je
cjelovito obradio geografiju Popova, Mićević etnografiju, a Puljić povijest Hrvata. Izvan
toga zapažena su dva kulturološka vala – nakon dolaska Austro-Ugarske i nakon Drugog
svjetskog rata – unutar kojih je objavljeno više vrijednih, mahom arheoloških radova o
starinama. Jedna sociološka studija poljoprivrede i njezinih perspektiva u Popovu
(Hodžić et al. 1979), vrijedan je, usamljen i neiskorišten primjer te znanstvene
discipline.

Spomenute monografije, dakle, u određenoj mjeri njeguju interdisciplinarnost, čije je
težište na geografiji ili povijesti, te imaju nacionalni okvir. On određuje opće uvjete
istine, koji se ne dovode u pitanje. U određenoj mjeri, svaka „cjelovita“ knjiga o Popovu
prikazuje uglavnom samo jednu „polovicu“, makar nominalno obuhvatila svo
stanovništvo.

388

Drugi horizont interdisciplinarnosti su prirodne, odnosno prirodne-tehničke, ili
primijenjene znanosti. Predmet njihova proučavanja je neka prirodna pojava, a cilj
hidrotehnički radovi na ostvarenju energetskih projekata; manje zbog poljoprivredne
upotrebe. Interdisciplinarnost se ostvarivala u okviru geo-znanosti: geografije,
geomorfologije, speleologije, geologije, hidrologije, hidrogeologije, pedologije,
geofizike, i sličnih. Interesantno je da je za ove potrebe ostvarena suradnja s biološkim
znanostima, međutim, to nije imalo utjecaja na jačanje utjecaja „znanosti o životu“ na
donošenje konačnih odluka.

Moderne znanosti imale su različit odnos prema tradicijskim znanjima. Prirodne
znanosti donekle su koristile tradicijsku „dokumentaciju“ o pojedinim vrstama podataka,
posebno pri izradi katastra ponora i estavela, ali su ih u načelu odbacivale, smatrajući da
se radi o „ludim vjerovanjima“. Izvan njihove optike ostale su i legende koje bi u sebi
mogle čuvati šifre o nekadašnjem izgledu krajolika. Međutim, neke humanističke
znanosti, poput povijesti, znale su koristiti fondove mitova, osobito one koji govore u
prilog starosti pojedinog naroda. Bilo je i onih koji su to odbijali, poput Truhelke, ali
nacionalne povijesti najčešće nisu mogle odoljeti uzeti ono što je odgovaralo političkom
programu kojeg su zastupale.

Ocjene tradicionalnog znanja unutar moderne znanosti imaju različite predznake. U
pozitivističkim  krugovima  ono se potpuno odbacuje, ali znanstvenici postmoderne
osjetljivosti pokazuje sluha za tradicionalno znanje. Smatraju, ono se ne zasniva na
metodologiji modernih znanosti koja se može razložiti u svakom koraku, a
prirodoslovna i provjeriti eksperimentom, nego na dugotrajnom promatranju zbivanja u
prirodi, koja se nadograđuju i skladište u jeziku, temelju svake kulture. Znanje o
prirodnoj pojavi koja je promatrana tisućama godina, npr. položaj nekog nebeskog tijela,
i podatak prenošen usmenom predajom, u pogledu točnosti ne bi trebalo biti inferiorno
informaciji do koje je došla moderna znanost, ali tradicionalno promatranje nema za nju
objašnjenja.9

Potreba cjelovita sagledavanja kretanja voda u podzemlju okupila je unutar karstologije
na zajedničkim projektima niz znanstvenih disciplina. Karstološka interdisciplinarnost
na području Popova polja zadržala se u okviru geoznanosti koje su se bavile neživom
prirodom. Iako je bilo primjera upotrebe biospeleologije na određenim dionicama
projekta, ona nije vrednovana jednako geoznanostima. Kasnije će na sjevernom dijelu
Dinarskog krša biti govora o nizu znanosti koje sudjeluju o određenju ekotopa, ali
biologija, pa ni podzemna, kao i mnoge društveno-humanističke znanosti, nisu se

9 To je ustvrdio etnolog Vitomr Belaj na predstavljanja knjige Milana Sijerkovića „Pučko vremenoslovlje“
u Zagrebu, 2001.

389
uobičajeno smatrale dijelom karstologije. Moderna interdisciplinarnost, unutar koje bi
neka tema bila razlog povezivanja različitih znanstvenih područja (prirodnih, tehničkih i
društveno-humanističkih), nije u Popovu primijenjena. Na primjeru jednog relevantnog
znanstvenog skupa, moglo bi se zaključiti da to ne ide lako ni u najrazvijenijoj svjetskoj
karstologiji10. Odvojena upotreba znanosti omogućila je tehnička rješenja koja su
nanijela velike štete okolišu Popova polja. To potkrjepljuje važnost interdisciplinarnog
znanstvenog pristupa kod svih krajobraznih znanosti, osobito onih koje se bave kršem.
Također, aktualizira složenija promišljanja u određenju krša poput onoga Yuana
Daoxiana (1988), te kompleksnija određenja karstologije u smislu Panoša (1995), koji je
postavio konceptualne mogućnosti za razvitak kompetentne sveobuhvatne karstologije.

Izvan ovih pristupa izražena je potreba za cjelovitijim znastvenom pristupom prirodi.
Pokreti za zaštitu okoliša iskuzuju duboko nepovjerenje u dobrotu razvijene tehnologije,
zamijeraju znanosti da je kontrolirana i smatraju da ona sama ne može biti dostatna za
donošenje važnih odluka. Suprotstavljaju joj znanost života, koju objašnjavaju kao
mudrost holističke vizije koja može doprijeti dalje od pojedinačnih pristupa i
kratkovidnih strategija koje su usmjerene na zadovoljavanje osnovnih instikata (Castells
2002, 130).
Radikalni ekološki pokret smatra da ekologija uvijek znači društvenu ekologiju; tj
„uvjerenje da pravi pristup dominacije nad prirodom potječe od dominacije čovjeka nad
čovjekom, štoviše, muškarca nad ženom, starijih nad mladima, jedne etničke grupe nad
drugom, države nad društvom, birokracije nad pojedincima kao i jedne ekonomske klase
nad drugom ili kolonijalne moći nad koloniziranim narodom (Bookchin 1984).
Ekološki utjecaji na svjetsku politiku rezultirali su usvajanjem načela održivog razvoja.
Njihova utemeljenost i opravdanost predmet je ne samo kritika s ranije spomenutog
ekološkog stajališta, nego i sa suprotnog, menadžerskog stajališta. Održivi razvoj temelji
se na limitiranju razvojnih projekata koji dovode do nestabilnosti i degradacije prirodnih
sustava. Na njima su operacionalizirane i kvantificirane mjere koje treba primijeniti pri
upotrebi krša, a jedna takva metodogija razvijena je na sjeveru Dinarskog krša, unutar
studija ranjivosti okoliša  (npr. Špes 2000, 2002, Špes et al 2000).
Međutim, ekološki pokret izložen je oštroj kritici zbog popuštanja u svojim ciljevima i
metodama. Jedan od rodonačelnika, Murray Bookchin, zamjera mu pomodnost unutar
koje se pojavio „novi tip environmentalističkog trenda“, jer postaje „besmislica ako
znači logističku prednost snabdijevanja i reciklaže prije negoli viši stupanj ljudskosti“
(1984).

Zamijećeno je i da su okolišne znanosti općenito snažno prožete ekosistemskim
teorijama, te da su malo u vezi s antropološkom pristupima (Abel & Stepp 2003). Za
bolje razumijevanje ekosistema treba bolje poznavati dominantan organizam na našem

10 Npr. Time in karst, Postojna 2007.

390
planetu. Zbog toga antropolozi traže zrelije povezivanje antropologije i ekosistemskih
znanosti, i u teoriji i u praksi (Abel & Stepp 2003). Ovo je potpuno u skladu sa
zagovorima razvoja karstologije kao holističke znanosti.

3.1.2. Što je znanost ustanovila o Popovu polju?

Znanost je Popovo polje prepoznala kao područje iznimnih prirodnih vrijednosti, premda
je ostala nedorečena i višeznačna u određenju njegovih granica. Posljedica je to
presijavanja između tradicionalnog, povijesnog naziva Popovo, koje je u najširem
izdanju zahvaćalo pojas na sjever do Dabarskog polja, i geomorfološkog pogleda na
Popovo polje kao na uravnjeni dio doline Trebišnjice. Međutim, prostor između Trebinja
i Hutova morfološki zapravo čine dva krška polja – Mokro i Popovo – i jedna krška
zaravan, Šuma. Ako geoznanstvenici misle na samô Popovo polje, tada obično
napomenu „u užem smislu“. To nije u skladu s lokalnim poimanjem prostora Popova
polja, koje nije sasvim precizno ograničeno, ali uglavnom se odnosi na područje ravnog
dna polja i padinskih okvira s nekim selima preko jugozapadnog okvira. S tim se slaže i
stanovništvo izvan užeg pojma Popova polja. Trebinjac bi se možda uvrijedio kad bi ga
nazvali Popovcem, kao i stanovnik sela Huma. Naziv polje, smatra se, stigao je s
karstologijom; Popovci su ga samo zvali Popovo ili Popovska vala. Međutim, ako je
suditi prema starom tekstu Joanikija Pamučine, nastalom oko 1830., a prvi put
objavljenom 1859. u Rusiji, i tada je bio u upotrebi izraz Popovo polje. U upotrebi je i
treća, funkcionalna definicija; ona obuhvaća sela čiji stanovnici imaju njive u polju.
Njome se u Popovo ubrajaju neka sela koja pripadaju Ljubinju, Hrasnu i Gracu, i koja po
raznim upravnim podjelama stoljećima pripadaju drugim jedinicama.

Znanost je visoko vrednovala krška obilježja Popova polja. Friedrich Katzer ocjenjuje da
«spada po mnogo čemu u najzanimljivije dijelove Hercegovine» (1903a), Edmund
Richter da je «sve je najdivljiji krš s mnogo vrtača.» (1905, 399), Karel Absolon da je
Popovo tipično polje udubljeno u čistom kršu, iz kojega mnoge podzemne rijeke otječu
prema Jadranu (1916), Cvijić da ja to «najčistiji tip slepe doline» (1950, 3) u području
kojeg je opisao riječima: «Nema dubljeg i celcatijeg karsta nego što je ovaj
hercegovačko-crnogorski između donje Neretve, Skadarskog Blata i Jadranskog Mora»
(1926b, 434), Milojević da su u njemu razvijene ne samo površinske (posebno tipski
škrapari), nego i unutrašnje krške pojave: pećine i jame s kompliciranom podzemnom
hidrologijom (1928a, 80), Roglić da spada među najzačajnije oblike Dinarskog krša
(1972), Zubčević da u cijelom slivu Trebišnjice postoji veliko bogatstvo i genetska
raznovrsnost reljefnih formi (1975), a Milanović da je Popovo polje «izuzetan primjer
fenomena karsta» (1979, 57) s  karakterističnim odnosom površinskih i podzemnih voda,
itd.

391
Posebno su isticali pojedine pojave: Vjetrenicu, humove (locus typicus) u krškoj zaravni
Trebinjske šume i suhe vale. Richter za Trebišnjicu kaže kako nema znamenitije krške
rijeke koja «završuje u ponorima» od nje (1905, 401), Cvijić je opisao hum u Šumi kao
locus typicus, te se mnogo bavio suhim dolinama, Absolon je tvrdio da je Ombla
«najveća podzemna rijeka na svijetu» (1916b), Radovanović da je «Vjetrenica najveća
pećina u našoj državi» (1927), Roglić da je Šuma jedno od najboljih primjera reljefno
izoliranih zaravni u Dinarskom kršu, Mikulec da je Trebišnjica jedna od najvećih
ponornica u svijetu, što čini i Zubčević, a da je Trebišnjica najveća ponornica u svijetu
Borislav Petrović i Omer Uzunović (1965), Gašparović da u završnom dijelu polja
postoje ponori koji vode na različite strane i da dužina pojedinih glavnih kanala prelazi
30 km, itd.

Niz ocjena pridalo je Popovu polju posebno mjesto u razvoju karstologije: Absolon je
ocijenio da je na području sliva Trebišnjice ustanovio kriterije za ocjenjivanje krša na
Balkanu; Mikulec da je krška hidrologija istočne Hercegovine veliki izazov za
istraživače, jer Trebišnjica svoje područje odvodnjava površinski samo manjim dijelom,
a većim dijelom podzemno; Roglić da je Popovo polje s morfološkim i hidrološkim
osobinama jedinstveno područje za istraživanje krškog procesa, te da je pogodno za
komparativna istraživanja, što mu može dati opći značaj; Milanović da je taj krški region
do tada bio poznat kao najproblematičniji te je zahtijevao sistematsko, kompleksno i
dugotrajno istraživanje, smjela rješenja i riskantne eksperimente, kojima je trebalo
prilagoditi niz metoda te razviti niz novih i specifičnih metoda, itd.

Biospeleološke ocjene su čak i nadmašile ove gore: Absolon je proglasio dio
Hercegovine «u kutu Neretve» za najveće žarište podzemne faune u svijetu (1916b),
Pretner da «nijedna pećina kod nas, možda čak na svijetu, nema tako bogatu
troglobiontsku faunu kao pećina Vjetrenica» (1963), Sket za Popovo polje da je jedno od
speleobioloških najzanimljivijih i najbogatijih područja u Dinarskom kršu, a Čučković
da je dolina Trebišnjice područje s najvećim brojem nalazišta čovječje ribice. Ukratko,
Popovo polje je u karstologiji, koja je bila isključivo prirodoslovna znanost, smatrano
obećanom zemljom.

3.2. Kako je korišteno Popovo polje?

Iako su promjene sve vidljivije nastupale već početkom 20. stoljeća, Popovo polje je do
njegove sredine ostalo tradicionalan kraj u kojem su glavnu ulogu imale poljoprivreda i
stočarstvo. Početkom toga stoljeća život prima vrlo utjecajan impuls ulaganjima
iseljenika iz prekooceanskih zemalja. Premda nije došlo do bitnih tehnoloških promjena,
nego su poboljšanja išla u okviru tradicionalnog privređivanja, unijeli su sekularnu notu
i potaknuli liberalizaciju života.

392

Općenito se smatra da je tradicionalno gospodarenje ekološki održivo, tj. da se razvija i
obnavlja bez uništenja prirode. U Popovu polju, a većim dijelom i u Dinarskom kršu, to
nije uvijek slučaj. Istina je da je tradicionalna svijest imala prisan odnos prema prirodi,
međutim, u razdoblju našeg pomnijeg promatranja Popova polja nije zabilježeno
štovanja prirode koje bi se pozitivno odražavalo na zaštitu okoliša. Pored toga, čovjek je
imao skromne tehničke mogućnosti zahvatiti u prirodu i izazvati zastoje u njezinu
obnavljanju. Ipak, tradicionalni život u Dinarskom kršu izazvao je takvu stravičnu
degradaciju šuma i ogolijevanje krajolika, da ga je približilo pustinjskoj percepciji i
pojačao neugodne suprotnosti između suše i poplava, toplog i hladnog vremena, itd. Taj
je proces trajao stotinama godina, zapravo, čovjek se odavna borio za životni prostor sa
šumom, sjekao ju je i pravio požare kako bi ostvario čistinu za naseljavanje i život, ali je
posebno zaoštren s naglim porastom broja stanovnika. Degradacija šuma učinila je
tradicionalnu privredu još siromašnijom, a podatnost krajolika još oskudnijom. A ta su
njegova obilježja bili neki od glavnih argumenata za industrijski pristup krajoliku. Nagla
industrijska promjena zbila se ostvarenjem hidroenergetskog projekta na slivu
Trebišnjice. Budući je projekt svoje težište imao izvan Popova polja, njegovi interesi
nisu išli za razvitkom polja, nego je tradicionalna zajednica sve brže i sve više
propadala. Deagrarizacija polja imala je pustošne razmjere, a pratile su je umiranja
tradicionalnih vidova života i gospodarstva, poput transhumantnog stočarenja, koje
korijene vuče iz davnih vremena i koje je bilo filozofija života i prostora. Nositelji
tradicionalnih vrijednosti nisu bili upućivani na nove mogućnosti i na nova znanja,
primjerice poljoprivrednim savjetima nakon što je polje postalo obradivo tokom cijele
godine, nego su prepušteni da nasumično odabiru poljoprivredne kulture. Industrijski
razvitak nije samo bio gospodarsko nego i višestruko političko pitanje. Etatizirana i
centralizirana vlast koristila ga je za obračun s klasnim neprijateljima i klijalištem
nacionalne svijesti koja je oblikovana između dva rata. Popovo polje je naprosto
uvenulo.

3.3.1. Percepcije krajolika Popova polja

Životni ambijent u kojem se sve to događalo, Popovci nisu doživljavali kao fotografski
odraz njegovih prirodnih obilježja. Dapače, on je kulturni konstrukt u kojem je svaki dio
krajolika predstavljao scenu sa svojim značenjima i porukama, koje su ovisile o
odgojnim, vjerskim, nacionalnim, radnim i sličnim osobinama promatrača. Budući se
radi o tradicionalnom kraju, u njihovim očima je prevladavao funkcionalni tip kulturnog
krajolika (Vos & Meekes 1999). Njegovo osnovno obilježje je odnos prema okolišu kao
prema nečem korisnom: njiva se ore, brdo se pase, jama je za ribolov. U tim slikama
premalo je elemenata koji bi podsjetili na arkadijski krajolik ili krajolik nedirnute
prirode, da spomenemo dva najtipičnija neurbana tipa pejsaža u svjetskoj literaturi. Oba

393
imaju snažna pozitivna značenja. Međutim, prisutno je niz oblika koji pripadaju
tipovima nekih drugih krajolika, od kojih se najviše ističu kamena pustinja i zemlja
grobova. Kamena pustinja je početnu impresiju ogoljelog krša, koja je istaknuta u
opisima još u 18. stoljeću, razvila u industrijski šlager koji je opravdao sve velike
zahvate u prirodu. Ona poručuje: krš nema svojih vrijednosti bez industrijske
intervencije. Zemlja grobova razvila se iz štovanja mrtvih predaka, koje je kod starih
naroda imalo važno mjesto, a s političkom modernizacijom društva grobovi od mjesta
intimnog susreta s mrtvim precima sve više postaju mjesta kolektivno oblikovanih
sjećanja. To je osobito povezano s jamama masovnim grobnicama, koje su tijekom
druge polovice 20. stoljeća bile mjesto borbi sučeljenih etničkih zajednica, preko kojih
su jedna drugu optuživale za svoje žrtve. Na njima su izgrađeni spomenici, a u Zavali
zajednička spomen-kosturnica, koji također imaju svoje poruke. Obje ove slike stvaraju
značajan negativan pomak u percepciji Popova polja. Zapravo, ovdašnje društvo se sve
više razvijalo negativno konotirajući prirodu.

Suprotno od navedenih negativnog stereotipa, krš Popova polja, kao i Dinarida uopće,
upravo buja životom, demografski i po biodiverzitetu. Dinarski krš je u cjelini vruća
točka biodiverziteta – floristički i po nekim skupinama faune, osobito podzemne – a
Popovo polje jedno od njegova dva vrhunaca; drugo je Kras u sjevernim Dinaridima.
Dakle, ne samo da je Dinarski krš živo bogatstvo flore i faune, nego je i živući muzej
neprocjenjive baštine. U nekoliko navrata oblikovana je zavodljiva turistička slika
Vjetrenice i Popova polja, temeljena na rezultatima karstoloških istraživanja. Pokušaji
da Vjetrenica slijedi primjer vodeće pećine u Postojni bili su nerealni zbog nedostatne
znanstvene, kulturne, turističke, gospodarske i političke infrastrukture Popova polja i
Bosne i Hercegovine. Vjetrenica nije doživljavana kao dio krša, niti je o njemu išta
pozitivno rečeno, nego je bila neobjašnjiva svetinja u moru ničega vrijednog. Priobalni i
otočni krš Dinarida postat će turističko odredište koje će bitno izmijeniti život cijele
zajednice, ali turizam nije postao svjestan da za to treba zahvaliti točki gdje more potapa
krš.

Zašto je to tako, i kakvo je društvo koje to tako okreće? Za odgovor na ovo pitanje
potrebno je realno proanalizirati autentičnu literaturu koju smo imali u rukama, što će
nas odvojiti od idealizirane slike sela koju je za potrebe moderne zajednice izgradila
nacionalna ideologija. Dakle, o kakvoj je lokalnoj zajednici riječ, što čini ukupnost
njezina materijalnog i duhovnog života u Popovu polju, kakav je ovdašnji narodni život
u promatranom vremenu?

Do prve polovice 20. stoljeća imamo jedno tradicionalno patrijarhalno društvo, na koje
se sredinom stoljeća stuštio užasan rat, od kojeg je ošamućeno, kao gromom ošinuto,
potom usmjeravano u novu, zbunjujuću, „komunističku“ političku formaciju. U

394
temeljima toga društva nalazi se izvorna struktura seoske komune, iz kakve su se
drugdje razvili gradovi i civilizacije. U njezinu krajoliku zabilježeni su kulturni tragovi
od pećinskih naselja, preko gomila, stećaka i do recentnih sela, što govori o kontinuitetu
ovdašnjeg života. Do Drugog svjetskog rata bilo je zadružnih porodica koje ne pamte da
su se dijelile.

To je društvo bilo podložno nekolicini paralelnih struktura. U doba osmanske vladavine
državna vlast se svodila na održavanje strukture koja će osigurati ubiranje poreza;
crkvena vlast zbog turskih progona kod katolika je uglavnom bila izvan mogućnosti
obnašanja svoje uloge, dok je pravoslavna bila dio establishmenta. Lokalna seoska vlast
je činila zajednicu porodica koje su dijeljenjem proširivale „komšiluk“. Svaka od ovih
vlasti imala je svoj sustav odgovornosti, ali zajednica porodica je imala relativno
autonoman položaj. Dalje, seljaci u Popovu polju sve do prije stotinjak godina nisu imali
svoju zemlju nego su koristili zemlju aga i begova. To je važno za razumijevanje njihova
kulturnog i duhovnog habitusa. Za najveći broj članova mnogoljudnih porodica teško je
govoriti o nekoj odgovornosti u modernom društvenom smislu. Odluke je donosio jedan
čovjek i uglavnom odgovarao za sudbinu porodice. Ostali su imali svoje uloge i preko
njih određene obaveze – brigu za blago, rad na zemlji ili kuhinjske poslove – koje su
većinom ostvarivali uz pjesmu, najčešće višeglasnu. Tako, naša su sela ušla u modernost
naglo, s društvenom strukturnom i kulturnim sustavom tradicionalnih patrijarhalnih
društava. Kao što smo vidjeli, njihova obilježja bila su hijerarhijska organizacija,
podložnost autoritetu vođe, jaka mitološka svijest, itd,

3.3.2. Suradnja i nasilje u Popovu polju

Ako slijedimo najširu definiciju, po kojoj je kultura kodificirani skup pravila nastao
učenjem od prirode i „uzajmanim prilagođavanjem čovjeka i njegove okoline“ (Čolić
2002, 13), onda bismo unutar organizacije društva mogli izdvojiti dva nosiva oblika
ponašanja koja su međusobno oprečna: suradnju i nasilje.

Suradnja i uzajamna pomoć nastaju uslijed svijesti da na putu prilagođavanja čovjek ima
moćne sile prirode, te da će lakše opstati ako se udruži. Također, ima i svijesti o
bratskim korijenima. U zajednici poput Popova polja postoje razvijeni oblici uzajamne
pomoći, čiji okvir čine srodstvo i komšijski odnosi ili susjedstvo. Dobri odnosi s
komšijama bili su prvorazredni cilj. Komšije su se lijepo pozdravljale, odmah nakon
ustajanja provjeravale kako je drugi prespavao, i nastojali što prije ukloniti trzavice koje
su ponekad nastajale, najčešće uslijed štete koju je stoka počinila na susjedovu imanju
(Mićević 1952). Razlog je možda i u činjenici da su komšije često nastajale grananjem i
dijeljenjem obitelji, pa su se znali pozvati na obavezu dobrih odnosa jer su „ukopnici“,
tj. jer imaju zajednički grob.

395

O zajedništvu i uzajamnosti posebno govori nekoliko oblika kolektivnog ponašanja.
Prvo je tzv. bratinska užina, na koju je do prve trećine 20. stoljeća bilo sačuvano
sjećanje u nekim popovskim selima (Mićević 1952).  Održavale su se jednom godišnje,
na njih bi se okupili svi seljani i zajedno užinali. Bratinske užine imale su svrhu neke
vrsta smotre sela, a uz to su imale nešto mistično i često su se održavale na neki zavjet.

Drugi primjer je umoba. To je okupljanje stanovnika jednoga sela na zajedničke poslove
kao što su žetva, podizanje pojate, zidanje ograda, krčenje stare loze, itd. Svaki sudionik
donese svoj alat, radi svojski, uz veselje i pjesmu, na kraju svi zajedno večeraju, onda
malo popjevaju i zaigraju i raziđu se s pjesmom svojim kućama. Podatak da se uzvanici
malo ljepše obuku na umobu (Mićević 1952, 240) odaje da skup ima nešto od drevne
svečanosti, možda da su joj religijski temelji.

Treći primjer je zajam, na kojem se za razliku od umobe okupe ljudi iz više sela, pa i iz
cijelog kraja. Uzrok okupljanja su veći poslovi koje treba odraditi u kratko vrijeme, kao
što su oranje i sijanje o poblatini (povlačenju blata s njiva, iza čega zemlja na nekoliko
dana postane tako suha da ju više nije moguće raditi), i slično. Ti su poslovi povodi za
razvijanje međuporodičnih veza, koje prelaze granice rodova i konfesija. Mićević je
zajam nazvao jedim od najljepših i najkorisnijih običaja (1952, 241). Katolički župnik
Jozo Zovko ističe da iako je Popovo polje „tvrdo mjesto za život“, nema ni jednog
prosjaka, jer je međusobno potpomaganje jako razvijeno. On to naziva kršćanskim
komunizmom, kršćanskom ljubavi i kreposoti milosrđa (Crkveni ljetopis, 11.XI.1931).

Trebalo bi provesti istraživanje matičnih knjiga da bi ustanovili razmjere zajedništva, tj.
u kojoj su mjeri postojale interkonfesijske komunikacije i prožimanja miješanim
brakovima. „Uslijed vjerske trpeljivosti, bilo je prije kao i sada mješovitih brakova“
(Mićević 1952). Bili su karakteristični utoliko što među njima nije bilo ni jedne istinske
otimačine, nego poneka prividna, a u svima je bila draga volja partnera. Svi su ti brakovi
bili sretni i zadovoljni osim jednog zdurljivog (luckastog) (Mićević 1952). Premda
literatura navodi da je bilo mješovitih brakova, jednostavan uvid u matične knjige daje
zaključiti da su takvi brakovi ipak bili izrazita manjina, što je razumljivo za
tradicionalno društvo.

Drugo važno društveno obilježje jest silnost kao imitacija divljine, a koje se kroz
društveno ponašanje očituje kao nasilje. Prirodne pojave poput sunca, poplave, groma i
mećave bile su osnovna božanstva ranih ljudi. Ugledanje u njihovu moć pribavljalo je
ljudima božanska svojstva i moći. Borba za moć nametnula se kao osnovno sredstvo
uređenja društva. Francuski povjesničar Fernand Braudel, kaže da za razumijevanje
dubinskih sila koje upravljaju društvima treba «povijest dugog daha», jer su temeljne

396
strukture svih civilizacija stabilne i dugotrajne, te ih civilizacije nikad ne razmjenjuju
(Braudel 1990). Sila i nasilje su kod nas nerazdvojni dio gotovo svih društvenih
struktura i gotovo svih božanstava. Kad sijevne munja i potom zagrmi, katolički vjernik
će ponizno odati počast rekavši: Slava tebi Gospodine. Prisila je temelj ne samo
represivnog aparata kao jamca modernih društava, nego i znatno blažih veza, a
stilizirana se nalazi i u mnogim drugim oblicima poput sportskih natjecanja, foklora i
slično.

Postoji bitna razlika u percepciji divljine u suvremenim teorijama koja dolaze iz
Amerike, i našeg iskustva s divljinom. Američka divljina izvire iz netaknute,
samoregulirajuće prirode, koja svojom harmonijom pozitivno utječe na ljudsko društvo.
U Americi su nastala brojna djela o divljini a posebno se citiraju Aldo Leopold,
Roderick Nash i drugi.11 Za razliku od Amerike u kojoj je divljina filozofski koncept
ekološkog društva, koje se opire intervencijama i traži čistu netaknutu prirodu kao ideal,
naša divljina je koncept patrijarhalne zaostalosti u čijem je temelju oponašanje sirove
sile prirode. Recepcija sile kod nas vidljiva je po upotrebi riječi div. To je naziv za
osobu koja ima moć veću od svih; on je demon, gigant, razarač i uništavatelj (Skok
1971-1974). Dok se jedno od njezinih značenja povezuje s pojmom divljak, prirodan
čovjek u smislu nekulturne, neodgojene i neotesane osobe (što je povezano s društvima
koja imaju građansku sferu, što nije slučaj s tradicicionalnom strukturom Popova polja),
u drugom ima pozitivna značenja koja se povezuju sa sposobnostima junaka, a u
rječniku Bratoljuba Klaića (1980) ima značenje i ljudeskere, dakle korpulentne
dobričine.

Rasprava o izvorima nasilja, i ima li ga danas više ili manje nego prije, ostaje izvan
našeg dosega jer se radi o velikoj temi koja traži puno istraživanja. Mi ćemo ovdje samo
uputiti na neka ilustrativna mišljenja. Jedni smatraju da je nasilje obilježje modernih
društava koja su akumulirala ogromnu moć, te smatraju da nije obilježje primitivnih
naroda. Iako ima ratobornih naroda, neki od njih, poput Eskima, nemaju izraz za nasilje i
ubojstvo. Drugi, međutim, smatraju da je nasilje opadalo s poviješću i dok su primjerice
u 16. stoljeću u Parizu javno u društvu kralja i kraljice uživali u mučenju životinja, danas
je takvo nešto nezamislivo. Kriminolog Manuel Eisner sistematizirao je sve moguće
evidencije o homicidima u Zapadnoj Europi od 1200. do 1990. i zaključio da je njihova
stopa u svakoj zemlji opadala strmoglavo, primjerice u Engleskoj s 12 ubojstava na sto

11 Aldo Leopold (Burlington, Iowa, 11. siječnja 1887. - 21. travnja 1948.), američki ekolog, šumar i
okolišni aktivist, tvorac koncepta etika zemlje i stručnjak koji je prvi lansirao sintagmu ekološka
savjest,autor knjige A Sand County Almanac (1949).
Roderick Nash, profesor na studijima povjesti i okoliša University of California Santa Barbara, smatra se
prvim povjesničarem divljine, autor knjige Wilderness and the American Mind (1967).

397
tisuća stanovnika u 14. stoljeću, na 0,6 ubojstava ranih šezdesetih godina 20. stoljeća
(Pinker 2007).

Međutim, isti izvor smatra da se ljudska priroda nije mnogo promijenila u pogledu
sklonosti nasilju. Socijalni psiholozi su utvrdili da najmanje 80 posto ljudi mašta da
ubiju nekoga koga ne vole, ali je prema ocjenama sociologa Norberta Eliasa, europska
modernost
ubrzala
„proces
civiliziranja“
obilježen
rastućom
samokontrolom,
planiranjem na duge rokove, te porastom osjetljivosti na mišljenja i osjećaje drugih
(Pinker 2007).

Izvor nasilja jednostavno je u ljudskoj prirodi. Kod ljudi i životinja autonomni živčani
sustav sastavljen je od dva suprotstavljajuća i izjednačavajuća dijela: simpatikusa i
parasimpatikusa. Prvi aktivira i potiče, a drugi smiruje i čuva. Simpatikus priprema tijelo
na agresiju, podiže osjećaj uzbuđenosti, krvni tlak, ubrzava rad srca, disanje, znojenje,
itd. Parasimpatikus te pojave nastoji smiriti, nakon prolaska opasnosti, ljubljenja ili
drugih uzbuđujućih aktivnosti. Ti sustavi se mogu usporediti s društvenim odnosima
agresije i suradnje (Duyn 1986, 641).

Stoga, neka društva ne poznaju agresiju, jer njeguju oblike ponašanja koji se temelje na
parasimpatičkom živčanom sustavu. Rezultat je, kao kod Pigmejaca, da im kultura
tisućama godina ostaje bitno nepromijenjena. Takva situacija je statična i nekreativna, za
razliku od europskih društava od renesanse, čiji je razvitak kreativan i agresivan (Duyn
1986). Traži se ravnoteža između ove dvije komponente. Samo istinska povezanost
između kooperacije i agresije, između receptivnosti i aktivnosti, između kreativnosti i
ljubavi, omogućuje nam put naprijed, prema istinskoj slobodi, koja nije ništa drugo nego
kreativno sudjelovanje svakog čovjeka u univerzalnoj solidarnosti i ljubavi (Duyn 1986).

Stoga je za našu raspravu bitno kako se nasilje, kao danas neprihvatljiv oblik ljudskog
ponašanja, tretira u okviru pojedinih politika. Ono je u Popovu polju korišteno u
svakodnevnom životu i u ostvarenju kolektivnih interesa. Najviši stupanj organiziranosti
pronašlo je u ostvarenju nacionalnih politika. Geografski prostor Popova polja smatran
je nacionalnim prostorom jedne od zajednica, i taj se cilj ostvarivao uz primjenu nasilja
koje je dosezalo razmjere međusobnih masovnog uništenja. Iskustvo Popova polja
upućuju da najviše ubijaju države i njihove vojske, dok su se u svakodnevnim odnosima
ljudi najčešće ponašali komšijski. Međutim, etnički motivirano nasilje, osobito nad
slabijim skupinama, događa se posvuda na svijetu. Primjerice, antropološka literatura
opisuje kako mladi u Brazilu provode nasilje i mučenje Indijanaca, čiji zločini najčešće
ostaju nekažnjeni (Haviland 2004).

398
Nasilje je samo jedno lice stožerne strukture naših tradicijom nadahnutih zajednica.
Drugo njegovo lice je mučeništvo. Njih je gotovo nemoguće odijeliti, i jedno se brzo
preobrazi u drugo. Za vrijeme posljednjeg rata mogli smo vidjeti aktere borbi koji u
relativno kratkom razmaku govore kao najveći silnici i kao istaknuti mučenici. Ta je
struktura široko prisutna u politici, mitologiji, religiji, zabavi ili ljubavi. Iako se
mučeništvo smatra kršćanskom akvizicijom našim zajednicama, ono dolazi iz duboke
mitološko-religijske prošlosti.
Ante Škobalj arheološkom analizom u Poljicama kod Splita dokumentira tijek ulaska
mučeništva u katoličku crkvu. Sasvim je sigurno utvrđeno i općenito se priznaje, da
izvorna kršćanska liturgija, naročito euharistijska žrtva, nema nikakve veze sa štovanjem
mučenika i njihovim relikvija sve do 4. stoljeća (Škobalj 1970, 57). To je prihvatila pod
utjecajem pogana, najprije samo izvan zidina gradova, zatim na grobljima uz kult
mučenika i kult relikvija, koje su za vrijeme seobe naroda zbog opasnosti unesene u
grad. U prvo vrijeme grade se posebne dvostruke crkve da bi jedna od njih bila
rezervirana za relikvije, potom su grobovi mogli bit postavljeni duž crkve do oltara,
zatim je i sami oltar nadsvođen nadgrobnom memorijom. Također, prvih stoljeća nije se
moglo ni pomislit da bi neka crkva mogla biti posvećena ikomu osim Bogu, potom je
mučenik mogao imati posvećenu samo jednu crkvu, a kasnije je dobio i mnoge druge.
Istodobno, kršćani nisu imali oltara nego menzu, stol gospodnji, na kojem nije bilo žrtve
nego su imali lomljenje kruha kao onoga u čemu prebiva Krist. U današnjim
očitovanjima vjere, dojam je, znatno se više naglašava mučeništvo od bratske ljubavi,
ponekad se propagira kao samo sebi cilj. Narodna epika preko guslara pronosi slavu
mučeništva, koja je nerijetko poziv na mučeništvo i opravdanje stradanja, ne samo
prošlih nego i onih koja se mogu očekivati.

Dakle, iz tradicionalne zajednice koja u sebi ima i suradničkih i antagonističkih snaga,
politike naglašavaju i potiču one koje zajednicu čine jačom i silnijom. Sila tako postaje
program, identifikacija i snaga na koju će se osloniti u dominaciji nad prostorom Popova
polja. Istodobno, zanemaruju se suradničke sposobnosti društva. Da je u strukturi
društvenih odnosa bilo respektabilnih snaga na kojima su se mogle graditi zajedničke
vrijednosti pokazuje zgoda „svatske rakije“ za koju naslov kaže da je „od cara starija“.
„Ne znam od koga smo to naslijedili samo me puno puta zapanjila, koji put i naljutila,
upravo praznovjernost glede na svatske običaje. Znamo da se nekada moralo isprtiti i ko
svijeća prav čekati da prođu svati. Čak i konja rastovariti. Pred svatovima se mora sve s
puta ukloniti, gotovo pokloniti, i misa i svi crkveni i božji zakoni ustuknuti, kao da su
svatovi neko božanstvo. Tako, velika je uvreda ako nećeš iz buklije nazdraviti, ne
vrijede ni estetski i higijenski kriteriji. Pije mlado, staro, čisto i zamazano, brkato i
ugledno. Moraš piti ili se zamjeriti. Pero Akšam kao kum i stari svat ženi pok. Jozu
Udženiju od Lonca sa Zagorca. Poslije rata je, opsadno stanje, vlada strah, mrtve su
straže, može se poginuti. Zakon je u onoga tko ima pušku u ruci. Preko noći je vojska

399
došla, naredbu izdala: nikomu se ni za kakvo putovanje ne može izdati propusnica, a bez
nje ne možeš ni maknuti. Dolaze svati sa Zagorca u Turkoviće. Propusnica treba. Straža
je tu, željezničar nema ovlaštenja dati kartu. Pero pristupa zapovjedniku straže: „Izvolite
rakiju“ –„Hvala ne“ – „Ali, molim vas, svatska je, mora se!“ Uzima, traži telefonskim
putem dozvolu iz Ravnog od više komande da se izda propusnica. Dobija je svatska
rakija. – Na Brštanici opet sve puno vojske. Kako u Svitavu? Opet Pero pristupa
komandantu. „Uzmite rakiju“ «Kakvu rakiju? Odakle, i kako si smio putovati?»
«Svatovi smo i rakija je svatska, mora se uzeti, stariji je običaj od sela!». Ublaži se,
potegne i daje uputu kako će u Svitavu, neka idu ali neka glasno razgovaraju da ne bi
nabasali na zasjedu. Zasjeda ih ustavlja. I treći put pomaže svatska rakija“ (DNJN,
1972/14:60).
Prostor Popova polja tako se dijeli na dvije zajednice – treća je postala minorna krajem
19. stoljeća – a odgovornost njihovih članova važi samo u okviru tih zajednica. Tako,
„univerzalno“ vrijedi samo u okviru etničke zajednice. To je moguće dokumentirati
oglušivanjem vjerskih i političkih vođa na nasilje nad drugima, pa čak i zagovaranjem
toga nasilja. Naše zajednice ostaju kljaste za moralnu univerzalnost, jer su odgovorne
samo za postupke unutar sebe. Nije moguće postići konzistentnost zajednica, jer granica
„pušta“; pravila se uvijek ruše na granici s drugom zajednicom. Takvo društvo bilo je
predmet političke modernizacije u kojima je bilo važno naglasiti obilježja koja će
pokazati kako je taj kulturni krajolik vjekovni i neodvojivi dio životnog prostora jedne
od nacija: Srba ili Hrvata ili Bošnjaka (do jučer Muslimana). Te su strategije isključive i
drže da prostor pripada samo njihovoj zajednici i da na tom prostoru može živjeti samo
jedna zajednica. Iz patrijarhalne strukture vrednota njegovane su sposobnosti nasilja, a
zanemarivane sposobnosti suradnje. To je u kulturnim krajolicima dokumentirano kroz
razna obilježja prisutnosti zajednice, osobito prisutnosti grobova mučenika koji
obavezuju na štovanje i ostvarivanje onoga u čemu su oni spriječeni i zbog čega su pali.

3.3.3. Kulturni krajolik Dinarskog krša

Kulturni krajolik bitno je utjecao na percepciju najšireg prirodno-prostornog okvira
kojim se bavi naša tema, Dinarskog krša. Dinarski krš je prirodoslovna činjenica
temeljena na geostrukturnoj cjelini karbonatnih stijena, koja se proteže od slovensko-
talijanske do crnogorsko-albanske granice i od od jadranskih otoka do Podrinja (karta 8).
Ona je nastajala milijunima godina na plitkoj karbonatnoj platformi u Tetis moru od
trijasa (oko 180 milijuna godina prije današnjice) uglavnom do kraja krede (prije oko
65-70 milijuna godina), premda je bilo i naknadnih taloženja. Međutim, izvan
karstoloških krugova, taj je pojam praktički danas nepoznat. Izvjesna kulturna značenja
imaju neki njegovi izdvojeni dijelovi, prije svega Kras, s okružjima pojedinih istaknutih
toposa kao što su Postojna ili Škocjanske jame, ili morfološke cjeline nekih planina
(Velebit, Biokovo, Čvrsnica, Durmitor, Lovćen), polja (Cerkniško polje, Livanjsko

400
polje, Popovo polje), itd. Najveći kulturni prostor koji se veže za Dinarski krš jest
dinarski kulturni areal, kojeg je definirao etnolog Milovan Gavazzi (1978) na temelju
raširenosti pojedinih kulturnih elemenata i tipova (karta 9). Prethodno, Cvijićev je
definirao model patrijarhalnog društva dinarskog tipa koji zahvaća cijeli Balkan osim
njegovih južnih dijelova, kojeg je znanost kasnije odbacila. Gavazzijev dinarski kulturni
areal ne zahvaća sjeverni dio Dinarskog krša, Sloveniju, Istru, cijelo jadransko primorje i
otoke, ali Dinarski krš uključuje i veliki dio mediteranskog kulturnog areala. Međutim,
dinarski kulturni areal je bio podloga za sociogeografsku kategoriju Dinarskog krša koja
je rezultat historijskih i geografskih procesa, odnosno kao društveno-ekonomska
valorizacija ekoloških uvjeta toga krša (Rogić 1976, 257). Ta kategorija se ograničava
na krš središnjeg dinarskog prostora zajedno s mediteranskim i submediteranskim
regijama Hrvatske, Bosne i Hercegovine i Crne Gore, ukupne površine oko 80.000
četvornih kilometara. Zbog toga sociogeografski pojam Dinarski krš nema opravdanje,
nego je bolje upotrijebiti pojam dinarski kulturni areal (Rogić 1976, 256).

Razlike između dinarskog kulturnog areala i Dinarskog krša jesu razlike između
kulturne povijesti Dinarida koja je stara te dopire s pojedinim elementima do najranijih
društava, i povijesti moderne znanosti, odnosno  na racionalnoj metodologiji zasnovane
istraživačke prakse. Za preciznije zaključke bi trebalo podrobnije istražiti i
sistematizirati povijesti koje su dovele do različitih kulturnih odgovora na sličan prirodni
supstrat. Razlike su znatno starije jer posljednjih oko 120 godina života u zajedničkoj
državni nije promijenilo percepciju kulturnog areala, ali je iniciralo percepciju
prirodoslovnog pojma Dinarskog krša. Dinarski krš kao prirodoslovni pojam stvarao je
svoju sliku zadnjih 150 godina, i ona je rijetko sintetizirana, a i kada jest, to je više bilo
tehničko nego kvalitativno pitanje. Naime, u SFR Jugoslaviji slika Dinarskog krša bila je
u nadležnosti industrije: šumarstva, poljoprivrede i energetike, a njihov interes je bio
povezan prvenstveno s eksploatacijom krša.

Ako do sada nije bilo mogućnosti za cjelovitu evaluaciju Dinarskog krša, danas je
nameću kao obavezu moderni standardi zaštite prirode. Oni ne samo otvaraju mogućnost
drukčijeg čitanja nego propisuju ujednačene metode postupanja koje će Dinarskom kršu
pribaviti novu percepciju i jedinstven tretman. Na temelju svestrane evaluacije trebalo bi
ustanoviti jedinstveno zaštićeno područje u koje bi se ukomponirale različite razine
zaštite i različiti modeli upravljanja prirodom i okolišem. To bi omogućilo revitalizaciju
kulturnih tradicija za koja povijest zadnjih pola stoljeća nije imala razumijevanja i
stvaranje zajedničkog proizvodnog branda. Nije potrebno dodavati nove kulturne
simbole niti neki politički okvir. Globalna zbivanja čine to na dostatan način, a
zajednička budućnost dinarskih zemalja u Europskoj uniji čini to potrebnim.

3.3.4. Perspektive

401

Krš kao socioekološki sustav traži da mu se u svemu pristupa cjelovito. To podjednako
vrijedi za znanost, etiku, politiku i tehničku upotrebu. To vrijedi i za krajolik Popova
polja, za čije je promišljanje nužna holistička karstologija. Iz ovoga rada se vidi da je
potrebna temeljita revizija njegova krajolika. Može se pretpostaviti da bi jedan od naloga
takve revizije bio vraćanje sustava u stanje prirodne ravnoteže, koliko god to bude
moguće. Uostalom, do takvih rješenja se došlo na sjeveru Dinarskog krša, u Cerkniškom
polju. Za početak bi mogla biti korisna industrijska rješenja iz njihove ranije faze, koja
nisu išla za eliminacijom sezonskih poplavnih ritmova, nego na njihovo svođenje u
određene okvire. Eventualna druga rješenja ovisila bi o spremnosti društva na njihovo
prihvaćanje. Pri tome treba voditi računa o cijelom slivu Trebišnjice, od Lebršnika do
Župe dubrovačke i Hutova blata.

Aktualno političko stanje u Bosni i Hercegovini prepreka je svakom prihvatljivom
rješenju. Izlaz bi trebalo tražiti u kulturnom krajoliku koji ne bi bio isključiva
horizontalna etnička teritorijalizacija, nego bi usvajao moderna rješenja vertikalne
multietničnosti. Nasuprot trenutnoj ideološko-mitomanskoj isključivosti, povjesničari
vide alternativu u dijalogu u najširem smislu riječi i otvorenoj komunikaciji u duhu
slobode. Umjesto dosadašnjih traganja za jednom vrstom zajedničkog identiteta koji je
nametan i drugima, treba se dati na potragu zajedničkog krova (Ivan Bubalo), tj. takvih
kulturnih i političkih okvira u kojima će različiti identiteti stvarno biti zaštićeni i
uspostavljen osjećaj međusobne sigurnosti (Džaja 2003, 62). Historiografski korak
prema tome je komplementarno istraživanje povijesti i kulture BiH i unošenje
komplementarnih istraživačkih rezultata u svijest bh. građana, jer Bosna i Hercegovina
nije monoetnička nego multietnička zemlja.

Treba krenuti od učenja povijesti u školama. Međusobnu komunikaciju i razumijevanje
moguće je potaknuti ako u udžbenicima ne bude prevladavala isključivo politička i
vojna povijest, u kojoj se uči o uspjesima i pobjedama „naših“ te porazima i neuspjesima
„drugih“ (prvenstveno susjeda), nego ako se u nastavu ugradi više obavijesti o
svakodnevnom životu te ako se od učenika bude zahtijevalo da nauče razmišljati o
prošloj stvarnosti. Sve dok se ne odbaci pristup u kojem povijest ima prvenstveno
„rodoljubnu“ svrhu, te dok se ne prihvati da bi obrazovanje svakom pojedincu trebalo
pomoći u formiranju vlastite osobnosti i u boljem razumijevanju svijeta koji ga okružuje,
u shvaćanju i prihvaćanju različitosti koje u tom svijetu postoje, neće biti mnogo uspjeha
u borbi protiv mitske svijesti, predrasuda i stereotipa (Agičić 2003).

Kao što je za ljudsko društvo normalno stanje ljudske solidarnosti (Kropotkin 1984),
koje treba poticati, tako je normalan pozitivan odnos prema zavičaju. Zacijelo dio onoga
što Bacherald kaže o rodnoj kući može se odnositi i na zavičaj. „Kada snatrimo o rodnoj

402
kući, u najdubljoj dubini toga sanjarenja sudjelujemo u toj prvotnoj toplini, u toj vrlo
blagoj materiji materijalnog raja“ (2000, 31). Naša kuća, shvaćena u svojoj oniričkoj
snazi, gnijezdo je u svijetu. Svijet je gnijezdo, neizmjerna snaga čuva bića ovoga svijeta
u tom gnijezdu (Bachelard 2000, 112-113). Ovaj osjećaj oskvrnut je povijesnim
razvitkom u Popovu polju i treba omogućiti povratak snu o kući, jer „u svakom snu o
kući krije se velika kozmička kuća“ (Bachelar 2000, 68). Znanost života, koju spominje
Castells, traži oslobađanje u tradiciji toliko prisutne energije ljudske suradnje i
uzajamnosti. Također, ona stimulira ekološko-humanističku viziju međuovisnosti
čovjeka i njegova prostora. U suvremenoj geografskoj literaturi raspolaže se pojmom
topofilije12, koji najopćenitije znači ljubav prema mjestu, koja je moguća samo prema
manjem mjestu, tj. isključuje velika područja. To su područja brižnosti, potpuno
drugačija od javnih simbola.
Jačanje topofilije je, pored povećanja privlačnosti teritorija i promocije drugih na
identitetu utemeljnih strateški važnih komponenata globalno kompetetivnog lokalnog i
regionalnog razvoja, jedan od programa i projekata koji se ostvaruje unutar studija
krajolika, a koji se odnose na teritorijalni identitet kao razvojni resurs (Roca i Roca
2005). No, dok je u ovom slučaju riječ o postmodernoj potrebi da se regionalno i malo
opremi kompetencijama za globalizaciju, kod nas se još radi o procesima koji se
pojavljuju uz modernizaciju i nacionalno poosobljavanje krajolika.
Važan dio rješenja vidi se u pokretanju kompleksnih studija krajolika u kojima bi
holistički shvaćena karstologija, s obzirom na prirodu reljefa, mogla imati nosivu ulogu,
te diseminaciji tih znanja kroz obrazovne sustave i javne medije.

12 Pojam je prvi put geografski obradio Yi-Fu Tuan (Tientsin, Kina, 5. prosinca 1930.), kinesko-američki
geograf u djelu Topophilia: a study of environmental perception, attitudes, and values 1974. Prentice-
Hall, Englewood Cliffs, NJ.

403
Zaključak: svi, sve i svuda

Popovo polje, kao i Dinarski krš, upoznavali smo kroz različite znanstvene discipline,
metodologije i svjetonazore. Krš, kao središnji pojam našeg zanimanja, bio je gotovo
isključivo u nadležnosti prirodnih i tehničkih znanosti, dok su ga društvene i
humanističke znanosti spominjale sporadično, uglavnom kroz negativna značenja
(pasivna zemlja, kamena pustinja, violentni mentalitet...). Najtipičnija razlika očituje se
između prirodoslovnog pojma Dinarski krš, i kulturno-geografskog pojma dinarskog
areala, čije granice se djelomično razilaze, a koja se može iščitati i kao regionalna
preslika zapadne podjele na prirodu i kulturu. Krš postaje predmetom posebne znanosti
potkraj 19. stoljeća, a poligon za njegovo  istraživanje je Dinarski krš, najprije u
sjevernom dijelu, Krasu, koji se kasnije širi na cijelu geotektonsku cjelinu; Popovo polje
osvjetljuje zadnjeg desetljeća 19. stoljeća. Unutar tih bavljenja postizana je
interdisciplinarnost, uglavnom među nekim geoznanstvenim disciplinama, ali holistički
pristup, u smislu karstologije kao integriranog sustava znanosti koji pokriva sve aspekte
krša (Panoš 1995), nije nam poznat. Konceptualno, u središtu suvremenih holističkih
pristupa nalazi se pojam ekocentrizma, pri čemu je u literaturi primijećeno odsustvo
antropoloških pristupa.

Znanost je ustanovila izvjesnu nedefiniranost područja kojeg smatra Popovim poljem,
što je djelomično posljedica razlike između prirodnih i povijesnih pristupa, ali i unutar
prvih postoji podjela na širi i uži pojam. Prirodna obilježja Popova polja ocijenjena su
geomorfološki vrlo razvijenim i to kako s obzirom na pojedine krške pojave, tako i na
njihovu brojnost i raznolikost. Osobito su izazivala zanimanje: polje, poplave (blato),
rijeka Trebišnjica (jedna od najvećih na svijetu), ponori i estavele, pećina Vjetrenica,
suhe doline, krške zaravni, humovi (locus typicus), itd. Unutar bioznanosti zapažen je
divergentan pristup: botanika je pokazala malo zanimanja za Popovo polje, istaknuvši
ugroženost endemične zajednice kojoj je konopljika glavni član i koja ovdje ima prvo
nalazište. Zoologija se zanimala za neke skupine površinske faune poput dnevnih leptira
i faune tla, tj. skouna, za koje je ustanovila obilje vrsta i oblika te njihovu ugroženost.
Podzemna fauna je još od početka 20. stoljeća istaknuta kao najveća specifičnost Popova
polja. Tijekom 20. stoljeća objavljeno je nekoliko popisa faune pećina i Popova polja,
koji su govorili da se vjerojatno radi o najbogatijoj podzemnoj fauni na svijetu.

Upotreba polja sve do sredine 20. stoljeća veže se za tradicionalnu privredu koja se uz
određena poboljšanja razvijala stotinama godina, s ključnim elementima (obrada zemlje
ralom i motikom, transhumantno stočarstvo, itd.) čija se starost mjeri milenijima.
Neusklađenost prirodnih vrijednosti krajolika s povijesnim načinima upotrebe doveli su
do degradacije šuma s pustinjskim ogolijevanjem krajolika, što se ne uklapa u ocjene o
održivosti tradicionalnog gospodarenja. U drugoj polovici 20. stoljeća došlo je do naglog

404
zaokreta prema industrijalizaciji, preciznije energetici. Od osam hidrocentrala na slivu
Trebišnjice, do sada su izgrađene tri, dok je poljoprivreda, isticana kao komparativna
prednost Popova polja, zadržavana u razvoju, zbog slabljena političkih neprijatelja –
seljaštva – i zbog pogodovanja elektroprivredi. Industrijalizacija je pregazila ruralnu
zajednicu Popova polja, koja ću uz pojavu akutne deagrarizacije demografski i razvojno
naprosto uvenuti. Pri tome, pojedine kategorije stanovništva su preko boračkih penzija
držane u nešto povoljnijem položaju. Radovi na betoniranju korita Trebišnjice potaknuli
su određeno oživljavanje sela, ali kratkotrajno, nedovoljno za ozbiljan oporavak i bez
potrebnih strateških oslonaca. Koncepcija je nastala unutar rigidnog industrijskog
svjetonazora, u uvjetima siromaštva i političkog jednoumlja, a operacionalizirana uz
pomoć tehničkih i ekonomskih znanosti koje su stvorile sliku krša kao pasivnog kraja i
kamene pustinje, bez uzimanja u obzir što o tome bitno kažu prirodne, nadasve biološke
znanosti. Jednako tako je društveni sustav prezreo sve veću zabrinutost stručnjaka i
ljubitelja prirode na podatke o uništenju ekološkog sustava. Posljedice činjenica da
podzemlju oko Trebišnjice nedostaje četiri milijarde kubičnih metara vode, za sada su
vidljive po uništenju specifične faune nekih ponora, kao npr. jedinstvene zajednice
špiljskog serpuida Marifugie cavatice, po odsustvu riblje vrste gaovice i sličnih, ali su te
strašne promjene tek rubno istraživane i o njim se  vrlo malo zna.

Percepcija Popova polja bitno je ovisila o slici koju su uz pomoć tradicije temeljene na
mitologiji kreirale uglavnom humanističke znanosti poput etnologije i povijesti.
Etnologija je započela s pojavom novih nacionalnih kultura kao odgovor na potrebu za
novim identitetom i novom svijesti (Čolić 2002, 42). One su usustavile jedan idealizirani
koncept kulturne zajednice, koji se naslanjao na izabrane kulturne elemente i proglasio
ih drevnim, vječnim i izvornim, lišavajući ih povijesnog konteksta. Pri tome komšijski
etos uzajamnosti preoblikovan je u nacionalni etos lojalnosti, koji u ključnim trenucima
odgovornost polaže samo svojoj etničkoj zajednici, čime se raspada jedinstven kulturni
krajolik. Svi, međutim, jednako sudjeluju u ekološkom uništenju Popova polja. Osnovna
struktura na kojoj počiva zajednica jest ona s dva pola: nasilje i mučeništvo. Nema
religije, mitologije i politike u kojoj se to ne osjeti. U takvim okolnostima percepcija teži
nekom od dva bitno reduktivna kulturna krajolika: kamena pustinja i zemlja grobova.
Tako, razlika između prirodoslovne slike Popova polja, njegove svakodnevne upotrebe i
kulturnog obilježavanja krajolika – ispostavlja koban jaz. U tom smislu u potpunosti je
opravdan smisao postavljene teze.

Za prevladavanje ovakve situacije potrebno je pokrenuti rješenje navedenih problema
prema smislu cjeline i univerzalnih vrijednosti. Korisne naputke imamo u Panoševoj
karstologiji, koju treba konceptualno nadograditi svestranim studijem krajolika, na čijem
profilu počiva sva materijalna i duhovna konstrukcija svakog društva. Za takav projekt
treba snažnije i šire otvoriti obrazovni sustav te pored studija karstologije u Postojni /

405
Novoj Gorici treba pokrenuti nove studijske programe, kao i istraživačke institute i
mreže suradnje.
Aktualni standardi zaštite prirode nameću potrebu revizije kroz sistematsko i
konzistentno čitanje krajolika Dinarskog krša, umjesto tradicijskog koje ga je do sada
previđalo kao jedinstvenu cjelinu ili industrijskog koje ga je vidjelo kao proizvodni
resurs. Umjesto dosadašnjeg povijesnog dinarskog areala, otvara se mogućnost
cjelovitog vrednovanja Dinarskog krša, njegove zaštite i održivog gospodarenja. Pri
tome, kulturna baština ostaje nepromijenjena i vlasništvo svojih zajednica. Ono,
međutim, što takav koncept traži, pored univerzalnih standarda zaštite, jest prihvaćanje
jednog općeg etosa, čije granice neće biti granice pojedinih kulturnih i političkih
zajednica. Ovo se u određenoj mjeri tiče međusobnih odnosa država i zajednica na
području Dinarskog krša. Ranije zanemarivanje Dinarskog krša pod utjecajem
energetsko-šumarsko-poljoprivrednih
koncepcija,
nepotrebno
se
pojačalo
konzumiranjem državnih samostalnosti, pa se Dinarski krš sve više naziva slovenskim,
hrvatskim, dalmatinskim, hercegovačkim ili crnogorskim. Ali, daleko više zabrinjava
trenutno stanje u Bosni i Hercegovini, gdje su krajolici, neopravdano izvan analitičke
kritike, osnovni cilj otrovnih borbi za teritorijalnu dominaciju ovdašnjih plitičkih
skupina. Sasvim suprotno, potrebno je, kako kaže fra Ivan Bubalo, traženje rješenja kao
zajedničkog krova. O fenomenološkom značenju kuće i krova čitali smo kod
Bachelarda. U tom pogledu, Popovo polje, kao značajni i jedinstveni dio Dinarskog krša,
traži novu društvenu valorizaciju u svjetlu gore iznesenih rezultata holisitičke analize.
Pri tome, niti jednoj zajednici se ne oduzima pravo na svoju posebnost i odgovornost za
svoju budućnost, čak šta više, potiče se njihova pluralizacija u svjetlu modernih
društvenih teorija. Ako bismo u tom smislu parafrazirali jednu od maksima u regiji
najbrojnijeg i najutjecajnijeg naroda, onda bi umjesto „Srbi, svi, sve i svuda“ bilo
dovoljno reći: „svi, sve i svuda“.

406

407

Part III
Synthesis and Conclusion

408

409

Making Sense of the Whole

What was known about Popovo Polje and its landscape as an important part of Dinaric
karst? What kind of knowledge was it, how was the landscape used, how was it
interpreted and presented? Several conclusions can be drawn from the sources
examined. They will be presented here within the concepts that make them a meaningful
part of a whole.

How did science treat Popovo Polje?

An attempt was made to examine the study of karst and of Popovo Polje as far back as
possible, from the first sources until the end of the 20th century. The origins of karst
study are unclear and the end of the examination is marked by the dissolution of
Yugoslavia, which left Bosnia and Herzegovina independent, yet ravaged by war.
Written sources were the focus of this study, as they were reliable and rich for well over
a century, although earlier ones may be found occasionally, dating back as far as the
Middle Ages and even ancient Rome. In light of this methodology, the findings reflect
the perception of this region as presented in books, magazines and the media. Although
some of the data are available from personal experiences, they were deliberately omitted
from this study, though they did serve on occasions as an incentive to “cover” them with
written sources. The study focused on the fate of Popovo Polje and its karst, in an effort
to establish a qualified amount of data related to Dinaric karst. Dinaric karst is used as a
set of coordinates used to understand Popovo Polje. However, a detailed study of
Popovo Polje presented results that may assist in better understanding of certain issues
related to Dinaric karst.

Historical examination of the study of karst, observed through all the different walks of
life, presented several basic units. Structure of scientific papers was examined and it can
be divided into: material, which presents sources and problems in great detail,
discussion, which sorts the problems presented by the sources and evaluate them
pursuant to principles of scientific areas (natural history, technical sciences, social
studies and humanities), and conclusions which try to offer comments on mutual
relations between results rendered by the discussion, and articulate observations arising
from them. The chapter on material is divided into periods on three levels: scientifically,
the time beforehand after karstology arrived to Popovo Polje, and then within
karstology, basic scientific areas – natural history, technical studies and social studies
and humanities; in terms of types of use, the division reflects the traditional period, until
mid-20th century, and the industrial period which followed it; in terms of affiliation with

410
political systems that affected the area, the division covers the period prior to the arrival
of Austria-Hungary, the time of the first Yugoslavia, and the period of SFRY.

Natural history studies of Popovo Polje, used as a point of reference for understanding
natural phenomena and processes, is much younger than popular knowledge, and it thus
had to win its own rightful place. Modern natural history studies appeared in Popovo
Polje with the departure of the Ottoman and Austrian-Hungarian Empires, which was the
time of appearance of karstology in Popovo Polje. Karstology and geomorphology were
newly established disciplines. Their most prominent advocates were the geographers of
the University of Vienna, who demonstrated undisputed interest in Popovo Polje. They
included Jovan Cvijić, the Viennese doctor of geography and the founding father of
karstology, who organized detailed exploration of Popovo Polje. Karstology sees him
primarily as natural history scholar, although he was a great student of ethnography and
supported ethnographic research, which would give the political tone to South Slavic
lands across the 20th century and lead to negative reactions among some Southern Slavs.
In Popovo Polje, karstology contributed to scientific development of the area in three
aspects: a) morphology – by studying phenomena such as karst polje, karst plane, dry
valley, cave, and by describing some of them (such as hum); b) hydrology – examination
of periodic flooding of polje, karst waters, subterranean waters, subterranean flows, etc.,
and c) biology – particularly subterranean fauna, both in terms of ecology and in
studying systems and related branches. The interest in karstology in Popovo Polje was
revived in the second half of the 20th century, in previously unimaginable circumstances
related to resources and research capacities. Some of the results were particularly
interested and were quoted in karst studies, particularly in relation to the dept of
karstification, ranging from as far as 250 m in the Dinaric range, and being most
prominent at 15 m. Various research methods were used, such as TV cameras in
expanded caverns, colouring of subterranean flows, using Brome 82 radioactive isotope
and smoke as a tracer; as well as specific electric resistance methods, in order to
determine the karstification base and areas of possible privileged avenues (Milanović
1979a), etc.

Technical knowledge preceding science can be found in traditional techniques, used in
construction, land tilling, etc., which was more or less the same not only in the Dinaric
cultural circle, but also far beyond. However, there were specificities arising from the
type of the local karst. For example, mills on subterranean flows and estavelles. They
were powered by the Trebišnjica river which then continued into a subterranean flow.
Specificities include certain fishing techniques that included adaptation off mouth of
ponors (karst openings) and estavellas, use of silk nets, etc. A unique example is the
ventilation of a housing facility at the entrance to the Vjetrenica cave, known only from
letters. No similar example was found in written sources. This cannot be considered a

411
widespread patent or popular culture, in terms of being invented by a nameless peasant.
This was clearly a single example of a nobleman's home. Unfortunately, ethnology has
remained silent on this. Modern technical science arrived to Popovo Polje with railway
designs and construction, and some forestation efforts resulted in a patch of pine forest
in Gaj near Ravno. The real expansion came with hydropower exploitation plans for the
Trebišnjica. Less development was noted in agriculture and energy exploitation is rather
slow.

The oldest information about the karst of Popovo Polje is popular tradition. It came in
forms of myths, legends and stories, presented in narratives and songs. The greatest
value of such knowledge was in preserving communities, and they were always related
to heroic deeds and inexplicable twists of fate. Truhelka noted that the basis of such
knowledge were songs about not so remote battles, whereas older times were just
guesses. The so-called Greek cemeteries, the stećak tombstones, are traditionally
explained as artefacts from remote past and with no continuous links, although there are
solid examples of kinship dating several centuries back. This allows for the possibility
that population changes were such that control was asserted by those who had no kinship
ties, although history of the population does not support this claim. On the other hand,
there are well-established legends that indicate memories of the times when surface
waters ran from Popovo Polje. It this were true, according to A. Kranjc (personal
observation), these could have been waters generated by climatic changes in the
Pleistocene – Holocene period.  This can be assumed from legends about fairies using
ropes to cross the valleys, which are now dry, or the Slavic dualism that indicates
ancient surface flows as its sacred places. The mechanism of these memories are unclear
and they would require far more detailed anthropological examination, though modern
exploration of ice at the Poles has rendered results that support the claim about mythical
traditions dating back to the Great Flood.

Social studies and humanities are mainly related to historiography, geography and
ethnography. They delivered several monographs about Popovo Polje or its parts. Most
of them focused on historiography and dealt with national histories and wars, largely
dealing with traditional culture and population, dealing with geography at the same time.
Filipović covered the geography of Popovo Polje in great detail, Mićević covered the
ethnography, and Puljić covered the history of Croats there. Outside this, there were two
notable waves of study – after the arrival of Austria-Hungary and after World War II –
which provided several valuable studies, mainly archaeological. A sociological study of
agriculture and its potentials in Popovo Polje (Hodžić et al., 1979) is a valuable, sole and
unused example of this discipline.

412
These studies are all interdisciplinary to an extent, focusing on either geography or
history, though within a national framework. They present general truths, which are not
challenged. In a way, each of these “integral” books on Popovo Polje presents just one
”half“, although they nominally covered the entire population.

Another aspect of interdisciplinary studies is evident in natural or applied studies. They
focused on certain phenomena, aimed at exploring water resources for energy
exploitation, and less for developing agriculture. The interdisciplinary nature of these
studies was reflected in various geo-disciplines: geography, geomorphology, speleology,
geology, hydrology, hydrogeology, pedology, geo-physics, etc. Interestingly, there was
even collaboration with various disciplines of biology, though with no great impact on
grater influence of the ”science about life“ on how final decisions were made.

Modern science approached traditional knowledge in different ways. Natural sciences
used traditional ”documents“ on certain types of data, particularly while producing
cadastral entries on subterranean flows and estavelles, though they principally rejected
them as ”crazy beliefs“.  They thus ignored legends that may have contained codes on
earlier landscapes. However, some humanities, such as history, knew how to use the
richness of myths, particularly those about the age of certain peoples. There were some
scholars who rejected them, such as Truhelka, but national histories usually could not
resist taking what suited the political programme they represented.

Assessments of traditional knowledge by modern science are of different denomination.
Positivist circles reject it completely, but scientists of postmodernist sensitivity did
appreciate traditional knowledge. They found it to be based not on the modern scientific
methodology that had to be elaborated at every step, and even verified by experiments in
natural sciences, but rather on long-term observations of natural events, elaborated and
stored in language, the foundation of any culture. Knowledge on a natural phenomenon
observed for thousands of years, such as the position of a star, and information passed
over through oral tradition, should not be inferior to modern science in terms of
accuracy, but traditional observation provides no explanation for it.13

The need to examine in detail the flow of subterranean waters brought different
scientific disciplines together, as part of joint projects in karstology. The
interdisciplinary nature of karstology in Popovo Polje was mainly reflected in geo-
studies, focusing on inanimate nature. Although bio-speleology was used in some
project segments, it was not considered as valuable as geo-studies. There will be some
mention of different sciences participating in defining ecotopes, particularly in northern

13 A claim made by the ethnologist Vitomir Belaj when presenting the book by Milan Sijerković, ”Pučko
vremenoslovlje“, Zagreb, 2001.

413
Dinaric karst, but biology, including subterranean biology, as well as various social
studies and humanities, were never considered part of karstology. Modern
interdisciplinary work, which would link different scientific areas (natural, technical,
social, humanities) in a particular theme, was never applied in Popovo Polje. Using the
example of a relevant scientific conference, it can be said that this is difficult even in
highly advanced international karstology.14 Separate use of different sciences allowed
for technical solutions that damaged the environment of Popovo Polje significantly. This
supports the importance of interdisciplinary scientific work in any natural science,
particularly when dealing with karst. This underscores even more the ideas about karst
such as those presented by Yuan Daoxian (1988), and complex aspects of karstology, as
presented by Panoš (1995), who presented conceptual possibilities for the development
of competent and comprehensive karstology.

Outside these approaches, there is a pronounced need for a more integral scientific
approach to nature. Environmental protection movements are deeply mistrustful towards
the benefits of advanced technology and they believe that science is controlled and
insufficient on its own for major decisions. They confront it using life science, which
they explain as the wisdom of a holistic vision, which may reach beyond individual
approaches and short-sighted strategies aimed at satisfying basic instincts (Casstels
2002, 130).
Radical environmentalist believe that ecology always means social ecology, i.e. “the
belief that the actual approach to domination over nature originates from domination of
man over man, or even man over woman, older over younger, one ethnic group over
another, one state over another, bureaucracy over individuals, or one economic class
over another, or the colonizing state over the colonised people” (Bookchin 1984).
Environmental influence over world politics resulted in the adoption of principles of
sustainable development. Their bases and justification are criticised not only from the
aforementioned ecological point of view, but also from the managerial point of view.
Sustainable development is based on limiting development projects that may lead to
instability or degradation of natural systems. They were used to quantify and make
operational the measures to be used for using karst, and one such methodology was used
in the north of Dinaric karst, within environmental vulnerability studies (e.g. Špes 2000,
2002, Špes et al. 2000).
However, the environmentalist movement was subject to harsh criticism, due to its
inconsistency in aims and methods. One of its founders, Murray Bookchin, reproaches it
for its trendiness, which allowed for the creation of a ”new type of environmentalist
trend“, since it becomes ”meaningless if it means a logistical advantage of supply and
recycling, rather than a higher level of humanity“ (1984).

14 E.g. Time in Karst, Postojna 2007.

414
Environmental studies have generally been noted to be related to theories of ecosystems,
and not that much connected to anthropological approaches (Abel & Stepp 2003). A
better understanding of ecosystems requires better knowledge of the dominant organism
of our planet. That is why anthropologists seek to better connect anthropology and
ecosystem studies, both in theory and in practice (Abel & Stepp 2003). This is fully in
compliance with the stance that advocates the development of karstology as a holistic
science.

What has science established about Popovo Polje?

Science has recognised Popovo Polje as an area of exceptional natural value, though it
remained incomplete and ambiguous in terms of its limits. This is the consequence of
discrepancies between the traditional historical name of Popovo Polje, which ultimately
includes the area to Dabarsko Polje to the north, and the geo-morphological view of
Popovo Polje as the flat part of the Trebišnjica valley. However, the area between
Trebinje and Hutovo is, in terms of morphology, the area of two karst poljes – Mokro
and Popovo, and one karst plain - Šuma. If geo-scientists want to refer to Popovo alone,
they usually indicate its ”narrow sense“. This is not in compliance with the local
understanding of what Popovo Polje is, which is not clearly delineated, though usually
used to denote the area of the low part of the field and its sloping edges, along with
several villages across its south-western line. This is accepted by the population outside
the Popovo Polje area. A man from Trebinje may be offended if called a resident of
Popovo, as may a resident of the village of Hum. The name of the field, or polje, seems
to have arrived with karstology. The local residents only referred to it as Popovo, or
Popovska vala. However, if one is to judge by an old text by Joanikije Pamučina, written
in 1830 and first published in Russia in 1859, the name of Popovo Polje was in use.
There was also a third definition, a functional one, which included villages whose
residents had arable plots in the field. Thus, the area of Popovo includes villages in the
territory of Ljubinje, Hrasno and Gradac, parts of different administrative areas for
centuries.

Science has also recognised the exceptional karst features of Popovo Polje. Friedrich
Katzer held it to be "one of the most interesting areas of Herzegovina in many aspects"
(1903a), and Edmund Richter thought it was ”the wildest karst with numerous
sinkholes“ (1905, 399), Karel Absolon thought that Popovo was a typical polje formed
in pure karst, with numerous subterranean flows running towards the Adriatic (1916),
Cvijić that it was ”the purest type of a blind valley“ (1950, 3) in an area which he
described as follows: ”There is no deeper or more solid karst than this one,
Herzegovinian and Montenegrin, between the valley of the Neretva River, the Skadarsko
lake and the Adriatic sea“ (1926b, 434), Milojević that it included not only surface karst

415
forms (particularly the standard cutter forms), but also inner karst forms, such as caves
and pits with complicated subterranean hydrology (1928a, 80), Roglić that it was one of
the most important forms of Dinaric karst (1972), Zubčević that the entire Trebišnjica
basin had enormous wealth and genetic diversity of relief (1975), and Milanović that
Popovo Polje was ”an exceptional example of the phenomenon of karst“ (1979a, 57)
with a typical ratio of surface versus subterranean waters, etc.

Some phenomena were particularly underlined: the Vjetrenica cave, hum (locus typicus)
(mounds) in the karst plane of Trebinje forest, and dry valley. As for Trebišnjica,
according to Richter, there was no more important karst river that ”ends in subterranean
depths“ (1905, 401); Cvijić described the hum in Šuma as locus typicus, and dealt
extensively with dry valleys; Absolon claimed that Ombla was ”the greatest
subterranean river in the world“ (1916b); Radovanović that "Vjetrenica was the largest
cave in our country" (1927); Roglić that Šuma was one of the best examples of planes
isolated by relief in the Dinaric karst; Mikulec that Trebišnjica was one of the largest
subterranean rivers in the world, same as Zubčević, while Borislav Petrović and Omer
Uzunović claimed that it was the largest subterranean river in the world (1965);
Gašparović claimed that in the final part of the polje there were subterranean canals
leading in different directions, with the length of them exceeding 30 km, etc.

Various evaluations give Popovo Polje a special place in the development of karstology:
Absolon held that it was in the Trebišnjica basin that he was able to establish criteria for
grading Balkan karst; Mikulec claimed that the karst hydrology of Herzegovina was a
great challenge to explorers, since Trebišnjica carries its waters on the surface only to a
very small extent, and most of it flows under the ground; Roglić claimed that its
morphology and hydrology made Popovo Polje a unique area for researching karst
processes, making it suitable for comparative research of general importance; Milanović
that the karst region had been know as particularly difficult, demanding systemic,
complex and prolonged research, bold solutions and risky experiments, with a need to
adapt different existing methods and develop new, specific ones, etc.

Bio-speleological assessments exceed the ones cited above: Absolon described this part
of Herzegovina ”in the corner of Neretva“ as the greatest concentration of underground
fauna in the world (1916b); Pretner claimed that ”no other cave in our country and
perhaps in the world has such rich troglobiont fauna, as does the Vjetrenica cave“
(1963), Sket describes Popovo Polje as one of the most interesting and one of the riches
areas in the Dinaric karst in terms of speleo-biology, and Čučković that the Trebišnjica
valley was the richest habitat of the proteus. In short, in karstology, which was purely a
natural science, Popovo Polje was seen as the promised land.

416
How was Popovo Polje used?

Although visible changes appeared early in the 20th century, for the next half a century
Popovo Polje remained a traditional agricultural and cattle-breeding area. Early in the
20th century, the area was marked by considerable investments by émigré population
living overseas. Although there was no major technological change, but rather
improvement within traditional methods of work, this did introduce a secular note and
liberalisation of traditional lifestyle.

Traditional farming is generally considered to be environmentally sustainable, i.e. it
develops and regenerates without destroying nature. This is not always the case in Popov
Polje and in most of the Dinaric karst. Traditional perception was indeed close to nature,
but observation of the period relevant for this study did not see the kind of respect for
nature that would reflect positively on the environment. Moreover, man had limited
technical means to intervene in the nature and slow down its regeneration. Still,
traditional lifestyle in the Dinaric karst caused horrific deforestation that it transformed
it into a desert-like area, intensifying the unpleasant contrast between draught and flood,
cold and worm seasons, etc. This process took hundreds of years. In fact, man has fought
forest to create living space for centuries – cutting forest and burning it in order to clear
the land for settlement and life. This process intensified with sudden surges in
population numbers. Forest degradation made traditional farming even more poor, and
the landscape even poorer. And these were the features that presented some of the key
arguments for an industrial approach. A sudden industrial change came with hydropower
exploitation projects in the Trebišnjica basin. As all the projects were located outside
Popovo Polje itself, instead of helping it develop, they accelerated the demise of
traditional communities. De-farming of the polje led to devastating consequences,
followed by disappearance of traditional lifestyle and traditional farming, such as
transhumant cattle-breeding, dating back to ancient times and having served as the
philosophy of life and space. Keepers of traditional values were not advised on new
possibilities and new knowledge, for example on new agricultural methods after the
polje had become arable throughout the year. Instead, they were left to select new
farming cultures arbitrarily. Industrial development was not just an issue of economy,
but also an important political issue. State-driven centralised structures used it to combat
class enemies and centres of national awareness created between the two world wars.
Popovo Polje simply withered away.

Perceptions of the landscape of Popovo Polje

For the residents of Popovo, the actual surroundings were never just photographic
reflections of their natural features. It is, in fact, a cultural construct wherein each part of

417
the landscape was a scene with its own meaning and messages, which depended on
educational, religious, national and work-related features of the observer. As the
population is rather traditional, their perception was mainly of a functional cultural
landscape (Vos & Meekes 1999). Its principal feature is that the surroundings are seen
for their benefit: a field is to be ploughed, a hill is for grazing cattle, a pit is for fishing.
These images have too few elements to indicate the Arcadia-like landscape of pristine
nature – just to mention two of the most typical non-urban landscapes in world literature.
Both bear very positive meanings. However, there are different forms that may be
assigned to different types of landscape, primarily the stone desert and the land of the
graves. The stone desert transformed the initial impression of bare karst, described in
the 18th century, into an industrial catch-phrase that justified any major intervention in
the nature. In essence, it says: karst has no values of its own, without industrial
intervention. The land of the graves was developed as and expression of respect for
ancestry, which was very important in older peoples. Political modernisation
transformed graves from places of intimate encounters with the ancestors to places
where collective memory is shaped. This was particularly used in connection with pits –
mass graves, which were the place of confrontation of ethnic communities in the late
20th century, and used by all to accuse the other for their victims. They became the sights
of monuments, and there is a common grave in Zavala, all offering their own messages.
Both these images create a very negative tone in the perception of Popovo Polje. In fact,
the local society developed over negative connotations of nature.

Contrary to these negative stereotypes, the karst of Popovo Polje and of the Dinaric
range in general, is teeming with life, both in demography and in biodiversity. Dinaric
karst is the hotspot of biodiversity – in terms of flora and some groups of fauna,
particularly subterranean – and Popovo Polje is one of its two peaks, the other one being
Kras in the northern Dinaric range. Dinaric karst is not only a wealth of flora and fauna,
but also a living museum of heritage of priceless value. Several seductive tourist-focused
presentations of Vjetrenica and Popovo Polje were made, based on karstology research
results. Attempts to have Vjetrenica follow the example of the principal cave in Postojna
were unrealistic, due to the lack of scientific, cultural, tourist, economic and political
infrastructure in Popovo Polje and in Bosnia and Herzegovina. Vjetrenica was not seen
as part of the karst, nor was anything positive said about karst. It was simply presented
as an inexplicable shrine in a sea of worthless surroundings. The karst of coastal areas
and islands was to become the tourist destination that would change the life of an entire
community, but tourism never understood that the credit for this was due to the point
where the karst is submerged by the sea.

Why was this so and what kind of society does it? In order to answer this question, a
detailed examination of the sources available is required, allowing one to establish a

418
distance from the idealised image of the village, built by national ideology for the
purpose of building a modern community. So, what kind of local community is it, what
is its material and spiritual life in Popovo Polje like, what is the local lifestyle like in the
observed period?

In the first half of the 20th century it was a traditional patriarchal society that a horrific
war stormed over in the middle of the century. The war left the local society dazed and
confused, and then guided towards the new and confusing ”communist“ political
formation. The basis of the society does contain the original village community; the
same that helped develop other cities and civilisations. Its landscape includes cultural
traces of cave settlements, mounds and medieval tombstones, all the way to
contemporary villages, illustrating continuity of settlement. Until World War II, there
had been communal families that could not recall any divisions.

The society was susceptible to parallel structures. During the Ottoman rule, state
governance simply maintained structures that allowed tax collection; as Catholics were
persecuted by the Ottomans, church governance was unable to perform its role, whereas
Eastern Orthodox Church was part of the establishment. Local village authorities were
made up of families, divided and thus expanded into ”neighbourhoods“ (komšiluk). Each
of these structures had theory own system of accountability, but a community of families
was relatively autonomous.  Furthermore, until some one hundred years ago, the
villagers in Popovo Polje had no land of their own, but rather they tilled the land owned
by beys and agas. This is important for the understanding of their cultural and spiritual
habitus. For most members of large families, it is difficult to speak of responsibilities in
the sense of modern social structure. Decisions were made by one man and he was
responsible for the fate of his family. Others had their roles and responsibilities derived
from them – caring for farm animals, working on the land or in the kitchen – often
performed with songs, usually sang a cappella. Modernity burst suddenly into villages
with socials structures and cultural systems of traditional patriarchal societies. As
presented, their features were hierarchy, subjection to the authority of a leader, strong
mythological awareness, etc.

Cooperation and violence in Popovo Polje

If one follows the definition of culture as a codified set of rules created by learning from
nature and “mutual adaptation of man and his surroundings” (Čolić 2002, 13), two
distinctive forms of behaviour may be identified within the way the society is organised:
cooperation and violence.

419
Cooperation and mutual assistance are created by awareness that in the process of
adaptation man is confronted by powerful forces of nature and stands a better chance of
survival if associated with others. Awareness of kinship also plays a role. In a
community like Popovo Polje, there are advanced forms of mutual assistance, framed by
kinship or neighbourly relations. Good relations with neighbours were a supreme aim.
Neighbours greeted each other warmly, checked how the other slept first thing in the
morning, trying to remove any disagreements, usually caused by damages to the
neighbours' property inflicted by strayed cattle (Mićević 1952). The reason is partly the
fact that neighbourhoods were often created by division and branching out of families,
and they often referred to the necessity to have good relations, as they were “grave
mates”, i.e. they shared graves.

Several forms of collective behaviour are particularly illustrative of cohabitation and
mutual relations. The first is the so-called fraternal tea (bratinska užina), remembered in
some villages in Popovo until the first third of the 20th century (Mićević 1952). They
were held once a year: all the villagers would come together and share a meal. Fraternal
tea served the purpose of a village congregation, also with a mystic element, as they
always included a vow.

Another example is umoba – all the villagers coming together for a task such as harvest,
construction of a barn or a fence, clearing old vines, etc. Every participant brought their
own tools, worked hard, cheerfully and with a song, and at the end all the participants
shared a dinner, followed by a song and a dance, before going home. Information about
guests often dressing up for such events (Mićević 1952, 240) indicates that this was an
ancient festivity, probably of religious origin.

The third example is zajam – unlike the umoba, this events brings together several
villages, even presidents of the entire region. The reason is to complete a task that needs
to be done in a short time, such as ploughing and sowing in muddy soil (after the flood
has cleared the soil becomes so dry that it is too hard to plough) etc. Such events build
family contacts that go beyond kinship or religion. Mićević called zajam one of the most
wonderful and most useful traditions (1952, 241). Jozo Zovko, a Catholic pastor,
underscores that although Popovo Polje is “a hard place to live”, there are no beggars,
since people help each other. He calls it “Christina communism”, Christian love and
charity (Church Annals, 11.XI.1931).

Detailed research into registries of birth, death and marriage would establish the extent
of communal ties, i.e. to what extent were there interreligious contacts and mixed
marriages. “Due to religious tolerance, there have been and are today numerous mixed
marriages” (Mićević 1952). What made them specific was that there were not based on

420
true abductions, but rather on free will of the partners. All such marriages were happy
ones, except for a single “silly” one (Mićević 1952). Although sources indicate that there
were mixed marriages, a simple examination of registries leads to a conclusion that such
marriages were indeed a minority, which is understandable in a traditional community.

Another important features is power as an imitation of the wild, reflected in societal
behaviour as violence. Natural phenomena like the sun, floods, thunder and snowstorms
were the basis of early deities. Imitation of such power gave people divine powers.
Power struggles were the basic device for social construction. According to the French
historian Fernand Braudel, understanding the deep forces that rule societies requires
“deep-breath history”, since basic structures of all civilisations are stable and long-
lasting and civilisations never change them (Braudel 1990). Power and violence are
almost inseparable from almost all the social structures and deities. When a lightning
strikes and thunder roars, a Catholic believer will humbly utter: Praised be the Lord.
Coercion is the basis not only of a repressive apparatus ad the guarantee of modern
societies, but also of milder links, and its stylized form can be found in many other
forms, such as sports competitions, folklore, etc.

There is an important distinction between the perceptions the wild in modern theories
originating in the US and our experience with wilderness. The American wilderness is
derived from pristine, self-regulated nature, whose harmony acts as a positive influence
on human society. Numerous writings on the wilderness have come from the US, the
frequently cited ones are those by Aldo Leopold, Roderick Nash and others.15 Unlike the
US, where the wilderness is a philosophical concept of an environmental society that
resists interventions and seeks pure, untouched nature as the ideal, our concept of
wilderness is the concept of patriarchal backwardness based on imitation of brute force
of nature. Reception of violence in our situation is visible in the use of the word giant.
This is the name for a person who holds powers greater than anyone else: a demon, a
giant, a destroyer, an eradicator (Skok 1971-1974). One of its meanings is linked to the
notion of savage, a man of nature in the sense of a primitive, rude person (linked with
societies that have an urban element, which is not the case with the traditional structure
of Popovo Polje), and another is a positive connotation linking it to the meaning of the
word hero. Bratoljub Klaić's dictionary of words of foreign origin (1980) includes the
meaning of a grand person, a physically strong person of kind heart.

15 Aldo Leopold (Burlington, Iowa, 11 January 1887 – 21 April 1948), US environmentalist, forester and
activists, creator of the concept of earth ethics and the expert who launched the phrase environmental
conscience, author of A Sand County Almanac (1949).
Roderick Nash, professor of history and environmental studies at University of California Santa Barbara,
considered to be the first historian of wilderness, author of Wilderness and the American Mind (1967).

421
A discussion on sources of violence and whether it is more or less present today than in
the past is outside the realm of this study, as it is a major subject in its own right,
requiring separate examination. This study will simply indicate certain illustrative
considerations. Some believe that violence is the element of modern societies that have
accumulated huge power, and is not considered to be a feature of primitive peoples.
Although there are belligerent peoples, some of them, such as the Eskimos, have no
words for violence or murder.  On the other hand, others believe that violence has
decreased over the centuries. For example, in 16th century Paris, the royals attended
public torture of animals, such events are inconceivable in our time. The criminologist
Manuel Eisner categorised all the known records on homicide in Western Europe from
1200 to 1990 and came to the conclusion that it has decreased dramatically in all the
countries. For example, there were 12 homicides per one thousand inhabitants in 14th
century England, compared with 0.6 homicides per one thousand in the early 1960's
(Pinker 2007).

However, the same source holds that human nature has not changed much in terms of its
propensity to violence. Social psychologists claim that at least 80% of all people
fantasize about killing someone they dislike, but according to the sociologist Norbert
Elias, European modernity accelerated the ”civilising process“ marked by growing self-
control, long-term planning, and growing sensitivity to the opinions and feelings of
others (Pinker 2007).

The source of violence is simply in the human nature. The autonomous nervous system
of both humans and animals is comprised of two opposing and balancing parts:
sympathicus and parasympathicus. The former activates and incites, the latter calms and
preserves. The sympathicus prepares the body for aggression, it elevates a sense of
excitement and raises blood pressure, accelerates the heat rate and breathing, sweating,
etc. The parasympathicus tries to soothe such phenomena after the end of danger, kissing
or other exciting activities. Such systems are comparable to societal relations of
aggression and cooperation (Duyn 1986, 641).

Thus, there are societies that do not know aggression, as they cherish the forms of
behaviour based on the parasympathic nervous system. The result is that there are
cultures that have remained unchanged for thousands of years, such as the Pygmies, for
example. Such a situation is static and uncreative, as opposed to European societies from
Renaissance onwards, which developed creatively and aggressively (Duyn 1986). A
balance between the two components is always sought. Only a true connection between
cooperation and aggression, between receptiveness and activity, between creativity and
love, allows us to move forward, towards true freedom, which is nothing other than
creative participation of each human being in universal solidarity and love (Duyn 1986).

422

That is why it is important for this study to see how is violence, as an unacceptable form
of human behaviour in modern times, treated in certain policies. In Popovo Polje, it was
used in everyday life and in the exercise of collective interests. It found the highest level
of organisation in the enforcement of national policies. Geographically, the area of
Popovo Polje was considered to be the national territory of one of the communities and
this aim was attained through the application of violence which reached the level of
mass annihilation. The experience of Popovo Polje indicates that it is states and their
armies that did most of the killing, whereas everyday relations of ordinary people were
mainly neighbourly. However, ethnically motivated violence, particularly against
vulnerable communities, happens across the world. For example, anthropological
sources describe how youths in Brazil torture Indians and their crimes largely remain
unpunished (Haviland 2004).

Violence is just one of the faces of the basic structure of our tradition-inspired
communities. Its other face is martyrdom. The two are almost inseparable and one is
soon transformed into the other. During the recent war, it was easy to see the warring
parties speaking as bullies and switching to martyrdom in a very short time. This
structure is evidently present in politics, in mythology, religion, entertainment, or love.
Although martyrdom is considered to be a Christian acquisition of our communities, it
dates back to very distant religious-mythological past.
Ante Škobalj uses the archaeological analysis of Poljice near Split to document the
arrival of martyrdom to the Catholic Church. It is generally recognised and accepted that
the original Christian liturgy, particularly the sacrifice of Eucharist, had nothing to do
with observance of martyrs and their relics until the 4th century (Škobalj 1970, 57). This
was accepted under the influence of pagans, first only outside city walls, and later at
graveyards, alongside the cults of martyrs and relics, which slowly moved into towns for
protection during major migrations.  Initially, separate, or rather double churches were
built, so that one of them could be used for relics, and graves could be placed along the
church towards the altar, and then the altar itself was covered with a tombstone. It was
also inconceivable in the first few centuries that a church could be dedicated to anyone
but God. Then a single church could be dedicated to a martyr, and then many other
churches were dedicated to them. At the same time, Christians did not have an altar, but
rather a dinner table, where there was no sacrifice, but rather bread, broken among those
at the table, as that in which Christ resided. In contemporary expressions of faith, there
is an evidently pronounced emphasis on martyrdom rather than on brotherly love –
sometimes even promoted as its own aim. Traditional epics carry the glory of
martyrdom, sun about over gusle, a one-string instrument, often calling for martyrdom
and justification for suffering, not just past, but also that which is yet to come.

423
Therefore, in traditional communities that combine inside them both cooperative and
antagonistic forces, policies promote and encourage those who make the community
stronger and more powerful. Force thus becomes a programme, identification and the
power that the community can rely on in dominating the area of Popovo Polje. At the
same time, the cooperative capacities of the community are totally ignored. The area of
Popovo Polje is thus divided into two communities – the third one having become
marginal in the late 19th century – and the responsibility of their members applies only
within the boundaries of those communities. Thus, "universal" values apply only within
a single ethnic community. This can be documented by the fact that religious and
political leaders ignored violence against others, or even advocated it. Our communities
remain impervious to universal morality, as they are responsible only for action within
themselves. It is impossible to have consistent communities, as boundaries “leak”, rules
are always broken at the boundary towards another community. This is the society that
was subject to political modernisation, where it was important to emphasize features that
would present the cultural landscape as an ancient and inseparable part of life of one of
the communities, either Serbs or Croats or Bosniaks (Muslims until recently). All these
strategies are exclusivist and insist that the territory belongs only to their respective
community and that only one community could live in the area. Patriarchal value
structures cherished the potential for violence and ignored the potential for cooperation.
In cultural landscapes, this is documented through different elements of presence of a
community, particularly the martyrs' graves, which oblige the living to respect and
achieve what they were prevented from doing and what they fell for.

Cultural landscape of Dinaric karst

Structure of the cultural landscape impacted significantly the perception of the widest
natural and historical area covered by this study – the Dinaric karst. The Dinaric karst is
a natural fact based on the geo-structural uniqueness of carbonate rock, stretching from
Slovenian-Italian border to Montenegrin-Albanian border and from islands in the
Adriatic to the valley of river Drina (map 8). It was created over millions of years, on a
shallow platform, in the Tethys sea, from the Triassic (some 180 million years before
our time) mainly until the end of Chalk (some 65-70 million years ago), although some
subsequent sedimentation happened as well. However, outside karstology, this notion is
practically unknown. Some cultural references do exist in its separate parts, such as
Kras, with several prominent toponyms such as Postojna or Škocjanske jame, or
morphological units of several mountains (Velebit, Biokovo, Čvrsnica, Durmitor,
Lovćen) poljes (Cerkniško Polje, Livanjsko Polje, Popovo Polje), etc. The greatest
cultural space linked to the Dinaric karst is the Dinaric cultural areal, defined by the
ethnologist Milovan Gavazzi (1978), on the basis of spread of certain cultural elements
and types (map 9). Prior to this, it was the Cvijić model of the Dinaric patriarchal society

424
that defined the entire Balkan Peninsula, except for its southernmost parts, though
science rejected it. Gavazzi's Dinaric cultural areal did not cover the northern part of
Dinaric karst, Slovenia, all of the Adriatic including the island, but Dinaric karst does
include a large part of the Mediterranean cultural areal. However, the Dinaric cultural
areal was the basis for the socio-geographic category of Dinaric karst, derived from
historical and geographical processes, i.e. as a socio-economic valuation of
environmental conditions of the karst (Rogić 1976, 257). This category is limited to the
karst of the central Dinaric area, along with Mediterranean and sub-Mediterranean
regions of Croatia, Bosnia and Herzegovina and Montenegro, with total surface of some
80,000 square kilometres. That is why there is no justification for the socio-geographic
notion of Dinaric karst. Instead, it is better to use the term Dinaric cultural areal (Rogić
1976, 256).

The difference between the Dinaric cultural areal and the Dinaric karst is the difference
between cultural history of the Dinaric range, which reaches back to certain elements of
the earliest communities, and the history of modern science, i.e. scientific practices
based on rational methodology. Precise conclusions would require detailed research and
analyses of histories that led to different cultural responses to a similar natural basis. The
differences are much older, as the past 120 years of live in a single state changed nothing
in the perception of the cultural areal, though it did initiate the perception of a natural-
history notion of Dinaric karst. As a natural-history term, Dinaric karst has been creating
its own image over the past 150 years. This image has rarely been synthesised and even
when it has been, this was a technical matter, rather than a qualitative one. Namely, in
the Socialist Federal Republic of Yugoslavia, the image of Dinaric karst was a matter of
industry competence: forestry, agriculture and energy, and they were interested in
nothing other than its exploitation.

Even if it has not been possible to evaluate Dinaric karst integrally, modern standards of
environmental protection require it now. They not only allow for a different
interpretation, but also prescribe harmonised methods of action that would create a new
perception and unique treatment of Dinaric karst. A comprehensive evaluation should be
the basis for establishing a single protected area that would include different levels of
protection and different models of natural and environmental management. This would
allow for a revival of cultural traditions that have had little understanding in the past
fifty years, and thus create a common market brand. No new cultural symbols or new
political frameworks need to be added. Global developments do so adequately, and a
common future of Dinaric countries in the European Union necessitates that.

425
Perspectives

Karst as a socio-ecological system requires an integral approach. This applies equally to
science, ethics, politics and technical use. That is why the purposes of Popovo Polje
need to be analysed trough holistic karstology. This study shows that a thorough revision
of the landscape is required. One of the aims of such a revision is likely to be to return
the system to a state of natural balance, as much as that would be possible. Such
solutions were developed in the north of the Dinaric karst, in Cerkniško Polje. Early
industrial solutions could be useful, as they did not eliminate seasonal flooding, but
rather reduced them to particular levels. Other possible solutions would depend on social
circumstances and social readiness to accept them. At that, the entire basin of river
Trebišnjica should be considered, from Lebršnik to Župa Dubrovačka and Hutovo Blato.

The current political situation in Bosnia and Herzegovina is an obstacle to any
acceptable solution. A departure from that should be sought in a cultural landscape that
would not be a mere horizontal ethnic territorialisation, but rather a landscape that would
accept modern structures of vertical multi-ethnicity. Contrary to the current ideological
and myth-loving exclusivism, historians see alternatives in true dialogue in the widest
sense of the term, and open and free communications. Instead of the current quests for a
kind of common identity imposed on others as well, a common roof should be sought
(Ivan Bubalo), i.e. the kind of cultural and political framework that would provide
protection for different identities and establish a sense of mutual security (Džaja 2003,
62). A historiographic step in that direction is a complementary examination of history
and culture of BiH and introduction of complementary research results into the minds of
BiH citizens.  For BiH is not a mono-ethnic country, but rather a multi-ethnic one.

One should start from history taught at school. Mutual communication and
understanding can be initiated only if textbooks are no longer dominated by political and
military history, teaching about successes and victories of “our guys” and defeats and
failures of “the other guys” (neighbours primarily). Instead, teaching should incorporate
more information about everyday life and require the students to learn how to think
about past realities. For as long as history plays a “patriotic” role, and for as long as
education is not seen as a means to allow each individual to develop their own
personality and a better understanding of the world that surrounds them, with an
understanding and acceptance of the diversity that exists in such a world, there will be
no real success in combating myth-based outlooks, biases and stereotypes (Agičić 2003).

Just as it is normal for human society to demonstrate solidarity (Kropotkin 1984), which
should be promoted, it is equally normal to have a positive attitude towards ones
homeland. Homeland is part of what Bacherald said about one's birth home and it can

426
refer to homeland: “When we dream about the home where we were born, deep inside
such dreams we participate in the original warmth, in this very mild substance of
material paradise” (2000, 31).  Our home, understood in its oniric strength, is a nest in
the world. The world is a nest, an immeasurable power that guards all creatures
(Bacherald 2000, 112-113). This feeling has been damaged in the historical development
of Popovo Polje, and the dream of a home should be allowed to return, for “in any dream
about returning home there is a great cosmic home” (Bacherald 2000, 68). The science
of life, referred to by Castells, seeks liberation in the tradition of the ever-present energy
of human cooperation and mutual relations. It also stimulates an environmental and
humanistic vision of interdependence of man and his space. Modern geographic sources
use the term topophilia,16 which generally means love for a place, which is possible only
in relation to a smaller area, i.e. it excludes large areas. These are intimately perceived
areas, different from public symbols. In addition to improving attractiveness and
promoting the identity-based strategic components of competitive local and regional
developments, strengthening topophilia is also a project implemented through landscape
studies, related to territorial identity as a development resource (Roca and Roca 2005).
However, while this is a matter of a post-modernist need to equip the regional and the
small with competences required by globalisation, in our case it is still a matter of
processes appearing alongside modernisation and national personalisation of the
landscape.
An important element of the solution lies in the launching of complex studies of the
area, with holistic karstology in the lead, in light of the nature of the landscape,
accompanied by dissemination of such knowledge through education systems and the
media.

16 The term was first used in the geographical sense by Yi-Fu Tuan (Tientsin, China, 1930), a Chinese-
American geographer, in his book Topophilia: a study of environmental perception, attitudes, and values
1974. Prentice-Hall, Englewood Cliffs, NJ.

427
Conclusion: Everyone, Everything, Everywhere

We have learned about Popovo Polje and Dinaric karst through different scientific
disciplines, methodologies and views. Karst as the central element of this study was
almost solely covered by natural and technical sciences, whereas social sciences and
humanities referred to it sporadically and mainly in the negative context (passive land,
rocky desert, violent mentality...). The most evident difference is that between the
natural-history notion of Dinaric karst and the cultural-geographic notion of Dinaric
areal, whose boundaries diverge slightly and which can be interpreted as a regional
version of western division into nature and culture.  Karst became the subject of a
separate science in the late 19th century, and its main area of research is the Dinaric
karst, first in the area of Kras in the north, and later expanding to cover almost the entire
geo-tectonic area; Popovo Polje came in its focus in the last decade of the 19th century.
These studies were interdisciplinary in their nature, mainly in certain geo-scientific
disciplines. However, a holistic approach, in the sense of karstology as an integrated
scientific system that cover all the aspects of karst (Panoš 1995) remains unknown.
Conceptually, the notion of eco-centrism is at the centre of modern holistic approaches,
although sources indicate an absence of anthropological aspects.

Science has noted a certain lack of clarity as to the boundaries of the area considered to
be Popovo Polje. This is partly due to the differences in natural and historical
approaches, but the former contain a division into a wider and a narrower notion.
Natural features of Popovo Polje have been deemed well developed in terms of geo-
morphology, both in light of its karst phenomena and in terms of their number and
diversity. Particularly interesting phenomena included the polje, the floods, the
Trebišnjica river (one of the largest in the world), subterranean flows and estavelles, the
Vjetrenica cave, dry valleys, karst planes, hums (locus typicus), etc. Bio-sciences had a
divergent approach: botanic studies showed little interest, indicating vulnerability of the
endemic community, as it is the primary find for chasteberry, the principal endemic
plant. Zoology was interested in some groups of surface flora, such as daytime
butterflies, and ground fauna, specifically the collembolan, which it established as a
species and stated its vulnerability. Ever since early 20th century, subterranean fauna has
been emphasized as the greatest specificity of Popovo Polje. Several lists of fauna of the
Popovo Polje caves were published during the 20th century, all indicating that it is
probably the richest site in the world of subterranean fauna.

Until mid-20th century, the poljewas mainly used for traditional farming, developed over
hundreds of years, with minor improvements though with basic elements (plough and
hoe, transhumant cattle breeding, etc.) that had not changed for millennia. Lack of
coordination between natural values of the landscape and historical methods of its use

428
led to forest degradation and the creation of totally bare areas, which does not
correspond to the idea of sustainability of traditional farming. Sudden industrialisation,
specifically energy exploitation, boomed in the second half of the 20th century. Out of
eight hydropower plants planned for the Trebišnjica basin three have been built, whereas
agriculture, often mentioned as the comparative advantage of Popovo Polje, was slowed
down, to weaken the political enemy – the peasants – and to appease power exploitation.
Industrialisation crushed the rural community of Popovo Polje. With acute de-farming
and depopulation, it simply withered away. At that, some categories are still in a
favourable position, due to pensions incurred as veterans of war. The process of laying
concrete in the bed of river Trebišnjica did revive the villages, though for a short period
of time and insufficiently to motivate serious return with no strategic plans. The concept
was created with a true industrial attitude, in conditions of poverty and political single-
mindedness, implemented by means of technical and economic sciences which saw karst
as passive, rocky wasteland and with no consideration for what natural sciences –
particularly biology – had to say about that. Equally, the social system ignores the ever-
growing concern of environmental scientists and nature lovers about the destruction of
the eco-system. The fact that the subterranean areas around Trebišnjica lack some four
billion cubic metres of water is visible in the destruction of specific fauna of some
subterranean flows, such as, for example, the unique community of the serpulid worm
Marifugia cavatica, the absence of the Popovo minnow fish, etc. However, these
changes have been explored only marginally and little is know about them.

Perception of Popovo Polje largely depended on the image of it created by humanities,
such as ethnology and history, assisted by myth-based traditions. Ethnology appeared
with the ape prance of new national cultures and the need to respond to a new identity
and a new awareness (Čolić 2002, 42). An idealised concept of a cultural community
was established relying on selected cultural elements that were then declared primordial
and eternal, depriving them of any historical context. The notion of loyalty to one's
neighbours was replaced by the notion of national loyalty, implying accountability to
one's ethnic community in critical times, thus destroying a unique cultural landscape.
However, all were equally involved in the ecological destruction of Popovo Polje. The
basic structure that the community rested on was bi-polar: violence and martyrdom. This
is felt in all religions, myths and policies. In such circumstances, perceptions lean
towards one of the two reduced cultural landscapes: rocky desert or land of the graves.
Thus, the difference between the natural-history image of Popovo Polje, its everyday use
and its cultural markings – presents an ominous gap. This is also the justification for the
above hypothesis.

In order to overcome this situation, all these problems need to be tackled in light of their
universal values. Panoš's karstology offers useful advice, to be developed conceptually

429
through a comprehensive study of the landscape / which is the profile that all the
material and social constructs of any society rest on. A project like that requires a more
open education system, and in addition to the existing karstology programme in Postojna
/ Nova Gorica, new programmes of study are to be launched, as well as research
institutes and collaboration networks.
Current standards in environmental protection require a revision based on systemic and
consistent examination of the Dinaric karst, instead of the traditional examination which
saw it as a single unit, and industrial examination which only saw it as a resource.
Instead of the current Dinaric historical areal, there is a possibility for an integral
evaluation of the Dinaric karst, its protection and sustainable management. At that, the
cultural heritage remains unchanged and owned by its communities. However, in
addition to universal protection standards, a concept like this would require the
acceptance of a general ethos, with boundaries not corresponding to the boundaries of
cultural and political communities. This is, in a way, related to mutual relations between
states and communities in the area of Dinaric karst. Earlier disregard for the Dinaric
karst, caused by different energy/forest/agriculture-based concepts, intensified
unnecessarily wit the new independence of those states. Dinaric karst is now referred to
as Slovenian, Croatian, Dalmatian, Herzegovinian and Montenegrin.  The situation in
Bosnia and Herzegovina is far more alarming because regions are the principal focus of
efforts by local political groups to establish territorial dominance - unfairly omitted in
analytical criticism. On the contrary, to paraphrase brother Ivan Bubalo, a solution is
needed in form of a common roof. Bachelard refers to the phenomenology of house and
roof. In that respect, Popovo Polje as an important part of Dinaric karst requires a new
social evaluation, in light of the above results of holistic analyses. At that, no community
is denied the right to express its particularity and responsibility for its own future.
Moreover, their plurality is promoted, in light of modern social theories. If one was to
paraphrase a maxim by the regionally largest and most influential people, then instead of
”Serbs, everyone everything, everywhere“, it would suffice to say ”everyone,
everything, everywhere”.

Translated by Amira Sadiković

430

431

Bibliografija
Citirani radovi i izvori
Abel, Thomas & Stepp, John Richard 2003. A New Ecosystem Ecology for
Anthropology. Conservation Ecology 7(3):12 (online).
Absolon, Karel 1916a. Z výzkumných cest po krasech Balkánu. Zlatá Praha, 1916,
XXXIII, 48:574-576, 49:586-588, 50:597-600, 51:609-612 a 52:622-624
Absolon, Karel 1916b. Výsledky Výskumných cest po Bálkanĕ. Časopis Morav. Mus.
Zemsk, XV, 2, Brno, str. 245–249.
Absolon, K. & S. Hrabé, 1930. Über einen neuen Süsswasser-Polychaeten aus den
Höhlenwässern der Herzegowina. Zool. Anz., 88: 249-264.
Absolon, Karel. 1942. Dem Andenken der vergessenen Höhlenforschers Lucian von
Matulić. «Studien aus dem Gebiete der allgemeinen Karstforschung der wissen.
Höhlenkunde, der Eiszeitforschung und den Nachbargebieten», Biol. Ser. 16,
Brno, str. 4.
Agičić, Damir, 2003. Bosna je… naša! : mitovi i stereotipi o državnosti, nacionalnom i
vjerskom identitetu te pripadnosti bosne u novijim udžbenicima povijesti. U:
Kamberović, H., Džaja, S. M., Goldstein, I., Agičić, D., Žanić, I.,  Perica, V., i
Kreso, S., 2003.  Historijski mitovi na Balkanu Sarajevo, 139-160.
Aljančić, Marko 1963. Po jamah Popovega polja. Proteus (1962–63), XXV, 9–10.
Ljubljana, str. 239–245.
Aljančić, Marko 1966–67. Pojasnjen razvoj marifugije. Proteus XXIX, 2, Ljubljana, str.
53–54.
Aničić, Branka (ur) 1999. Krajolik : sadržajna i metodska podloga krajobrazne osnove
Hrvatske. – Zagreb.
Anić, Milan 1969. Žuti koprivić (Celtis tourneforti Lam.) u Jugoslaviji. Krš Jugoslavije
5.
Andrijić, Ivo 1936. Hercegovina kao turistički kraj. Nova Evropa, Zagreb, 1936, XXIX
broj 7. i 8., str. 225-231.
Anđelić, Pavo 1966. Doba srednjovjekovne bosanske države. U: Benac et al. 1966.
Kulturna istorija Bosne i Hercegovine od najstarijih vremena do početka turske
vladavine. Sarajevo. 405-536.
Anđelić, Pavo 1983, Srednjovjekovna župa Popovo. Tribunia, 7/1983:61-79
Aničić, Branka i Perica, Dražen 2003. Structural features of cultural landscape in the
karst area (landscape in transition). Acta Carsologica (xx) 32 (2003), 1; 173-188.
Anić, Milan 1964. Žuti koprivić (Celtus tournefortii Lam.) u Jugoslaviji. Krš
Jugoslavije, 4, Zagreb, 1964. str. 65-
Antrop, M. 2005. Why landscapes of the past are important for the future. Landscape
and Urban Planning 70(1-2): 21-34

432
Audra, P, Bini, A, Gabrovšek, F, Häuselmann, P, Hobléa, F, Jeannin, P-Y,  Kunaver, J,
Monbaron, M,  Šušteršič, F, Tognini, P, Trimmel, H & Wildberger, A. 2007. Cave
and Karst evolution in the Alps and their relation to paleoclimate and
paleotopography. Acta carsologica 36/1: 53-68
Ayala, Antonio 1850. Izvješće članovima Centralnog savjeta za propagandu vjere u
Lionu i Parizu 31. prosinca 1850. u Zorić, Damir 1989.: Način života u istočnoj
Hercegovini sredinom XIX stoljeća. Studia Etnologica, I, Zagreb, str. 114.
Bachelard, Gaston 2000. Poetika prostora. Zagreb, 233.
Badurina, A. 2003. Hagiotopografija Hrvatske. Rad. Inst. povij. umjet. 27/2003: 305–
310.
Banac, Ivo 1995. Nacionalno pitanje u Jugoslaviji. Porijeklo, povijest, politika, Zagreb,
374.
Banac, Ivo 2007. Južnoslavenski Gemini – Hrvati i Srbi. Svjetlo riječi 297, prosinac
2007, Sarajevo, 16-17.
Banović, Stjepan 1928. Mašta prema istini u našim narodnim pjesmama. Zbornik za
narodni život i običaje Južnih Slavena. Jugoslavenska akademija znansti u
umjetnosti, XXVI,2, Zagreb, 193-256.
Basler, Đuro 1978. Neka pitanja u vezi s mlađepaleolitskim naseljavanjem doline
Trebišnjice. Tribunia, 4, Trebinje, 123-125.
Basler, Đuro 1990. Kršćanska arheologija. Crkva na kamenu, Mostar, str. 174.
Bazala, Vladimir 1978. Pregled hrvatske znanstvene baštine. Zagreb, 497 str.
Beck, G., & Malý, K. 1950. Flora Bosnae et Hercegovinae. IV Sympetalae. 1. Sarajevo.
73.
Bešlagić, Šefik 1966. Popovo. Srednjovjekovni nadgrobni spomenici Bosne i
Hercegovine, svezak VIII,  Sarajevo, 172.
Bešlagić, Šefik 1982. Stećci – kultura i umjetnost. Sarajevo 1983, 638.
Bijelić, Matija 1891. Natpis iz Miljanovića. Glasnik Zemaljskog muzeja, knjiga II,
Sarajevo, 54-55.
Bjelčić, Željka 1987. Endemi u biljnom svijetu Bosne i Hercegovine i problem zaštite.
Naučni skup Zaštita endema u živom svijetu Jugoslavije. ANUBiH. Posebna
izdanja, knjiga LXXXIII, Odjeljenje prirodnih i matematičkih nauka, knjiga 14.
1987. Sarajevo. 95-102.
Bole, Jože 1962. Congeria kuščeri sp.n. (bivalvia, dreissenidae). Biološki vestnik X,
Ljubljana, str. 55–61.
Bolkay, St. J. 1924. Popis vodozemaca i gmizavaca, koje se nalaze u bos.-herc.
Zemaljskom muzeju u Sarajevu s morfološkim, biološkim i zoogeografskim
bilješkama. Spomenik srpske kraljevske akademije LXI, Prvi razred 11, Beograd,
str. 1–38.
Bolkay, St. J. 1929. Ein Beitrag zur geographichen Verbreitung des Proteus anguinus
Carrarae Fitzinger. GZM XLI, Sarajevo, str. 27–28.

433
Bonacci, Ognjen 2003. Ekohidrologija vodnih resursa i otvorenih vodotoka. Zagreb,
493.
Bookchin, Murray 1984. Otvoreno pismo ekološkom pokretu. Revija za sociologiju.
Zagreb,1-2/1984:121-128.
Borozan, Đorđe 2004: Srbi i Hrvati u socijalističkoj Jugoslaviji – pitanja ostvarivanja
državnih identiteta. Dijalog povjesničara - istoričara 9 . Vršac, 5.-7.
studenoga/novembra
2004.
(http://www.cpi.hr/hr-
6952_6_dijalog_povjesnicara_istoricara.htm 2009) .175-188.
Bošković, Njegoslav 2003.  Čavaški pokolj : poema, Novi Sad, 2003, 80 str
Bošković, Njegoslav 2005.  Ržani do : poema : ustaški zločin genocida na jami
Jagodnjači 23/24. juna 1941. godine. Beograd, 2005, 320 str.
Božičević, Srećko 1972. U podzemlju Popova polja. Priroda, LXI, 10, Zagreb, str. 289–
293.
Brajko, Ante 1988. Pravno-povijesni položaj Trebinjsko-mrkanjske biskupije. U: Puljić,
Ivica, ur. Tisuću godina Trebinjske biskupije. Sarajevo 1988., 217-230.
Brelih, M. Jugoslavija kao mogućan izvoznik električne energije. Elektroprivreda god.
X, br. 5-6,1957. Beograd, 249-251.
Braudel, Fernand 1990. Civlizacije kroz povijest. Zagreb, str. 494.
Brnjoš, Damir 2003. Pilot studija za regionalno planiranje zaštite životne sredine sliva
Trebišnjice. Znanstveno-stručni simpozij s međunarodnim sudjelovanjem Voda u
kršu slivova Cetine, Neretve i Trebišnjice. Mostar, 65-74.
Bubica, Vlaho; Vlahinić, Mihovil i Mihatović, Mato 1958. Perspektivne mogućnosti i
rentabilitet unapređenja poljoprivredne proizvodnje u vezi sa izvođenjem
hidrotehničkih melioracija na području hidrosistema rijeke Trebišnjice (Aneks
idejnom projektu HE na rijeci Trebišnjici). U: Poljoprivreda i sistem
hidroelektrana na rijeci Trebišnjici, Trebinje 1958. 42. str.
Bugarski, Astrida 1997. Hercegovačka suhozida stambena zgrada. Hercegovina 3 (17),
Mostar, 151-178.
Buijs, Arjen E., Pedroli, Bas and Yves Lugnbüh et al. (2006). From hiking through
farmland to farming in a leisure landscape: Changing social perceptions of the
European landscape. Landscape Ecology 21: 375-389.
Bujukalić, Hajrudin 1953. Pred konačnu likvidaciju koza u BiH. Narodni šumar, 1953,
11-12, str. 281-296.
Buturović, Adem 1951. Bibliografski podaci o pećinama i pećinskoj fauni u Bosni i
Hercegovini. Godišnjak Biološkog instituta Sarajevo, 6, sv. 1, Sarajevo, 95–110.
Buturović, Adem 1952a. Iz života u Vjetrenici. Priroda, XXXIX, 5, Zagreb, 184–186.
Buturović, Adem 1952b. Životinjski svijet Bosne. Priroda, XXXIX, 7, Zagreb, 264–267.
Buturović, Adem 1953. Dosada poznati kopneni izopodi Bosne i Hercegovine (Les
isopodes connues jusqu a présent en Bosnie et Hercégovine). Acta Musei
Macedonici Scientarum Naturalium, Tom I, 6, Skopje, str. 118–135.

434
Buturović, Adem 1955. O nekim vrstama roda Trichoniscus iz Jugoslavije. Godišnjak
Biološkog instituta Sarajevo, VIII, sv. 1–2, Sarajevo, str. 105–114.
Campbell,
Neil
2002.
Landscapes
of
Americanisation.
http://www.uclan.ac.uk/amatas/workshop/campbell1.htm (2007)
Carikov, D. 1927. Jedan prilog za poznavanje hemijskog sastava i plodnosti nanosnih
zemljišta Dalmacije i Hercegovine.  Glasnik Ministarstva poljoprivrede i voda.
God. V. 18., Beograd, str. 44-52
Carlson, Allen (2002). Environmental aesthetics. In E. Craig (Ed.), Routledge
Encyclopedia of Philosophy. London: Routledge. Retrieved November 28, 2007,
from http://www.rep.routledge.com/article/M047SECT1
Castells, Manuel 2002. Moć identiteta. Zagreb, 466.
Claval, Paul 2007. About Rural Lanscape: The Invention of the Mediterranean and the
Franch School of Geography. In: European Landscapes and Lyfestyles: The
Mediterranean and Beyond. 478. Lisbon.
Claval, Paul 2008. The Idea of Landscape. PECSRL – The Permanent European
Conference for the Study of the Rural Landscape. 23th Session – Landscapes,
Indentities and Development. Lisabon and Óbidos, Portugal, 1st – 5th September
2008.  (http://unjobs.org/authors/paul-claval veljača 2009)
Crespi, Franco 2006. Sociologija kulture. Zagreb, 210 str.
Crkvenčić, Ivan 1958. Prigorje planinskog niza Ivančice. Evolucija agrarnog pejzaža
(Nastavak). Geografski glasnik 20, Zagreb, 1-57.
Crkvenčić, Ivan i Malić, Adolf 1988. Agrarna geografija. Geografski aspekti agrarnih
područja. Zagreb, 217.
Crkveni ljetopis župe „Porođenja Bl. Djevice Marije“ u Ravnom od početka god. 1913.
[s prekidima do 1985. ], str. 96.
Culver D.C. & Sket B., 2000. Hotspots of subterranean biodiversity in caves and wells.
Journal of Cave and Karst Studies 62(1): 11-17
Culver, D.C.  2001.  The dark zone. The Sciences 41(2):30-35.
Culver,
David
2004.
Hidden
Diversity:
Invertebrates
in
Caves.
http://symposia.cbc.amnh.org/archives/expandingthearc/speakers/transcripts/culve
r-text.pdf (2004)
Cvijić, Jovan 1895. Karst, geografska monografija. Beograd, 1895, str. 176.
Cvijić, Jovan 1902. Karsna polja zapadne Bosne i Hercegovine. Glas. srpsk. kralj.
Akad., 59, Beograd, str.106.
Cvijić, Jovan 1922. Balkansko poluostrvo i južnoslovenske zemlje. Osnove
antropogeografije. Knjiga prva. Zagreb, str. 399.
Cvijić, Jovan 1924. Geomorfologija I, Beograd, str. 588.
Cvijić, Jovan 1925a. Karst i čovek. Glasnik Geografskog društva 11, Beograd, 1925, 1-
11,

435
Cvijić, Jovan 1925b. Istorijski pregled o ispitivanju karsta. Glasnik Geografskog društva
11, Beograd, 1925, 17-29.
Cvijić, Jovan 1925c. Upustva za ispitivanje pećina. Glasnik Geografskog društva 11,
Beograd, 1925, 185-189.
Cvijić, Jovan 1926a. Cirkulacija vode i erozija u karstu. Glasnik Geografskog društva
12, Beograd, 1926, str. 1-16.
Cvijić, Jovan 1926b. Geomorfologija II, Beograd, str. 506.
Cvijić, Jovan 1931. Balkansko poluostrvo i južnoslovenske zemlje. 2 knjiga. Osnovi
antropogeografije.
Beograd,
254.
Prema:
http://www.promacedonia.org/
serb/cvijc/cvijic_balkansko_poluostrvo_2.pdf, (2007).
Cvijić, Jovan 1950. Stare otoke Popova polja i hidrografske zone u karstu. Glasnik
srpskog geografskog društva, XXX, 1, Beograd, str. 3–10.
Cvijović, Milutin 1986-1987. Fauna Entomobryidae i Sminthuridae (Collembola) u
istočnoj Hercegovini. Glasnik Zemaljskog muzeja, (PN) NS 25-26, Sarajevo, str.
91-121.
Cvitanović, Alfonso 2002. Geografski rječnik. Zadar, 685.
Čečen, Ivan 1954, Moderni herbicidi ili fito-hormoni – sredstva za suzbijanje korova.
Poljoprivredni pregled, Sarajevo, 1954. 11, 310-313.
Čelebī, Evlijā 1996. Putopis. Odlomci o jugoslavenskim zemljama.  Sarajevo, 704.
Čičić, Safet 2002. Geološka građa terena šire okoline Popova polja i pećine Vjetrenice.
Naš krš, vol. XXII, broj 35, Sarajevo. str. 3-16.; također na www.vjetrenica.com
Čokorilo, Prokopije, Pamučina, Joanikije i Skenderova, Staka, 1976. Ljetopisi, Sarajevo,
256.
Čolić, Snježana 2002. Kultura i povijest. Zagreb, 169.
Čolović, Ivan 2000. Politika simbola: ogledi o političkoj antropologiji. Beograd, 398.
Čorda, Meliha 1964. Konzervacija manastirske crkve u Zavali, Naše starine IX,
Sarajevo, str. 63–67.
Čović, Borivoj, ur. 1988. Arheološki leksikon Bosne i Hercegovine, Tom III, Sarajevo,
str. 336.
Čučković, Božidar N. 2003. Zločini u Hercegovini u Drugom svjetskom ratu. Knj. 1.
Trebinje 2003. 503 str.
Čučković, Božidar N. 2003. Zločini u Hercegovini u Drugom svjetskom ratu. Knj. 2.
Trebinje 2003. 455 str.
Čučković, Stevo 1967. Nova nalazišta čovječje ribice (Proteus anguinus Laur.) na
području Trebinja u Hercegovini. Glasnik Zemaljskog muzeja, Sarajevo, NS.PN.
Tom VI, 1967., str. 223-225.
Čučković, Stevo 1978. Pitanje mogućnosti opstanka poznatog endema čovječije ribice u
djelu hidrosistema Trebišnjice. Simpozijum o uticaju vještačkih jezera na
čovjekovu sredinu, Trebinje, 203-205.

436
Čučković, Stevo 1983. Uticaj promjena režima vodotoka hidrosistema Trebišnjica na
faunu kraškog podzemlja. Naš krš, Sarajevo, vol. IX, br. 14-15, str. 129-142.
Ćemalović, Muhamed 1953. O potrošnji drveta dobivenog od resurekcionih sječa i
čišćenja šikara za palenje seoskih krečana u Herceovini. Narodni šumar, Sarajevo,
1953. god. 7, 9-10, str. 431-438.
Ćorović, Vladimir 1999. Srpski manastiri u Hercegovini, Beograd, str. 328.
Ćosović, Stevo (prir.) 2006. Episkopija zahumsko-hercegovačka. Beograd, 263. str.
Ćurčić, Vejsil 1913. Narodno ribarstvo u Bosni i Hercegovini. II. Hercegovina. Glasnik
Zemaljskog muzeja BiH, 3-4, Sarajevo, str. 421–513.
Ćurčić, Vejsil 1915a. Narodno ribarstvo u Bosni i Hercegovini. II. Hercegovina
(Nastavak). Glasnik Zemaljskog muzeja BiH, 27, Sarajevo, str. 27–107.
Ćurčić, Vejsil 1915b. Narodno ribarstvo u Bosni i Hercegovini. II. Hercegovina
(Svršetak). Glasnik Zemaljskog muzeja BiH, sv. 3-4, Sarajevo, str. 313–358.
Ćurčić, Vejsil 1941. Životinjstvo u pećinama. Hrvatski planinar br. 6/7, Zagreb, 1941.
str. 175-180.
Dadić, Žarko 1976. Hrvatski prirodoslovci – Nikola Gučetić, Priroda 10, Zagreb str.
Dadić, Žarko 1984. Osvrt Nikole Gučetića u 16. stoljeću na dvije spilje u blizini
Dubrovnika. Deveti jugoslavenski speleološki kongres, Karlovac 17–20. X 1984.
Zbornik predavanja, Zagreb, str. 741–746.
Dadić, Žarko 1991. Egzaktne znanosti hrvatskoga srednjovjekovlja. Zagreb, 192 str.
Daoxian Y., 1988: On the Karst Environmental System. Proceedings of the IAH 21st
Congress, XXI (1): 30-46.
Defilippis, Josip 2002. Razvitak hrvatskog agrarnog krajolika. U: A. Štambuk, I. Rogić,
A. Mišetić (ur) 2002. Prostor iza. Kako modernizacija mijenja hrvatsko selo.
Zagreb, 249-264.
Delort, Robert i Walter, Francois  2002. Povijest europskog okoliša. Zagreb, 300 str.
Derner, Oto 1984. Dubrovnik i željeznica, II. Dubrovački horizonti, br. 24, god. 16,
Zagreb, str. 35-40.
Derner, Oto 1985. Dubrovnik i željeznica, III. Dubrovački horizonti, br. 25, god. 17,
Zagreb, str. 20-27.
Derner, Oto 1986. Dubrovnik i željeznica, IV. Dubrovački horizonti, br. 26, god. 18,
Zagreb, str. 25-35.
Derner, Oto 1987. Dubrovnik i željeznica, V. Dubrovački horizonti, br. 27, god. 19,
Zagreb, str. 37-51.
Derner, Oto 1988. Dubrovnik i željeznica, VI. Dubrovački horizonti, br. 28, god. 20,
Zagreb, str. 31-44.
Derner, Oto 1989. Dubrovnik i željeznica, VII. Dubrovački horizonti, br. 29, god. 21,
Zagreb, str. 39-49.

437
Dizdarević, Muso 1977. Uticaj DDT-a na gustinu i dinamiku populacija nekih
životinjskih grupa terestričnih organizama. Godišnjak Biološkog instituta
Univerziteta Sarajevo, XXX, Sarajevo, 1977. str. 21-28.
Dojmi, Lovro 1936. Zdravstvene prilike u Hercegovini. Nova Evropa, Zagreb, 1936,
XXIX broj 7. i 8., str. 219-225.
Dožić, Vladislav 1995.  Otvaranje jama sa žrtvama ustaškog genocida nad Srbima u
Bosni i Hercegovini. U: Genocid nad Srbima u II svetskom ratu / priredio Milan
Bulajić. - Beograd : Muzej žrtava genocida : Srpska književna zadruga, 1995. - str.
364-380
- Društvo za raziskovanje jam Ljubljana 2008. Zgodovina društva 1919 – 1940.
http://dzrjl.speleo.net/history/1919-1940 (2008).
Dumbović Bilušić, Biserka 1999. Zaštita, očuvanje i korištenje kulturne baštine. U:
Krajolik : sadržajna i metodska podloga krajobrazne osnove Hrvatske. – Zagreb,
110-120.
Dumbović Bilušić, Biserka; Obad Šćitaroci, Mladen, 2007. Kulturni krajolici u
Hrvatskoj - identifikacija i stanje zaštite. Prostor-znanstveni casopis za arhitekturu
i urbanizam. 15 (2007), 2/34, 260-271.
Duyn, Roel van, 1986. Poroka ljubezni in kreativnosti. U: Rizman, Rudi, 1986.
Antologija anarhizma. Drugi svezak, Ljubljana, 638-648.
Đikić, Salko 1957. Šumsko meliorativni radovi na bosansko-hercegovačkom kršu. Krš
Bosne i Hercegovine, Savezno savjetovanje o kršu u Splitu 1957. sv. III, 145-158.
Džaja, Srećko M. 2003. Bosanska povijesna stvarnost i njezini mitološki odrazi. U:
Kamberović, H., Džaja, S. M., Goldstein, I., Agičić, D., Žanić, I.,  Perica, V., i
Kreso, S., 2003.  Historijski mitovi na Balkanu Sarajevo, 39-66.
- 1973. Excursion dans le Karst Dinarique. Actes IVe CIS, 1-2, Ljubljana, 51-54.
Ford, D., P. Williams, 1989: Karst Geomorphology and Hydrology.- Unwin Hayman, p.
601, London
Ford, D. 2007. Jovan Cvijić and the founding of karst geomorphology. Environmental
Geology, Vol. 51, No 5 / January, 2007
Freudenreich, Aleksandar 1962. Narod gradi na ogoljenom krasu (Le peuple construit
sur le karst dénudé): zapažanja - snimci i crteži arhitekta (observations - photos et
dessins d'un architecte). Zagreb, Beograd, 1962. str. 261.
Freudenreich, Aleksandar 1971: Čuvari drevne tehnike. Zbornik za narodni život i
običaje južnih Slavena JAZU. Knjiga 45. O 70-godišnjici Marijane i Branimira
Gušića. Zagreb, 1971. 325-337.
Freyhof, J., Lieckfeldt, D., Bogutskaya, N., Pitra, C., & Ludwig, A., 2006: Phylogenetic
position of the Dalmatian genus Phoxinellus and description of the newly
proposed genus Delminichthys (Teleostei: Cyprinidae). Molecular Phylogenetics
and Evolution 38 (2006) 416–425.

438
Fukarek, Pavle 1954. Istraživanje flore i vegetacije Bosne i Hercegovine. Godišnjak
Biološkog instituta Univerziteta Sarajevo, VII, Sarajevo, 1954. str. 111-168.
Furlan-Zimmermann, Nataša 1999. Uvod. U: Krajolik : sadržajna i metodska podloga
krajobrazne osnove Hrvatske. – Zagreb, 8-23.
Gams, Ivan, 2004. Kras u Sloveniji v prostoru in času. Ljubljana, 2004. str. 508.
[također 1974. i 2005.]
Gašparović, Ratimir 1969. Morfološke i hidrografske karakteristike podzemnih kanalnih
sistema u krajnjem sjeverozapadnom dijelu Popova polja (Zapadni dio Donjeg
polja), I dio. Geografski pregled, XIII, Sarajevo, str. 139–164.
Gašparović, Ratimir 1973. Morfološke i hidrografske karakteristike podzemnih kanalnih
sistema u krajnjem sjeverozapadnom dijelu Popova polja (Zapadni dio Donjeg
polja) II dio. Geografski pregled, XIV–XV, (1970–1971), Sarajevo, str. 157–214.
Gašparović, Ratimir 1979. Doprinos bosanskohercegovačkih speleologa nekim
hidrostatičkim istraživačkim radovima na kršu. Naš krš, V, 7, Sarajevo str. 45–69.
Gavazzi, Milovan 1978. Vrela i sudbine narodnih tradicija, Zagreb, 290.
Gavazzi, Milovan 1991. Baština hrvatskog sela. Zagreb, 135.
Gavrilović, Darko 2004: Mitovi nacionalizma i njihovi stvaraoci u savremenoj srpskoj
istoriografiji. Dijalog povjesničara - istoričara 9 . Vršac, 5.-7. studenoga/novembra
2004. (http://www.cpi.hr/hr-6952_6_dijalog_povjesnicara_istoricara.htm 2009),
212-223.
Geogijevski, Mitko; Gligić, Milutin; Karaman, Stanko i Petkovski, Trajan 1956.
Hidrobiološka studija o podzemnim vodenim vezama u slivu rijeke Trebišnjice.
[Elaborat] str. 65.
Giddens, Anthony 2007. Sociologija. Zagreb, str. 750 (uz pomoć Karen Birdsall).
Gil'ferding, Aleksandr Fedorovič 1859. Bosnija, Hercegovina i stara Serbija. S.
Peterburg.
Gil'ferding, Aleksandr Fedorovič 1972. Putovanje po Hercegovini, Bosni i staroj Srbiji.
Sarajevo, 404 str.
Gjivoje, Marinko 1954. Prilog historijatu speleologije u Hrvatskoj, Speleolog, II,
1954/2, Zagreb, str. 49–51.
Gospodarič, Rado 1970. Speleološke raziskave cerkniškega jamskega sistema. Poročila
– Acta carsologica, V/3:111-169.
Grmek, Mirko Dražen i Balabanić, Josip 2000. O ribama i školjkašima dubrovačkog
kraja. Korespondencija Sorkočević –Aldrovandi, Dubrovnik – Bologna: 1580–
1584. Dom i svijet, Zagreb, str. 125–129.
Groller v. Miledensee, Max 1889.  Das Popovo polje in der Herzegovina. Ein Beitrag
zur Kenntnis d. Karstterrains (Mitt. d.k.k. Geogr. Gesellschaft, Wien, 32, 1889.
Grupa autora 1995. Neum, zavičaj i zemlja Hrvata. Humski zbornik I. Neum, 436.

439
Grund, Alfred 1910. Beiträge zur Morphologie des Dinarischen Gebirges. Mit
Abbildungen im Text, einer Tafel und 3 Karten. - Leipzig ; Berlin (neobjavljeni
prijevod Vladimira i Ive Birga K hidrografiji krša (Zagreb 1973).
Gučetić, Nikola Vitov (Gozze, Nicolò Vito) 1584. Sopra le Metheore d' Aristotile,
Venecija.
Gujić, Kasim 1930. Vjetrenica, najveća špilja u Jugoslaviji. Obitelj, br. 24, Zagreb.
Gujić, Kasim 1936. Alipaša Rizvanbegović, najveći državnik Hercegovine u 19. vijeku.
Nova Evropa Zagreb, 1936,  XXIX broj 7. i 8., str. 245-253.
Gušić, Branimir 1936. Današnja Hercegovina. Nova Evropa Zagreb, 1936, XXIX broj 7.
i 8., str. 202-207.
Gušić, Branimir 1957. Čovjek i kras. Krš Jugoslavije, 1, Zagreb, 1957. 23-54.
Gušić, Branimir 1969. Čovjek i voda u krasu. Krš Jugoslavije, 6, Zagreb, 1969. 5-38.
Habe, France 1974. Turistične jame v Jugoslaviji in njih(ova) zaščita. Naše jame, 16,
Ljubljana, str. 7–16.
Habič, Peter 1974. Tesnjenje požiralnikov in presihanje Cerkniškega jezera. Acta
carsologica, VI/3:37-56.
Hadži, Jovan 1928. Podzemni svijet kao životinjsko stanište (biotiop). Priroda, 5, str.
89–98.
Hadži, Jovan 1932. Prilog poznavanju pećinske faune Vjetrenice. Glasnik Srpske
kraljevske akademije CLI, Beograd, str. 103–157.
Hadži, Jovan 1940. Naše jamske mokrice (izopodni raki). Proteus VII, 4–5, Ljubljana,
str. 69–75.
Hadži, Jovan 1959. Jamske živali in 100 letnica Darwinovega dela o nastanku vrst.
Proteus, 2, Ljubljana, str. 41–45.
Hadži, J. 1960. Dr. Stanko L. Karaman. Biološki vestnik VII/1960., 147-149.
Hamilton-Smith, Elary  2002. Menagement Assessment in Karst Areas. Acta carsologica
31/1, Ljubljana, 13-20.
Hamilton–Smith, E. 2004. Holistic Assessment and Karst in World  Heritage. Paper to
US / ICOMOS 7th International Sypomosium. Natchitoches, Lousiana.
Hamilton-Smith: Elery 2006. Spatial planning and protection measures for Karst area.
Acta carsologica 35/2,  Ljubljana, 5-11.
Haralambos, Michael i Holborn, Martin 2002. Sociologija: teme i perspektive. Zagreb
1116.
Hasandedić, Hivzija 1990. Muslimanska baština u istočnoj Hercegovini. Sarajevo, 350.
Hašimbegović, Elma 2006. In Memoriam - Marian Wenzel (1932-2002), Godišnjak
Centra za balkanološka ispitivanja, knj. 33, Sarajevo.
Hauptmann, Ferdo, 1987. Privreda i društvo Bosne i Hercegovine  u doba austrougarske
vladavine (1878-1918). U Prilozi za istoriju Bosne i Hercegovine II, Akademija
nauka i umjetnosti BiH, Posebna izdanja, knj. LXXIX, Odjeljenje društvenih
nauka, knj. 18. Sarajevo, 61-98.

440
Haviland, William A. 2004. Kulturna antropologija. Jastrebarsko, 485 str.
Heinz, Antun 1911. Život u podzemnom svijetu. Priroda, 1-2, 1, Zagreb, 1911.
Herak, Milan 1975. Jugoslavenski prilog poznavanju hidrogeologije i geomorfologije
krša. U: Hidrologija i vodno bogatstvo krša, Zbornik (prva verzija) jugoslovensko-
američkog simpozijuma održanog u Dubrovniku od 2. do 7. juna 1975. godine.
Sarajevo, juli 1975. godine, 1-26.
Herceg, Miroslav 1965. Uvod. Simpozij o izgradnji hidroenergetskog sistema
„Trebišnjica“. Trebišnjica: hidroenergetski sistem : simpozij o izgradnji. Trebinje.
Holub, Ivo 1927. Nešto o selima, prelima i narodnim igrama u Popovu – Polju
(Hercegovina). Glasnik Etnografskog muzeja u Beogradu, II, 1927. Beograd, 35-
42.
Hodžić, Alija, Puljiz, Vlado i Štambuk,  Maja 1979.  Razvoj Popovog polja i problemi
poljoprivrednog stanovništva. Centar za društvena istraživanja Sveučilišta u
Zagrebu, Zagreb 274 .(elaborat).
Hörmann, Kosta 1890a. Hadži begova kula u Hutovu. Glasnik Zemaljskog muzeja,
godina II, knjiga II, Sarajevo, 165-175.
Hörmann, Kosta 1890b. Hadži begova kula u Hutovu. Glasnik Zemaljskog muzeja,
godina II, knjiga III, Sarajevo, 268-271.
Hrdalo, Ines; Aničić, Branka; Pereković, Petra; Rechner Dika, Iva; Andlar, Goran 2008:
The Typhology of the agricultural landscape of Dubrovačko primorje as a Basis
for directing development. JCEA - Journal of Central European Agriculture (1332-
9049) V.9. (2008), No 1.; 77-94.
Ilešič, Svetozar 1971. Novije transformacije tradicionalnog seoskog pejsaža u Sloveniji.
U: Zbornik za narodni život i običaje južnih Slavena, knjiga 45, JAZU, „O 70-
godišnjici Mirjane i Branimira Gušića“, zagreb, 1971, str. 351-364.
- IUCN 2009. http://cmsdata.iucn.org, 2009.
Ivančević, Radovan 1999. Ruralna i urbana komponenta kulturnog identiteta. U:
Jadranka Čačić-Kumpes, ur. 1999. Kultura, etničnost, identitet, Zagreb, 225-232.
Ivanišević, Petar, 2001. Doživljaji i uspomene. Beograd : Arhiv Srpske akademije nauka
i umetnosti ; Novi Sad : Arhiv Vojvodine, 2001, 359 str.
Jauker, Oton  1902. Naselja u Bosni i Hercegovini s obzirom na geološki sastav
zemljišta. Glasnik Zemaljskog muzeja 14, Sarajevo 1902, str. 83-127.
Jelavich, Charles 1992. Južnoslavenski nacionalizmi : jugoslavensko ujedinjenje i
udžbenici prije 1914. Zagreb, 336.
Jerić, I; Požar. H. i Baranović, B. Planiranje elektroenergetskih objekata u Jugoslaviji.
Elektroprivreda god. X, br. 5-6,1957. Beograd, 245-248.
Jevđević, Vujica 1957. Neke osobine posleratne izgradnje hidroelektrana u Jugoslaviji.
Elektroprivreda god. X, br. 10,1957. Beograd, 261-264.
Jireček, Konst. 1892. Vlastela humska na natpisu u Veličanima. Glasnik Zemaljskog
muzeja, godina IV, knjiga IV, Sarajevo, 279-285.

441
Juzbašić, Dževad 2002. Politika i privreda u Bosni i Hercegovini pod austrougarskom
upravom. Akademija nauka i umjetnosti BiH, Posebna izdanja, knj. 114,
Odjeljenje društvenih nauka, knj. 35. Sarajevo, 531.
Kapidžić, Hamdija 2001. Ali-paša Rizvanbegović i njegovo doba.  Sarajevo, 190 str.
Karaman, Stanko L. 1953.Über Subterrane Amphipoden und Isopoden des Karstes von
Dubrovnik und seines Hinterlandes. (Za podzemnite amfipodi i izopodi od kršot na
Dubrovnik i njegovata pozadina). Acta Musei Macedonici Scientarum Naturalium,
Tom I, 7, Skopje, str. 137–167
Karaman, Stanko L. 1954. Naša podzemna fauna (Über unsere unterirdische fauna).
Acta Musei Macedonici Scientarum Naturalium, Tom I, 9, Skopje, str. 194–216.
Kaser, Karl 2001. Prijateljstvo i neprijateljstvo u Jugoistočnoj Europi. Dijalog
povjesničara
-
istoričara
6,
Zagreb,
5.-7.
listopada/oktobra
2001.
(http://www.cpi.hr/hr-6952_6_dijalog_povjesnicara_istoricara.htm, 2009).
Katica, Velija i drugi 2004. Autohtone pasmine domaćih životinja u Bosni i
Hercegovini, Sarajevo, 171.
Katičić, Radoslav 2007. Perunovo svetište nad Žrnovnicom  kod Splita. U: Kusin, Vesna
(ur) 2007. Dalmatinska zagora – nepoznata zemlja. Zagreb, 295-299.
Katzer Friedrich 1903a: Geologischer Fuerer durch Bosnien und die Herzegovina,
Sarajevo.
Katzer, Friedrich 1903b: Das Popovo polje in der Hercegovina, Globus 834. 1903. 191-
194.
Klaić, Bratoljub 1980.  Rječnik stranih riječi. Zagreb, 1456.
Klaić, Vjekoslav 1989. Bosna : podaci o zemljopisu i poviesti Bosne i Hercegovine
[Reprint]. Hrvatska kulturna zajednica, XV, Stuttgart, 222.
Kolaković, Ragib 1952. Problem pašarenja na kršu. Narodni šumar 1952. god. VI.,1-2
Sarajevo, 9-19.
Konjevod, Marija 1994. Hutovsko područje. U: Puljić, Ivica (ur.) 1994. Hutovo. Mostar
1994. str. 15-40.
Korać, J. Vojislav 1966. Trebinje. Istorijski pregled. Knjiga I, Trebinje, str. 240.
Kotruljević, Benedikt 2006. De navigatione / O plovidbi. Zagreb, 271 str.
Knez,  M., Slabe, T., Šebela, S. 2004. Karst uncovered during the Bič-Korenitka
motorway  construction (Dolenjska, Slovenia) = Kras, razkrit pri gradnji avtoceste
med Bičem in Korenitko (Dolenjska, Slovenija). Acta carsologica, 2004, 33/ 2, str.
75-89.
Kranjc, Andrej 1987. Cerkniško jezero jezero primer človekovega vpliva na kraško
hidrografijo. Notranjska, Zbornik 14. zborovanja slovenskih geografov, Postojna,
15.-17. oktobra 1897. Postojna, 1987., 155-166.
Kranjc, Andrej 1995. Anthropogenic impact on karst polje morphology in Slovenia.
Cave and karst science, vol 21, no. 2, March 1995, 51-53.

442
Kranjc, Andrej  1998. Novejše smeri v krasoslovnih raziskavah. Acta carsologica
XXVII/1, 1998: 159-161.
Kranjc, Andrej 2003: Dinaric Karst. In: Gunn, J. (ed) 2003. Encyclopedia of Caves and
Karst Science, 287-289
Kranjc, Andrej 2003a. Novejše smeri v krasoslovnih raziskavah Dela 20, Ljubljana, 65-
73.
Kranjc, Andrej 2006. Osnove krasoslovja. Osnovi pojmi geografije krasa / ob
sodelovanju Nadje Zupan Hajna in Tanje Pipan. U: Učno gradivo 2 [Elektronski
vir]. - Postojna : Znanstveno raziskovalni center SAZU, Inštitut za raziskovanje
krasa ; Nova Gorica : Univ., Fak. Za podiplomski študij, Podipl. program
Krasoslovje, 2007. - Str. 1-45.
Kranjc, Andrej 2007a. History of karstology. Introduction. U: Učno gradivo 2
[Elektronski vir]. - Postojna : Znanstveno raziskovalni center SAZU, Inštitut za
raziskovanje krasa ; Nova Gorica : Univ., Fak. Za podiplomski študij, Podipl.
program Krasoslovje, 2007. - Str. 1-21.
Kranjc, Andrej i Kranjc, Maja Older 1992. Odler Theories on Underground
Accumulations in Karst. Proceedings od the ALCADI '92 International
Conference on Speleo History, Budapest Hungary;  Karst an Cave, Bulletin of the
Hungarian Speleological Society; 63-65.
- 1967. Kraška polja Istočne Hercegovine : vodoprivredna osnova : (izvod). Trebinje :
Hidroelektrane na Trebišnjici, 1967. - 73
Kratochvil, Josef 1936. Dve zoogeografsko važni družini pajkovcev iz jugoslovanskih
jam. Proteus III, 3, Ljubljana, str. 56–60.
Kratochvil, Josef 1939. Marifugia cavatica, edini sladkovodni serpulid, ostanek
starodavnega živalstva na jugoslovanskem krasu, Proteus 4–5, Ljubljana, 92–96.
Kriste, Đuro 1999. Župa Trebinja (Trebimlja). Kraći povijesno-etnografski prikaz –
život, korijeni, običaji. Dubrovnik 1999. str. 304.
Kropotkin, Petar 1984. Anarhizam i moral. Beograd, 270 str.
Kukrika, Ivan 1990, Crvena Hrvatska 3, Dubrovnik.
Kusijanović, M. 1929 Iz Dubrovnika na Grepce. Hrvatski planinar, 11/12, Zagreb, 357-
366.
Kuščer, Ljudevit 1933a. Prispevek k poznavanju podzemskih gastropodov Dalmacije in
Hercegovine. Prir. istr. Kralj. Jug, 18, str. 59–67.
Kuščer, Ljudevit 1933b. Zgodovina redkega polža. Proteus I, 3, Ljubljana, str. 53–54.
- 1993. Landscape Assessment Guidance. Advisory booklet. Countyside Commision. 45.
Lazić, Antonije 1926. Podzemna hidrografska veza Trebišnjice i Dubrovačke Rijeke.
Glasnik Geografskog društva, Beograd, 12, 1926, 136-138.
Lazić, Antonije 1927. Ponori i estavele u Popovom polju. Glasnik srpskog geografskog
društva, 13, Beograd, str. 52–84.

443
Lazić, A. 1930. Nekoliko suvih pećina hercegovačkog karsta. Glasnik Geografskog
društva 16, Beograd, 1930, 151-156.
Lorković, Zdravko 1971. Zaštita prirode pred poplavom pučanstva. Simpozij o zaštiti
prirode u našem kršu, Zagreb, 2. i 3. listopada 1970. JAZU, Zagreb, 1971. str. 175-
182.
Lučić, Ivo 1992. Selo moje Ravno: povijest stradanja Hrvata u Popovu. Zagreb 1992.
152 str.
Lučić, Ivo. 2003c. Vjetrenica - pogled u dušu zemlje : znanstveno-popularna
monografija s 200 fotografija, 65 ilustracija, crteža i faksimila, 15 karata i 10
tablica. Životinjski svijet Vjetrenice / Boris Sket. Zagreb: I. Lučić, 322 str.
Lučić, Ivo 2005. Karta dinarskog krša. Meridijani, broj 95., svibanj 2005, prilog,
Samobor.
Lučić, Ivo 2006a. Što donosi Trebišnjica? Hrvatska vodoprivreda XV., 160, travanj
2006. Zagreb, 28-33.
Lučić, Ivo 2007b: Shafts of life and shafts of death in Dinaric karst, Popovo polje case
(Bosnia & Hercegovina), Brezna življenja in brezna smrti na Dinarskem krasu,
primer Popovega polja (Bosna in Hercegovina). Acta Carsologica 36/2, 321-330,
Postojna, 2007.
Maglajlić, Munib 1984. Jedna ljubinska balada o zemljotresu. Sloboda, 23. i 24. juli
1984., Mostar, str. 21.
Malez, Mirko 1971. Kvartargeološka, paleontološka i speleološka istraživanja u 1969.
godini, Ljetopis JAZU 75, Zagreb, str. 399–404.
Malez, Mirko 1971a. Naseljavanje Dinarskog krša u pleistocenu. Simpozij o zaštiti
prirode u našem kršu, Zagreb, 2. i 3. listopada 1970. JAZU, Zagreb, 1971.. 63-76.
Malez, Mirko 1980. Speleokronološki odnosi u nekim spiljama Bosne i Hercegovine.
Naš krš, vol. VI, broj 9, Sarajevo, 1980, 3-32.
Malez, Mirko 1985. Paleobiološki odnosi u pećini Vjetrenici na Popovom polju u
Hercegovini. Naš krš XI, 18–19, Sarajevo, str. 121–132.
Malez, Mirko i Pepeonik, Zlatko 1969. Entdeckung des ganzen skelettes eines fossilen
leoparden in der Vjetrenica – Höhle auf dem Popovo polje (Herzegowina).
Bulletin scientifique, section A – Tome 14, No. 5–6, str .
Malý, Karlo 1930. Znamenito drveće naše zemlje u riječi i slici. Glasnik Zemaljskog
muzeja 42 - II, Sarajevo 1930, str. 115-132.
Marčić Brusina, Ljubo 1965. Popovo polje. Priroda, LII, Zagreb, str. 177–178.
Marinković – Gospodnetić, Mara 1987. Neke karakteristike slatkovodne endemične
faune Jugoslavije i njena zaštita. Naučni skup Zaštita endema u živom svijetu
Jugoslavije. ANUBiH. Posebna izdanja, knjiga LXXXIII, Odjeljenje prirodnih i
matematičkih nauka, knjiga 14.  1987. Sarajevo. 19-25.
Marinković – Gospodnetić, Mara, Krek, Salih, Tanasijević, Mirjana 1980. Fauna
vodenih insekata Bosne i Hercegovine. Savjetovanje Problemi inventarizacije

444
životinjskog svijeta Bosne i Hercegovine – stanje i perspektive. ANUBiH,
Posebna izdanja, knjiga XLVII, Odjeljenje prirodnih i metematičkih nauka, knjiga
8, Sarajevo, 1980, 65-74
Marjanić, Suzana i Zaradija Kiš, Antonija (ur.) 2007. Kulturni bestijarij. Zagreb,  789.
Marušić J. et. al., (1998): Regionalna razdelitev krajinskih tipov v Sloveniji,
Ministarstvo za okolje in prostor, Urad R. Slovenije za prostorsko planiranje,
Ljubljana.
Maslić, E., Sofradžija, A. 1986. Genotoksični efekti insekticida Fosfamida-40.
Godišnjak Biološkog instituta Univerziteta Sarajevo, IXL, Sarajevo, 1986.. 39-48.
Merćep, Jole M; Vukasović, Jovica i Miljanović, Obrad. 2005. Žrtve komunističkog
terora u trebinjskom kraju. Beograd, 2005. 202 str.
Michler, Ivan 1949. Društvo za raziskovanje jam v Ljubljani. Proteus, XII. 1949–50, 3,
Ljubljana, str. 87–90.
Miculinić, Kazimir i Jalžić, Vedran 2008. Paleontološka istraživanja špilje Vjetrenice i
obrada fosilnih nalaza. Elaborat. Zagreb. 50.
Mićević, Ljubo 1930. Krsno ime ili krsna slava u Popovu. Glasnik Etnografskog muzeja
u Beogradu, V, 1930. Beograd, 98-102.
Mićević, Ljubo 1934. Provlačenje ispod badnjaka (Vom Durchziehen unter dem
Weinhachtsbaum). Glasnik Etnografskog muzeja u Beogradu, IX, 1934. Beograd,
105.
Mićević, Ljubo 1938. Današnje stanje narodne pjesme u Popovu polju. Knjiga za
sokolsko selo g. IV, br. 2. Februara 1938. str. 23-24.
Mićević, Ljubo 1952. Život i običaji Popovaca. SAN, Život i običaji narodni, knjiga 29,
Beograd, str. 442.
Mićević, Ljubo i Filipović, Milenko S. 1959. Popovo u Hercegovini. Naučno društvo
BiH, Odjeljenje istorijskih i filoloških nauka, knjiga 11, Sarajevo, str. 236.
Mihajlović, Hristifor 1889a. Popovo u Hercegovini. GZM, I, 1, Sarajevo, str. 15–17.
Mihajlović, Hristifor 1889b. Popovo u Hercegovini. GZM, I, 2, Sarajevo, str. 14–16.
Mihajlović, Hristifor 1889c. Vjetrenica pećina u Hercegovini. GZM, I, 4, Sarajevo, str.
18–21.
Mihajlović, Hristifor 1890a. Manastir Zavala i Vjetrenica pećina. GZM, II, Sarajevo,
130–143.
Mihajlović Hr. 1890b. Crkva sv. Petra u Zavali. Glasnik Zemaljskog muzeja, godina II,
knjiga III, Sarajevo, 271-273.
Mihajlović, Hristifor 1892. Grad u Klisuri. GZM, knjiga III, godina IV. Sarajevo, 252–
254.
 Mihevc, Andrej 2000: Fosilne cevke iz bestropne jame – verjatno najstzarjši ostanki
jamskog cevjarja Marifugia (Annelida: Polychaeta). – Acta carsologica 29/2, 261-
270. Ljubljana.

445
Mihevc, Andrej 2007:  The age of Karst relief in west Slovenia. Acta carsologica 36/1:
35-44
Mihevc, A, Slabe, T & Šebela, S. 1998. Denuded caves - an inherited element in the
karst morphology, the case from Kras. Acta carsologica, 27/1,1998, 165-174.
Mikšić, Sofija 1964 Dr Adem Buturović. Glasnik zemaljskog muzeja BiH PN (NS) 3–4,
Sarajevo, str. 5–6.
Mikšić, Sonja 1978. O biospeleološkim istraživanjima dr. Karla Absolona u našoj
zemlji. Naš krš IV, 4, Sarajevo, str. 17–18.
Mikšić, Sonja 1979a. Karakteristike faune krša. Naš krš, V, 6, Sarajevo, str. 29–31
Mikšić, Sonja 1979b. Istorijat istraživanja životinjskog svijeta u pećinama Bosne i
Hercegovine. Naš krš V, 7, Sarajevo, str. 15–20.
Mikšić, Sofija 1979c. O masovnoj pojavi marokanskog skakavca – Dociostaurus
maroccanus Thunb. (Orthoptera, Acridoidea) u Hercegovini 1976. godine. Glasnik
Zemaljskog muzeja NS,PN.18, Sarajevo, 1979, 149-159.
Mikšić, Sonja 1979d. O značaju faune pećine Vjetrenice. Naš krš V, 6, Sarajevo, 80–82.
Mikulec, Stjepan 1956. Mogućnosti iskorištenja vodnih snaga rijeke Trebišnjice.
Elektroprivreda, Beograd, 1956. god. IX, 3, 140-147.
Mikulec, Stjepan 1957. Počela je izgradnja hidroenergetskog sistema na Trebišnjici.
Elektroprivreda, Beograd, god XII, 9-10, 437-438.
Mikulec, Stjepan 1959. Primjena raznih metoda ispitivanja pri sprovođenju istražnih
radova za hidroelektrane na Trebišnjici. Elektroprivreda, Beograd, god XII, 9-10,
447-449.
Mikulec, Stjepan 1965. Akumulacije na krškim rijekama. Priroda 52, 5-6,  Zagreb, 1965.
140-143.
Mikulec, Stjepan 1965a. Koncepcija iskorištenja voda u Istočnoj Hercegovini i
problematika projektovanja prve etape hidroelektrana na Trebišnjici. Trebišnjica:
hidroenergetski sistem : simpozij o izgradnji. Trebinje, 1965. str. 7-13.
Mikulec, S. 1970. (Speleološko društvo Bosne i Hercegovine…) Peti jugoslavenski
speleološki kongres, Skopje i Ohrid 15–20. 9. 1968, Skopje, str. 12.
Mikulec, Stjepan 1974. Energetska osnova slivnog područja Neretve i Trebišnjice.
Energoinvest, 4, Sarajevo 1974, str. 5-32.
Mikulec, Stjepan 1978. Doprinos speleologije privrednim studijama. Naš krš, vol. IV,
broj 5, Sarajevo 1978. str. 5-7.
Mikulec, Stjepan; Barudanović, Jelena; Mladenović, Joca; Uzinović, Omer 1957.
Iskorišćavanje voda u hercegovačkom kršu. Krš Bosne i Hercegovine, Savezno
savjetovanje o kršu u Splitu 1957. sv. III, 183-194.
Mikulec, Stjepan i Mitrović, Momčilo 1965a. Izgradnja zagata za branu Gorica.
Trebišnjica: hidroenergetski sistem : simpozij o izgradnji. Trebinje, 1965. str. 315-
320.

446
Mikulec, Stjepan i Praštalo, Bogdan, 1965b. Brana Gorica. Trebišnjica: hidroenergetski
sistem : simpozij o izgradnji. Trebinje, 1965. str. 31-40.
Mikulec, Stjepan i Trumić, Aleksandar 1969. Akumuliranje vode na kršu i problem
njena optimalnog iskorištavanja. Krš Jugoslavije, 6, Zagreb, 1969. 279-300.
Mikulec, Stjepan i Torbarov, Konstantin 1974. Istraživanje sigurnosti krške akumulacije
Miruše na Trebišnjici. Energoinvest, 4, Sarajevo 1974, str. 33-40.
Mikulec, Stjepan i Trumić, Aleksandar 1975. Inženjerski radovi na kršu Jugoslavije.
Hidrologija i vodno bogatstvo krša, Zbornik (prva verzija) jugoslovensko-
američkog simpozijuma održanog u Dubrovniku od 2. do 7. juna 1975. godine.
Sarajevo, juli 1975. godine, 1-36.
Mikulec, Stjepan; Trumić, Aleksandar i Kurpjel, Branko 1978. Vodno bogatstvo Bosne i
Hercegovine. ANUBiH, Posebna izdanja XXXIX. Knj. 7 Odjeljenje tehničkih
nauka. Prvi kolokvij o prirodnim resursima Bosne i Hercegovine. Sarajevo 1978.
str. 37-56.
Milanović, Petar T. 1979a. Hidrologija karsta i metode istraživanja. HE Trebišnjica,
Trebinje, str. 302.
Milanović, Petar 1983. Uticaj hidrosistema Trebišnjica na režim površinskih i
podzemnih voda u Popovom polju. Naš krš, IX, 14–15, Sarajevo, str. 41–52.
Milanović, Petar T. 1999. Geološko inženjerstvo u karstu : brane, akumulacije,
injektiranje, vodozahvati, tuneli, zaštita voda. Beograd, str. 291.
Milanović, Petar 2002a. The enviromental impacts od human activities end engineering
constructions in karst regions. Episodes, 251, 13-21 (www.episodes.org 2007)
Milanović, Petar 2002b. Subsidence hazards as a consequence od dam, reservoir and
tunel construction, Int. J. Speleol. 31 (1/4), 169-180.
Milanović, Petar  2003. Dinaride Poljes. In: Gunn, J. (ed) 2003. Encyclopedia of Caves
and Karst Science, 291-293.
Milanović, Petar  2006. Karst istočne Hercegovine i dubrovačkog priobalja. Beograd
362.
Milojević, B. Ž. 1930: S. M. Milojević - Speleološka proučavanja Popova polja.
(Comptes-Rendus du II-me congrès des géographes et ethnographes slaves en
Pologne, 1927, tome I, Cracovice I, 1929, c. 198-201) Glasnik Geografskog
društva 16, 133.
Milojević, B. Ž. 1957. Cvijićeva ekskurzija prema sećanju jednog učesnika. Glasnik
Geografskog društva iz Beograda, 37/1957. 98-101.
Milojević, M. Sima 1927. Nekoliko pećina i jama Popovog polja (Speleološka
ispitivanja). Glasnik geografskog društva u Beogradu, 13, Beograd, str. 94–120.
Milojević, Sima 1928a. Melioracija Popovog polja. Glasnik Ministarstva poljoprivrede i
voda, Beograd, 1928, VI, 21.

447
Milojević, M. Sima 1928b. Ponikva i Boškanova jama. Dva tipa pećina Popova polja i
njegove okoline. Glasnik geografskog društva u Beogradu, 14, Beograd, str. 139–
141.
Milojević, M. Sima 1928c. Speleološka proučavanja Popova polja i njegove okoline
1925–1928. god. Glasnik geografskog društva u Beogradu, 14, Beograd, str. 19–
32.
Milojević, S. M. 1930. Pregled geografske literature. Radovanović S. Mihailo. Pećina
Vjetrenica u Hercegovini. Glasnik Geografskog društva 16, Beograd, 1930, 163-
167.
Milojević, M. Sima 1934. Snabdevanje vodom železničke pruge Gabela – Gruž.
Saobraćajni pregled, V, 7. Beograd, str. 281–286.
Milojević, M. Sima 1935. Vodena zaliha pećine Vjetrenice (Popovo Polje) i snabdevanje
vodom železničke pruge Gabela – Gruž. Saobraćajni pregled, VI, 3, Beograd, str.
91–96.
Milojević, M. Sima 1938. Pitanje o hidrografskoj funkciji pećine Vjetrenice (Popovo
polje). Pojavi i problemi krša, Posebna izdanja SANU, 123, Beograd, str. 160.
Milojević, M. Sima 1951. 25 godina rada Speleološke sekcije Geografskog društva.
Glasnik Srpskog geografskog društva, XXXI–2, Beograd, str. 97–113.
Milojević, M. Sima 1953. Prividno presušivanje kraških vrela. Glasnik Srpskog
geografskog društva, XXXIII–2, Beograd str. 91–108.
Milosavljević, Olivera 1998: Stereotipi o drugima kao opravdanje (argument)
nacionalizma. Primer: srpski intelektualci o Hrvatima. Dijalog povjesniara -
istoričara
1,
Pečuh/Pečuj,
20.-22.
studenoga/novembra
1998.
(http://www.cpi.hr/hr-6952_6_dijalog_povjesnicara_istoricara.htm 2009). 23-34.
Milošević, Jovo N. 2004. Čavaš selo u Popovu polju. Trebinje, 2004, str. 325.
Mitchell, Don  2005: Landscape. In: Washbourne, Neil, (Ed) 2005.  Cultural Geography:
A Critical Dictionary of Key Ideas. I B Tauris & Co Ltd, 215. 41-52.
Mladenović, Joco 1966. Uticaj geolitološkog sastava na hemizam podzemnih voda u
rejonu Popova polja (Trebišnjica) Geološki glasnik 11, Sarajevo 1966, str. 449-
457.
Mladenović, Joco, 1975. Metodologija hidrogeoloških istraživanja na širem području
jednog krškog polja. Hidrologija i vodno bogatstvo krša, Zbornik (prva verzija)
jugoslovensko-američkog simpozijuma održanog u Dubrovniku od 2. do 7. juna
1975. godine. Sarajevo, juli 1975. godine, 1-9.
Mladenović, J. Uzunović O. 1963. Prilog poznavanju hidrogeologije za područje sliva
vrela Omble. Treći jugoslavenski speleološki kongres. Sarajevo 1963.
Mojsisovicz, E., Tietze, E. & Bittner, A. (eds.) 1880. Grundlinien der Geologie von
Bosnien-Herzegowina. Jahrb. Geol. Reichsanst., 30, 1-100, Wien.
Mučibabić, Smilja 1980a. Specifičnosti faune Bosne i Hercegovine. Savjetovanje
Problemi inventarizacije životinjskog svijeta Bosne i Hercegovine – stanje i

448
perspektive. ANUBiH, Posebna izdanja, knjiga XLVII, Odjeljenje prirodnih i
metematičkih nauka, knjiga 8, Sarajevo, 1980, 11-19.
Mučibabić, Smilja 1980b. Fauna Turbellaria  Bosne i Hercegovine. Savjetovanje
Problemi inventarizacije životinjskog svijeta Bosne i Hercegovine – stanje i
perspektive. ANUBiH, Posebna izdanja, knjiga XLVII, Odjeljenje prirodnih i
metematičkih nauka, knjiga 8, Sarajevo, 1980, 43-51.
Mučibabić, Smilja 1987. Zaštita endema u živom svijetu Jugoslavije. Naučni skup
Zaštita endema u živom svijetu Jugoslavije. ANUBiH. Posebna izdanja, knjiga
LXXXIII, Odjeljenje prirodnih i matematičkih nauka, knjiga 14.  1987. Sarajevo.
5-18.
Muftić, Mineta i Behlilović, Salim 1968. Bituminozne stijene Hercegovine. Geološki
glasnik 12. Sarajevo, 1968. str. 231-253.
Mulaomerović, Jasminko 1992. The oldest charts and maps of speleological objects in
Bosnia and Herzegovina. Proceedings of the ALCADI '92 International
Conference on Speleo History. Karsyt és Barlang, Budapest, Hungary, str. 87–90.
Mulaomerović, Jasminko 1998. O svetome bosanskome podzemlju Blagaj, II/1,
Sarajevo, str. 57–73.
Muratspahić, D; Lakušić, R; Grgić, P. i Redžić, S. 1984. Vegetacija mangrova (Vitacion
agni – Casti Lkšić 75) na Dinaridima. III. Kongres ekologa Jugoslavije, knjiga I.
Bilten Društva biologa BiH, serija B, god. II, 2, Sarajevo, 219-222.
Nash, Roderick 2007. Interview. Envornmental History, vol 12, No 2, april 2007.
Nonveiller, Guido 1989. Pioniri proučavanja insekata Dalmacije. Jugoslavensko
entomološko društvo, Posebna izdanja 2, Zagreb, str. 390.
Njavro, Mato 1995. Hrasno u trebinjskoj biskupiji. Hrasno, str. 120.
Obratil, Svetislav 1980. Avifauna Bosne i Hercegovine. Savjetovanje Problemi
inventarizacije životinjskog svijeta Bosne i Hercegovine – stanje i perspektive.
ANUBiH, Posebna izdanja, knjiga XLVII, Odjeljenje prirodnih i metematičkih
nauka, knjiga 8, Sarajevo, 1980, 131-144.
Obratil, Svetislav 1992-1995. Prva istraživanja ornitofaune Hutova blata poslije
izgradnje akumulacionog jezera PHE «Čapljina». GZM (PN), NS, sv. 31, 1992-
1995, Sarajevo, 402-428.
Ogrin, Dušan; Preobrazba kulturne krajine Slovenije kot posledica strukturnih
sprememb v kmetijstvu zaradi pridružitve Evropski Uniji, Ljubljana, 1999
Oosthoek, Jan 1999. Environmental History Between Science and Philosophy.
http://www.eh-resources.org/philosophy.html, Published 1999
Oosthoek, K.J.W. 2005. What is Environmental History? http://www.eh-resources.org/
environmental_history.html Published 2005
Osborne, R. Armstrong L. 2007. The world’s oldest caves: - how did they survive and
what can they tell us? Acta carsologica 36/1:133-142

449
Palameta, Miroslav 1997. Simbolika kamenog namještaja iz crkve sv. Petra. Humski
zbornik 3. Ravno, Popovo. Ravno – Zagreb, str. 129–141.
Palavestra, Vlajko 1979. Narodna predanja o zatvorenim izvorima na dinarskom
području. Naš krš, vol. V, broj 7, Sarajevo, 1979, 39-43.
Palmotić, Junije 1890. Pavlimir, Zagreb.
Palunko, Vice 1908. Ženidba. (Običaji u Popovu u Hercegovini). Zbornik za narodni
život i običaje južnih Slavena. Knjiga XIII. Zagreb, 1908, str. 233 – 266.
Pamučina, Joanikije 1976. Život ali-paše Rizvanbegovića. U: Prokopije Čokorilo,
Joanikije Pamučina i Staka Skenderova, "Ljetopisi", Sarajevo, str. 83–88.
Panoš, Vladimir 1995. Karstology, an integrated system of sciences on karst. Acta
carsologica, XXIV (1995), Ljubljana, 43-50.
Parijez, Risto 1955. Povodom desetegodišnjice agrarne reforme i kolonizacije u FNR
Jugoslaviji. Poljoprivredni pregled, Sarajevo, 1955. 11-12, 297-303.
Perica,Vjekoslav 2003. Uloga crkava u konstrukciji državotvornih mitova Hrvatske i
Srbije. U: Kamberović, H., Džaja, S. M., Goldstein, I., Agičić, D., Žanić, I.,
Perica, V., i Kreso, S., 2003.  Historijski mitovi na Balkanu Sarajevo, 203-223.
Petrović, Borislav 1963. Neke karakteristike krša istočne Hercegovine. Treći
jugoslavenski speleološki kongres, Sarajevo, str. 209–218.
Petrović, Boris i Prelević, Božidar 1965. Hydrologic characteristics of the Karst Area of
Bosnia and Herzegovina and a part of Dalmatia with special consideration of
underground waters connenctions. Naše jame, VII, 1–2, Ljubljana, str. 79–87.
Pilar, Gjuro 1879. Geoložka opažanja u zapadnoj Bosni : iztraživanja od god. 1879. Rad
Jugoslavenske akademije znanosti i umjetnosti. Razredi filologičko-historički i
filosofičko-juridički. Knj. 1(1882), 1-68.
Pilar, Ivo 1931. O dualizmu u vjeri starih Slovjena i o njegovu podrijetlu i značenju.
Zbornik za narodni život i običaje južnih Slavena, JAZU, Zagreb, knj. 28, 1931,
str. 1-86.
Pinker, Steven 2007. A History of Violence, The New Republic Online. www.tnr.com
(2009)
Plinije Stariji (
Plino Secondo) 1884. Della storia naturale di C. Plinio Secondo
„Historiarum mundi, lib. II Venezia, str. 245-247.
Pocrnjić, Zvonimir, Šolaja, Miroslav, Vuković, Tihomir 1987. Problemi zaštite repatih
vodozemaca. Naučni skup Zaštita endema u živom svijetu Jugoslavije. ANUBiH.
Posebna izdanja, knjiga LXXXIII, Odjeljenje prirodnih i matematičkih nauka,
knjiga 14.  1987. Sarajevo. 45-49.
Posavi, M., Ozimec, R., Ernoić, M., Poljak, F. i Pulitika Fazinić, Ž. 2003. Enciklopedija
hrvatskih domaćih životinja, Varaždin, 240.
Pretner, Egon 1960. In memoriam – Karel Absolon. Naše jame II, 1–2, Ljubljana, str.
84–85.

450
Pretner, Egon 1963. Kako zaštititi pećinsku faunu Vjetrenice kod Zavale? Treći
jugoslavenski speleološki kongres, Sarajevo, str.169–174.
Pretner, Egon 1974. Zasluge Leona Weirathera-ja za jugoslovansko biospeleologijo.
Acta entomologica Jugoslavica 10, 1–2, Zagreb, str. 7–13.
Pretner, Egon 1976. Geschichte der Biospeläologischen forshungen in Bosnien,
Herzegowina und angrenzenden gebieten. GZM N.S. 16, Sarajevo, 243–253.
Prskalo, Maja 2003. Kakvoća i zaštita voda obalnog područja BiH. Znanstveno-stručni
simpozij s međunarodnim sudjelovanjem Voda u kršu slivova Cetine, Neretve i
Trebišnjice. Mostar, 465-473.
Puljić, Ivica 1994a. Kroz našu prošlost. U: Puljić, Ivica (ur.) 1994. Hutovo. Mostar
1994. str. 117-284.
Puljić, Ivica 1994b. Život i okružje. U: Puljić, Ivica (ur.) 1994. Hutovo. Mostar 1994.
str. 371-450.
Puljić, Ivica 1997. Stariji katolički sakralni objekti na području Popova. Humski zbornik
3. Ravno, Popovo. Ravno – Zagreb, 1997, str. 141–162.
Puljić, Ivica i Vukorep, Stanislav 1994. Naša prezimena – korijeni i razvoj. U: Puljić,
Ivica (ur.) 1994. Hutovo. Mostar 1994. str. 285-370.
Puljić, I; Vukorep, S. i Bender, Đ. (pr.) 2001. Stradanje Hrvata tijekom Drugog
svjetskog rata i poraća u istočnoj Hercegovini, Humski zbornik V., Zagreb 806.
Radoičić, Rajka 1970. Alge u juri i kredi južne Hercegovine. Geološki glasnik 14,
Sarajevo 1970, str. 99-105.
Radić, A. 1899. Izvješće urednika akademijskog «Zbornika za narodni život i običaje
južnih Slavena» o putovańu ńegovu po Bosni i Hercegovini obavļenu u vrijeme od
20. srpńa do 21. kolovoza 1899. Zbornik za narodni život i običaje južnih Slavena,
JAZU, 4, Zagreb, 293-324.
Radić, Simo, 1969. Ljubinje i Popovo polje 1941-1945. Ljubinje, 384.
Radovanović, M. 1927. Vjetrenica, najveća pećina u našoj državi. Reč i slika, mjesečnik,
februar 1927, 49-55.
Radovanović, Mihajlo S. 1929. Pećina Vjetrenica u Hercegovini : morfološko-
hidrografska studija. Srpska Kraljevska Akademija,  Beograd 1929, 113 str.
Raić, V. I Papež, J. 1982. Osnovna geološka karta 1:100 000. Tumač za list Ston K 33–
48. Beograd, str. 40.
Ramović, M. 1975. Friedrich Katzer i njegovo doba. Geološki glasnik 20. Sarajevo,
1975. str. 25-108.
Ravno, Popovo : četiri slike iz povijesti kraja. 1997/ ur. Ivo Lučić. - Ravno : Ljetopis
Popova : Općinsko vijeće ; Zagreb : Moderna vremena, (Humski zbornik ; 3)
Zagreb, 432 str.
Regel, Josef 1988. Uspomene jednog graditelja dubrovačke željezničke pruge.
Dubrovački horizonti, br. 28, god. XXI, Zagreb, str. 207–216.

451
Regel, Josef 1989. Uspomene jednog graditelja dubrovačke željeznice, II. Dubrovački
horizonti, br. 29, god. XXI, Zagreb, str. 179–182.
Remy, Paul A. 1953. Description des grottes Yugoslaves (Herzégovine, Dalmatie, Crna
Gora et Ancien Sandjak de Novi Pazar). Glasnik Prirodnjačkog muzeja srpske
zemlje. (Bulletin du Muséum d'histoire naturelle du pays Serbe). Serija B, Knjiga
5–6, Beograd, str. 175–233
Rendić-Miočević, Ivo, 1996. Zlo velike jetre : povijest i nepovijest Crnogoraca, Hrvata,
Muslimana i Srba. Split, 449 str.
Rendić-Miočević, Ivo  1998: Etnopsihologija i nacije u Iliriku. Dijalog povjesničara -
istoričara
1,
Pečuh/Pečuj,
20.-22.
studenoga/novembra
1998.
(http://www.cpi.hr/hr-6952_6_dijalog_povjesnicara_istoricara.htm 2009), 93-108.
Richter, Eduard 1905. Prilozi zemljopisu Bosne i Hercegovine. Glasnik Zemaljskog
muzeja 17, Sarajevo 1905, str. 257- 414.
Riedel, Joseph 1888. Eine Ventarole in der Herzegovina. Mitthelungen der Section fur
Hohlenkunde, B.N. 2:13-16, također: Riedel, Joseph 2003. Hercegovačka
ventarola. U: Lučić, Ivo. 2003c. Vjetrenica - pogled u dušu zemlje : znanstveno-
popularna monografija s 200 fotografija, 65 ilustracija, crteža i faksimila, 15 karata
i 10 tablica. Zagreb: 255-256.
Rihtman Auguštin, Dunja 2001. Etnologija i etnomit. Zagreb, 313 str.
Riter – Studnička, Hilda 1954. Flora i vegetacija livada kraških polja Bosne i
Hercegovine. Godišnjak Biološkog instituta Univerziteta Sarajevo, VII, Sarajevo,
1954. str. 25-113.
Riter – Studnička, Hilda 1975. Neki biogeografski tragovi poplava u Popovom polju.
Geografski pregled, XVIII–XIX. (1974–1975), Sarajevo, str. 115–121.
Roca, Zoran i Roca, Maria de Nazaré Oliveir 2005. Prostori mjestâ i tijekova, razvoj i
lokalno/globalno povezivanje: prilog programu istraživanja krajolika. Sociologija
sela, 43 (2005) 169 (3), Zagreb, 769-795.
Rogić, Ivan 1996. Prinos provedbenoj analizi ekologijskog horizonta prve i druge
hrvatske modernizacije. Socijalna ekologija, vol. V. no 4. Zagreb, 489-500.
Rogić, Veljko 1976. Socio-geografski aspekt dinarskog krša, dinarskog kulturnog areala
i dinarskog brdsko-planinskog prostora, Geografski glasnik, broj 38. Zagreb, 253-
269.
Roglić, Josip 1951. O značenju pojmova humine, rudine i površi. Geografski glasnik,
13, Zagreb, str. 125. (Sabrana djela I., Split – Zadar - Zagreb 2004, 197)
Roglić, Josip 1954. Geomorfološka istraživanja polja istočne Hercegovine u god
1951.Ljetopis JAZU 59, Zagreb, 1954, str. 107-109.
Roglić, Josip 1957. Zaravni na vapnencima. Geografski glasnik, 19, Zagreb, 103-134.
(Sabrana djela I., Split – Zadar - Zagreb 2004, 71-109)
Roglić, Josip 1969. Geografski aspekt Dinarskog krša. Krš Jugoslavije 6, JAZU, Zagreb,
19-38. (Sabrana djela I., Split – Zadar - Zagreb 2004, 1-20)

452
Roglić, Josip 1972. Novija geomorfološka saznanja u Popovu polju. Ljetopis JAZU,
knjiga 76, Zagreb, str. 229–230. (Sabrana djela II, Zagreb 2005. (393-395)
Roglić, J. 1972a. Historical Review of Morfologic Concepts. In: Herak & Stringfield
(ed.) 1972.  Karst. Importanat Karst Regions of the Northern Hemisphere.
Amsterdam – London - New York. 1-18.
Roglić, Josip 1974a. Prilog hrvatskoj krškoj terminologiji. Krš Jugoslavije 9/1, Zagreb,
str. 1–71. (Sabrana djela I., Split – Zadar - Zagreb 2004)
Roglić, Josip 1974b. Odnos između površja i podzemlja Dinarskog krša. Acta
carsologica VI, SAZU, Ljubljana, str. 11–19. (Sabrana djela I., Split – Zadar -
Zagreb 2004, 163-171)
Roglić, J. 1982. J. Cvijić i polja u kršu. Naučno djelo Jovana Cvijića, Naučni skupovi
SANU 11, Beograd, 119-128.
Roje, Marin 1936. Stanje poljoprivrede u Hercegovini. Nova Evropa, Zagreb, 1936,
XXIX broj 7. i 8., str. 212-219.
Roksandić, Drago 2002. Ekohistorija: nova historiografska disciplina ili nova historijska
znanost. U: Delort, R. i Walter, F. 2002. Povijest europskog okoliša. Zagreb, 263-
272.
Ržehak, Viktor 1965a. Konzervatorski radovi u pećini Vjetrenici u Zavali. Naše starine,
X, Sarajevo, str. 217–230.
Setenčić, Olga 2003. Tretman otpadnih voda slivnog područja rijeke Trebišnjice.
Znanstveno-stručni simpozij s međunarodnim sudjelovanjem Voda u kršu slivova
Cetine, Neretve i Trebišnjice. Mostar, 437-449.
Shaw, Trevor, R. 2007. History of Cave Science. The exploration and study of limestone
caves, to 1900. Sidney, 338.
Sijarić, Rizo 1981. Fauna Rhopalocera (Lepidoptera) južne Hercegovine. Godišnjak
Biološkog instituta Univerziteta Sarajevo, XXXIV, Sarajevo, 1981. str. 85-100.
Sijarić, Rizo 1982. Sastav i ekološke karakteristike populacija Rhopalocera
(Lepidoptera) u nekim biocenozama kraških polja Hercegovine. Godišnjak
Biološkog instituta Univerziteta Sarajevo, XXXV, Sarajevo, 1982. str. 103-114.
Sijarić, Rizo 1983.Uticaj krša na faunu i taksonomiju nekih insekata na području južne i
istočne Hercegovine. Naš krš, vol. IX, broj 14-15, Sarajevo, 1983, str. 79-93.
Sivrić, Marijan 1970. Zavičajni muzej Trebinje 1955 – 1970. Arheološka izložba,
Katalog, Trebinje.
Sivrić, Marijan 2003. Migracije iz Hercegovine na dubrovačko područje od potresa
1667. do pada Republike 1808. godine. Mostar – Dubrovnik, 527 str.
Sket, Boris 1961. K problematiki naših monolistrinov. Drugi jugoslavenski speleološki
kongres, Split i Dalmatinska zagora 1–4. VI 1958, Zagreb, str. 171–178.
Sket, Boris 1961a. Najdbe pijavk (Hirudinae) u podzemeljskom okolju. Drugi
jugoslavenski speleološki kongres, Split i Dalmatinska zagora 1–4. VI 1958,
Zagreb, str. 185–188.

453
Sket, Boris 1971. Problem zaščite podzemljske favne i podzmeljskih voda v krasu.
Simpozij o zaštiti prirode u našem kršu, Zagreb, 2. i 3. listopada 1970. JAZU,
Zagreb, 1971. str. 185-192.
Sket, Boris 1979. Življenje v kraškem podzemlju. Ljubljana, 32.
Sket, Boris 1980. Bogastvo in ogroženost jamske faune v področju Popovega polja.
Sedmi jugoslovenski speleološki kongres Herceg-Novi 1976, Titograd, str. 403–
.409.
Sket, Boris 1983a. Značaj i ugroženost podzemne faune Popovog polja i predlog za
najosnovniju zaštitu. Elaborat, Institut za bilogiju Univerze Ljubljana, 30. VI.
1983, str. 1–22.
Sket, Boris 1983b. Prilog za zaštitu nekih speleolobioloških značajnih objekata. Naš krš,
IX, 14–15, Sarajevo, str. 123–127.
Sket, Boris, 2003. Životinjski svijet Vjetrenice. U: Lučić, Ivo. 2003c. Vjetrenica -
pogled u dušu zemlje : znanstveno-popularna monografija s 200 fotografija, 65
ilustracija, crteža i faksimila, 15 karata i 10 tablica. Zagreb: I. Lučić, 147-201.
Sket, Boris, 2005. Dinaric Karst, Diversity in. Enciclopedia od Caves. Ed. Cuvler, D. C.
And White, W. B., Elsevier Academic Press, 158-165.
Skledar, Nikola 1999. Etničnost i kultura. U: Jadranka Čačić-Kumpes, ur. 1999. Kultura,
etničnost, identitet, Zagreb, 41-50.
Skok, Petar 1971-1974: Etimologijski rječnik hrvatskoga ili srpskoga jezika (1-4),
Zagreb.
Skulić, Mirko 1959. Mjerenja struja atmosferskih pražnjenja na elektroenergatskim
objektima u Bosni i Hercegovini u 1958 godini. Elektroprivreda 11-12, god 12,
1959., Beograd, 560-563.
- Slavenska mitologija 2006. www.anita2o.org, 3/2006.
Slavić, Božo 1986. Popovo polje u narodnooslobodilačkoj borbi. [registri Krsto Galić,
Marijan Sivrić]. – Trebinje, Zavičajni muzej, 486 str.
Smrekar, Aleš, A. 2000. Cerkniško polje kot primer posljenega kraškega ranjljivega
območja. U Špes, Metka (ur). Pokrajinsko ranljiva območja u Sloveniji.
Geographica Slovenica 33/I 2000. Ljubljana, 117-156.
Sörlin, S, Warde, P. 2007 The problem of the problem of environmental history: a re-
reading of the field. Envornmental History, vol 12, No 1, january 2007.
Spahić, Muriz 1986. Hidrografski aspekti zaštite Hutova blata. Godišnjak Biološkog
instituta Univerziteta Sarajevo, IXL, Sarajevo, 1986. str. 141-150.
Spaho, Avdo 1956. Investicije u poljoprivredi Bosne i Hercegovine. Poljoprivredni
pregled, Sarajevo, 1956. 12, 649-659.
Stanković, Siniša 1926. O tercijernim reliktima u fauni Triklada Skaraskog jezera.
Glasnik Geografskog društva 12, Beograd, 1926, 145-148.
Stojanović, Trajan 1998. Balkanski svetovi: prva i poslednja Evropa, Beograd, 520 str.

454
Šakaja, Laura 1997. Kultura kao objekt geografskog proučavanja. Društvena
istraživanja, god. 7, br. 3 (35), Zagreb, 461-484.
Šakaja, Laura 1999: Kultura, kulturni pejzaž i etničnost. U: Jadranka Čačić-Kumpes, ur.
1999. Kultura, etničnost, identitet, Zagreb, 69-76.
Šapkarev, Jonče  1987. Endemična fauna Ologoheta Jugoslavije. Naučni skup Zaštita
endema u živom svijetu Jugoslavije. ANUBiH. Posebna izdanja, knjiga LXXXIII,
Odjeljenje prirodnih i matematičkih nauka, knjiga 14.  1987. Sarajevo. 253-260.
Šatović F. 1984a. Kukuruz u prošlosti i sadašnjosti. Bilten Poljodobra 3/1984. Zagreb, 3-
19.
Šatović F. 1984b. Kukuruz u prošlosti i sadašnjosti. Bilten Poljodobra 5/1984. Zagreb,
3-20.
Šatović F. 1984c. Kukuruz u prošlosti i sadašnjosti. Bilten Poljodobra 9-10/1984.
Zagreb, 3-14.
Šatović F. 1984d. Kukuruz u prošlosti i sadašnjosti. Bilten Poljodobra 11-12/1984.
Zagreb, 3-13
Šatović F. 1990. Agroinovacije na području Jugoslavije od pojave kukuruza u Evropi do
linijskih hibrida (1493-1919). Bilten Poljodobra 9-10/1990. Zagreb, 211-
238.Šerko, Alfred 1949–50. Kras. Proteus, XII, 3, Ljubljana, str. 81–86.
Šilić, Čedomil 1996. Spisak biljnih vrsta (Pterydophita i Spermatophita) za crvenu
knjigu Bosne i Hercegovine. Glasnik Zemaljskog muzeja NS, PN, 31/1992-1995,
Sarajevo, 1996, 323-367.
Šilić, Čedomil 2006. Erik (Erich) Brandis (1834.-1921.) prosvjetitelj, pedagog,
znanstvenik-prirodoslovac i muzealac. Hrvatska misao 41/29 Nova serija.
Sarajevo, 96-117.
Škobalj, Ante 1970. Obredne gomile : na temelju arheoloških nalaza povijesno-teološka
rasprava o religiji i magiji. Čiovo, 683 str.
Špes, Metka 2000. Geografske značilnosti pokrajinsko ranljivih območij v Sloveniji.
Geographica Slovenica 33/I, Ljubljanja, 9-49.
Špes, Metka 2002. Pomen študij ranljiovsti okolja za sonaravni razvoj Slovenije. Dela
18, 585-599
Špes, M., Cigale, D., Lampič, Natek, K., Plut, D., & Smrekar A. 2000: Študija
ranljivosti okolja (Metodologija in aplikacija) Geographica Slovenica 33/I-II,
Ljubljanja, 145.
Štambuk, Maja 2002. Selo i modernizacija: kratka povijest nesporazuma. U: A.
Štambuk, I. Rogić, A. Mišetić 2002. Prostor iza. Kako modernizacija mijenja
hrvatsko selo. Zagreb, 9-28.
- 1996. Tipološka klasifikacija krajine. Mednarodni posvet, Ministarstvo za okolje in
prostor, Urad RS za prostorno planiranje in Inštitut za krajinsko arhitekturo
Biotehniške fakultete, Ljubljana, 1993., 99 str.

455
Tišljar, Josip 1985. Strukturni tipovi i okoliši taloženja jurskih onkoidnih i ooidinih
vapnenaca južnog Jadrana. Krš Jugoslavije 11/3, Zagreb 1985. 71-99 (1-29).
Truhelka, Ćiro 1891. Starobosanski mramorovi. Glasnik Zemaljskog muzeja, godina III,
knjiga IV, Sarajevo, 368-428.
Truhelka, Ćiro 1892a. Nekoliko hercegovačkih natpisa. Glasnik Zemaljskog muzeja,
godina IV, knjiga I, Sarajevo, 24-32.
Truhelka, Ćiro 1892b. Stari hercegovački natpisi. Glasnik Zemaljskog muzeja, godina
IV, knjiga II, Sarajevo, 107-116.
Truhelka, Ćiro 1892c. Stari hercegovački natpisi. Glasnik Zemaljskog muzeja, godina
IV, knjiga III, Sarajevo, 215-220.
Turanjanin, Milovan Milo 2005. Grijeh i nepravda. Ljubinje, 2005. str. 151.
Turković, Vera 2002. Dijalog prirode i kulture kroz likovnu umjetnost. Socijalna
ekologija, vol 11, br. 4, Zagreb, 317-330.
Tyrrell, Ian 2005.  Ecohistory: New Theories and Approaches. 20th International
Congress of Historical Sciences, Sydney, July 2005.
Ugrenović, Aleksandar 1957. Krš kao naučni problem. Krš Jugoslavije, 1, Zagreb, 1957.
5-21.
Upravata na Prirodonaučniot muzej 1961. Dr. Stanko Luka Karaman 1889-1959.
Fragmenta balcanica. Tom III, No 21 (80). Skopje 1961., 1-3.
Varićak, T. 1959. Dr. Stanko Karaman. In memoriam. Biološki glasnik 12 (1959), Prilog
– Apendix A5-A9.
Vagner, Dragutin & Meštrov, Milan 1989. Structure and change of community structure
of Oligochaeta in the River Trebišnjica. Periodical biologorum. Vol. 91, No. 1,
Zagreb 1989.
Vasilj, Snježana 1995. Neum i prostor današnje općine u prethistoriji i antici. Humski
zbornik I. Neum, 119-140.
Vasiljev,
Spasoje
1928.
Slovenska
mitologija.
Srbobran
(prema:
http://www.rastko.org.rs/antropologija/svasiljev-mitologija.html#_Toc530384681,
2009)
Vego, Marko 1959. Arheološko iskopavanje u Zavali. GZM, N.S, A, XIV, Sarajevo, str.
179–201.
Vetranović,
Mavro
2008.
Pjesanca
Eolu
kralju
od
vjetar.
http://hr.wikisource.org/wiki/Pjesanca_Eolu_kralju_od_vjetar" (2008).
Vidović, Domagoj 2007. Prilog proučavanju odraza svetačkog imena Juraj u hrvatskoj
antroponimiji. Raspr. Inst. hrvat. jez. jezikosl., knj. 33 (2007) 431–447.
Vidović, Miodrag 1961. O tektonici jadranskog primorja od Boke kotorske do Neretve.
Geološki anali Balkanskog poluostrva. Knjiga 28. Beograd 1961. str. 143-155.
Vidović, Miodrag 1962. O tektonici Visokog krša od Lovćena do Neretve. Geološki
anali Balkanskog poluostrva. Knjiga 29. Beograd 1962. str. 39-47.

456
Visković, Nikola 1998. Stablo i čovjek. U: Cifrić, Ivan 1998. Bioetika. Etički izazovi
znansti i društva. Zagreb, 135-166.
Vlahinić, Mihovil 1956. Problematika i značaj hidrotehničkih melioracija u slivu rijeke
Trebišnjice. Poljoprivredni pregled, 11, Sarajevo  568-582.
Vlahinić, Mihovil 1960. Hidromelioracioni sistem Popovo polje u svjetlu novih
koncepcija tehničkog rješenja. Poljoprivredni pregled Sarajevo, 113-123.
Vlahinić, Mihovil 2004. Poljoprivredno-melioracijska i agrohidrološka monografija
Popova polja = Land reclamation and agrohydrological monograph of Popovo
polje / - Sarajevo (Djela / Akademija nauka i umjetnosti Bosne i Hercegovine ;
knj.  78. Odjeljenje prirodnih i matematičkih nauka ;  knj.  6 = Monographs /
Academu of Sciences and Arts of Bosnia and Herzegovina ;  vol.  78. Department
of Natural Sciences and Mathematics ;  vol.  6), 2004  294 str.
Vlahović, Breda 2006, Istraživači i službenici Etnografskog instituta SANU.
http://www.rastko.org.yu/antropologija/spomenica_ei/bvlahovic-ljudi.html
-
2006).
Vlahović, I., Tišljar, J., Velić, I., Matičec, D., Skelton, P. W., Korbar, T., & Fučak, L.
2003: Main Events Recorded in the Sedimentary Succession of the Adriatic
Carbonate Platform from the Oxfordian to the Upper Santonian in Istria (Croatia).
In: Vlahović, I. & Tišljar, J., (eds): Evolution od Depositional Environments from
the Paleozoic to the Quaternary in the Karst Dinarides and the Panonian Basin.
Zagreb, 2003.
Vojnović, Ivo 1996. Dubrovačka trilogija. Zagreb.
Volić, Nasko 1965. Pripremi radovi na HE Trebišnjica. Trebišnjica: hidroenergetski
sistem : simpozij o izgradnji. Trebinje, 1965. str. 71-78.
Vos, W. and Meekes, H. 1999. "Trends in European cultural landscape development:
Perspectives for a sustainable future." Landscape and Urban Planning 46(1-3): 3-
14.
Vukorep, Stanislav 1994. Naša sela – prošlost i sadašnjost. U: Puljić, Ivica (ur.) 1994.
Hutovo. Mostar 1994. str. 41-116.
Vukorep, Stanislav 1994a. Iz pučkog stvaralaštva. Legende, anegdote, događaji,
dosjetke. U: Puljić, Ivica (ur.) 1994. Hutovo. Mostar 1994. str. 451-490.
Vukorep, S. i Lučić, I. 2003. Smrt u vodi Popova. Vrutak, god. 5. br. 8-9, Hutovo, str.
52.
Vuković, Tihomir i Kaćinski, Dragica 1980. Značaj i aktuelni problemi proučavanja
faune Bosne i Hercegovine. Savjetovanje Problemi inventarizacije životinjskog
svijeta Bosne i Hercegovine – stanje i perspektive. ANUBiH, Posebna izdanja,
knjiga XLVII, Odjeljenje prirodnih i metematičkih nauka, knjiga 8, Sarajevo,
1980, 5-9.
Vuković, Tihomor, Sofradžija, Avdo 1987. Endemična ihtiofauna Bosne i Hercegovine i
problem njene zaštite. Naučni skup Zaštita endema u živom svijetu Jugoslavije.

457
ANUBiH. Posebna izdanja, knjiga LXXXIII, Odjeljenje prirodnih i matematičkih
nauka, knjiga 14.  1987. Sarajevo. 39-43.
Vuletić Vukasović, Vid 1881. Putne bilješke Vida Vuletića Vukasovića I. Iz Dubrovnika
preko donje Hercegovine. Mladi Hercegovac ili Koledar hercegovački novi i stari
za prostu godinu 1882. (godina 10) Mostar, 1881, 28-53.
Vuletić Vukasović, Vid 1896. Narodna kuća ili dom s pokućstvom u Dalmaciji, u
Hercegovini i u Bosni. Zbornik za narodni život i običaje južnih Slavena, JAZU, 1,
Zagreb, 27-43.
- Zaključci. Krš Jugoslavije, 6, Zagreb, 1969. 621-622.
Zdravković, Ivan i Skovran, Anika 1959. Manastir Zavala, Naše starine, VI. Sarajevo,
str. 37–62.
Zlokolica, Milena 1982. Izveštaj o speleološkim istraživanjima letnje istraživačke akcije
«Hercegovina  82.» Akademski spleološki alpinistički klub / Student speleologic
and alpinistic club. Beograd.
Zorić, Damir 1989.: Način života u istočnoj Hercegovini sredinom XIX stoljeća. Studia
Etnologica, I, Zagreb.
Zovko, Ivan 1901. Vjerovańa iz Herceg-Bosne. Zbornik za narodni život i običaje južnih
Slavena, JAZU, 6, Zagreb, 292-311.
Zovko, Josip 1938. Boškovići u selu Orahovi Do. Vrela i prinosi, 8, Sarajevo, 1938, str.
74-82.
Zovko, Jozo 1958. Ubikacija crkve sv. Petra Apostola u Zavali, Popovo polje,
Hercegovina, Hrvatska revija 2./1958, str. 175–179. (također, Zovko 1958, Zovko
1959. i Zovko 1963, u Ravno, Popovo. Humski zbornik 3, Ravno–Zagreb, 1997,
str. 83–127.
Zovko, Jozo 1959. Starohrvatska crkva sv. Petra Apostola u Zavali, Popovo polje,
Hercegovina. Hrvatska revija 1/1959, str. 289–318.
Zovko, Jozo 1963. Još o starohrvatskoj crkvi sv. Petra Apostola. Hrvatska revija 4/1963,
str. 563–568.
Zubčević, Orhan 1975. Dolina Trebišnjice u pleistocenskom dobu. Geografski pregled,
XVIII–XIX. (1974–1975), Sarajevo, str. 11–32.
Zubčević, Orhan i Gašparović, Ratimir 1958. Studijska osnova za idejni projekat
uredjenja i otvorenja pećine Vjetrenice u Zavali u Popovu polju. Sarajevo, 38.
Zupan Hajna, N.,  Mihevc, A., Pruner, P. & Bosák, P. 2007. Time recorded in cave
deposits – 10 years of paleomagnetic research in Slovenian caves. Acta
carsologica 36/1: 242.
Zupančič, Primož (2008). Rijetke i ugrožene slatkovodne ribe jadranskog slijeva
Hrvatske, Slovenije i Bosne i Hercegovine. Dolsko.
Žeravica, Zdenko 1995. Povijesni tumuli i gradine na području općine Neum. Humski
zbornik I. Neum, 111-118.

458
Živadinović, Jelena 1976. Uticaj etiola na faunu Collembola (Poduridae, Onychiuridae i
Isotomidae) u zajednici Arehenatheretum Br. – B1. Godišnjak Biološkog instituta
Univerziteta Sarajevo, XXIX, Sarajevo, 1976. str. 167-174.
Živadinović, Jelena 1980. Mezofauna tla u Bosni i Hercegovini. Savjetovanje Problemi
inventarizacije životinjskog svijeta Bosne i Hercegovine – stanje i perspektive.
ANUBiH, Posebna izdanja, knjiga XLVII, Odjeljenje prirodnih i metematičkih
nauka, knjiga 8, Sarajevo, 1980, 75-81
Živadinović, Jelena 1982. Naselja Collembola iz familija Poduridae, Onychiuridae i
Isotomidae u kopnenim biocenozama kraških polja Hercegovine. Godišnjak
Biološkog instituta Univerziteta Sarajevo, XXXV, Sarajevo, 1981. str. 153-170.
Živadinović, Jelena 1983. Naselja Collembola iz familija Poduridae, Onychiuridae i
Isotomidae u biocenozama makija, gariga i submediteranskih kamenjara.
Godišnjak Biološkog instituta Univerziteta Sarajevo, XXXVI, Sarajevo, 1983. str.
271-280.
Watson, J, Hamiton-Smith, E, Gilleson, D,, & Kiernan, K. 1977. Guidelines for Cave
and Karst Protection, International Union for Conservation of Nature and Natural
Resources.
Wenzel, Mariane 1961a. A Medieval Mystery Cult in Bosnia and Herzegovina, Journal
of the Warburg and Courtauld Institutes, 24: 89-107.
Wenzel, Mariane 1961b. Some relief outside the Vjetrenica Cave at Zavala. Starinar NS,
XII, Beograd, str. 21–34.
Wenzel, Mariane 1965. Ukrasni motivi na stećcima srednjovjekovne Bosne i okolnih
područja. Sarajevo, str. 460.
Wenzel, Mariane 1982. Two medievel rings in the Zavičajni muzej Trebinje. Tribunia,
6, Trebinje, 47-78.
White, W.B., 1988: Geomorphology and Hidrology of Karst Terrains.- Oxford
University Press, p. 464, New York
Winiwarter, Verena (ed.) Environmental History in Europe from 1994 to 2004:
Enthusiasm and Consolidation. Environment and History 10(2004): 501-530
Winterhalter, Matija 1963. Posljednja jesen ponornice Trebišnjice. Priroda 50/9-10,
Zagreb, 265-267.
Wolf B. 1936-1939. Animalium Cavernorum Catalogus. 3 vols. Junk ed. str. 108, 616,
918.

459
Citirani kao periodika

DL:  Dubrovački list / [odgovorni urednik Stijepo M. Bjelovučić], God.1, br.1 (2.
februara 1924) -god.5, br.50 (24.decembra 1928) Dubrovnik : Odbor Dubrovačkog
lista, 1924-1928, 47 cm, Tjedno izlaženje.
DNJN: Dumo i njegov narod : vjesnik župe Hrasno Hercegovina / [izdaje i odgovara
Stjepan Batinović], izlazi polugodišnje, Župa Hrasno Hercegovina, 1965-1981, 17
sv.; također: Dumo i njegov narod, I., II. i III, Zagreb 1998. (reprint).
GT: Glas Trebinja, God. 1, br. 1 (1953) – (u biblioteci Muzeja Hercegovine u Trebinju
raspoloživo do 1989, bez 1968-1969). Trebinje : Centar za informisanje, kulturu i
obrazovanje, 42 cm
O: Osvit / [odgovorni urednik Stjepan Radulović] God.1,br.1(27.srpnja 1898)-
[god.10,br.135(31.decembra 1907)]. Mostar, 1898-1907. 39 cm, polutjednik.
NS:   Narodna sloboda :list za politiku, prosvjetu i gospodarstvo  [odgovorni urednik
Gjuro Kramer]. God.1,br.1(2.siječnja 1919)-god.14,br.20(20.kolovoza 1932).
Mostar : Hrvatska tiskara, 1919-1932. 48 cm (Od god.1,br.33(1919)-
god.11,br.2(1929) podnasl.: glasilo Hrvatske pučke stranke za Hercegovinu. Od
god.5,br.1(1923) izdavač: Konzorcij "Narodne slobode".  Polutjednik / tjednik.
Pp:  Poljoprivredni pregled : časopis za unapređenje poljoprivrede, 1 (1952)-26 (1984),
Sarajevo, 1952-1984.
Vr:   Vrutak, list Društva prijatelja starina župe Hutovo, Hutovo, lipanj 1999., god I,
br.1. – god. 5., b. 10. listopad, 2003.

460
Bibliografija - necitirani radovi

Absolon, Karel 1978. Dinarski planinski lanac – opšti uvod. Naš krš IV, 4, Sarajevo, str.
3–13.
Alfirević, S. 1966. Hydoroeological investigations of submarine springs in the Adriatic.
Assoc. intern. Hydrogéol. (Belgrade 1963), 6, Beograd, 255-264.
Alfirević, Slobodan 1969. Jadranske vrulje u vodnom režimu dinarskog primorskog krša
i njihova problematika. Krš Jugoslavije, 6, Zagreb, 1969. 183-202.
Aljančić, Marko 1961. Biospelološka raziskovanja in jamski laboratoriji. Proteus (1960–
61), XXIII, 4-5. Ljubljana, str. 112-117.
Aljančić, Marko 1961. Prehrana močerila. Proteus (1960–61), XXIII, 8. Ljubljana, str.
224-225
Aljančič M, Bulog, B Kranjc, A, Josipovič, D, Sket B & Skoberne P 1993. Proteus:
skrivnostni vladar kraške teme. Ljubljana. Vitrum, 1993. 75 str.
Aljinović, Bruno, 1984:  Najdublji seizmički horizonti sjeveroistočnog Jadrana :
disertacija, Prirodoslovno-matematički fakultet – fizika, Zagreb,  265.
Andrić, Viktor, 1978. Neke geološke karakteristike krša Bosne i Hercegovione. Naš krš
IV, 4, Sarajevo, str. 33–42.
Apfelbeck, Viktor 1892, Neue Höhelnkäfer aus Süd-Bosnien. Sarajevo, GZM 1–5.
Aranđelović, Dušan; Milanović, Petar; Filip, Anton i Ramljak, Pavo, 1975. Utvrđivanje
prostornog položaja karstnih kanala. Hidrologija i vodno bogatstvo krša, Zbornik
(prva verzija) jugoslovensko-američkog simpozijuma održanog u Dubrovniku od
2. do 7. juna 1975. godine. Sarajevo, juli 1975. godine, 1-17.
Artić, Miroslav 2003. O simboličkoj viziji prirode u kršćanskoj tradiciji. Socijalna
ekologija, vol 12, br. 3-4, Zagreb, 165-175.
Audra, P, Bini, A, Gabrovšek, F, Häuselmann, P, Hobléa, F, Jeannin, P-Y,  Kunaver, J,
Monbaron, M,  Šušteršič, F, Tognini, P, Trimmel, H & Wildberger, A. 2007. Cave
and Karst evolution in the Alps and their relation to paleoclimate and
paleotopography. Acta carsologica 36/1: 53-68
Babić, Branimir i Zagorec, Mijo 1974. Neka ispitivanja radi rješavanja problema
vodopropusnosti dna gornjeg kompenzacionog bazena «Popovo polje». Zbornik
radova Institut građevinarstva Hrvatske, 1, Zagreb, 312-329.
Babić, K. 1922. Ueber die drei Atyiden aus Jugoslawien. Glasnik Hrvatskog
prirodoslovnog društva, 34(3), Zagreb, str. 300–306.
Bać, Josip 1978. Prof. dr. Karel Absolon. Naš krš IV, 4, Sarajevo, str. 15–16.
Bahun, Stjepan 1975. Standardne oznake pregledne i hidrogeološke karte krških terena.
Hidrologija i vodno bogatstvo krša, Zbornik (prva verzija) jugoslovensko-
američkog simpozijuma održanog u Dubrovniku od 2. do 7. juna 1975. godine.
Sarajevo, juli 1975. godine, 1-7.

461
Barbalić, Zoran 1975. Karakteristike vodoprivrednih sistema zatvorenih kraških polja.
Hidrologija i vodno bogatstvo krša, Zbornik (prva verzija) jugoslovensko-
američkog simpozijuma održanog u Dubrovniku od 2. do 7. juna 1975. godine.
Sarajevo, juli 1975. godine, 1-10.
Bartel, Karlo 1957. Vodoprivredni problemi kraškog područja u Bosni i Hercegovini.
Krš Bosne i Hercegovine, Savezno savjetovanje o kršu u Splitu 1957. sv. III, 197-
199.
Basler, Đuro 1979. Znamenitosti sa arheološkog stanovišta na prostoru Trebinje – Stolac
– Mostar. Naš krš, V, 6, Sarajevo, str. 82–84.
Basler, Đuro 1988. Arheološki spomenici na području Trebinjske biskupije. Tisuću
godina Trebinjske biskupije. Priredio: Ivica Puljić, Vrhbosanska visoka teološka
škola Sarajevo, str. 31–40.
Basler, Đuro i Mulaomerović, Jasminko 1986. Arheološka istraživanja u pećinama
Bosne i Hercegovine do Drugog svjetskog rata. Naš krš XII, 21, Sarajevo, str. 71–
76.
Bašagić, Mirza 1979. Geološke i fizičkogeografske karakteristike kraških terena i
podzemnih prostora. Naš krš, V, 6, Sarajevo, str. 15–20.
Bašagić, Mirza 2003. O reljefu i krškom procesu na primjeru istočne Hercegovine.
Geološki glasnik 35. Sarajevo, 2003?. str. 357-449.
Behlilović, S. 1958. Geološka građa područja rijeke Trebišnjice (Die geologische
Beschaffenahit des Flussgebietes der Trebišnjica). Geološki glasnik, 2, Sarajevo,
21-34.
Benović, Adam 2001. Coastal menagement in the protected area of the Bay of Mali Ston
– historical approach. Upravljanje zaštićenim područjem Malostonskog zaljeva –
povijesni pristup. Naše more 48 (5-6). 219-221.
Bijelić, Matija 1890. Dva starobosanska natpisa u Vlahovićima. Glasnik Zemaljskog
muzeja, godina II, knjiga II, Sarajevo, 225-228.
Blum, Winfied E. H. 1999. Sustainble land use and enviromental protection. ANUBIH,
Posebna izdanja, knjiga CIX, Odjeljenje prirodnih i matematičkih nauka, knjiga
16. Korištenje tla i vode u funkciji održivog razvoja i zaštite okoliša. Str. 61-68.
Bogičević, Vojislav 1957. Cvijićeva ekskurzija u spisima Sarajevskog «Crnog
Kabineta». Geografskog društva iz Beograda, 37/1957., 91-98.
Bohinc, Valter 1973. Die Erforschung des jugoslawischen Karstes in iher Bedeutung für
dei Entwicklung des Spelaölogie. Actes IVe CIS, 1-2, Ljubljana, 85-92.
Bokan, Radmilo 1983. Turističko korištenje pećine Vjetrenice i šireg područja
jugozapadne Hercegovine. Naš krš IX, 14–15, Sarajevo, str. 143–152.
Bole, Jože 1960. K problematiki rodu Lanzaia brusina (gastropoda). Biološki vestnik
VII, Ljubljana, str. 55–59.
Bole, Jože 1961. Nove hidrobide (gastropoda) iz podzemeljskih voda zahodnega
Balkana. Biološki vestnik IX, Ljubljana, str. 59–69.

462
Bole, Jože 1961. O nekaterih problemih proučevanja subterane malahofavne. Drugi
jugoslavenski speleološki  kongres, Split i Dalmatinska zagora 1–4.VI 1958,
Zagreb, str. 161–165.
Bole, Jože 1966–67. Ohranimo podzemljski živalski svet nedotaknjen, Proteus XXIX,
9–10, Ljubljana, str. 272–273.
Bonacci, Ognjen 1986. Polja u kršu – Utjecaj čovjeka na promjenu hidrološkog režima,
Acta carsologica XIV–XV. (1985–86), Ljubljana, str. 229–238.
Bošković – Stuli, Maja 1988. Pripovijetke i predaje iz Dubrovačkog primorja. Zbornik
Dubrovačkog primorja i otoka II, Dubrovnik, 323-367.
Botosaneanu, Lazare ed. 1986. Stygofauna Mundi. A Faunistic, Distributional and
Ekological Synthesis of the World Fauna inhabiting Subterranean Waters
(incluiding the MarineInterstitial). Institut of Taxonomic Zoology, Univerzity of
Amsterdam, str. 740.
Božičević, Srećko 1971. Razvoj speleoloških istraživanja Dinarskog krša. Simpozij o
zaštiti prirode u našem kršu, Zagreb, 2. i 3. listopada 1970. JAZU, Zagreb, 1971.
str. 45-62.
Božičević, Srećko 1983. Kroz naše špilje i jame. Zagreb, str. 72.
Božičević, Srećko 1991. Jame kao grobnice. Zagreb, 79.
Božičević, Srećko 1992. Fenomen krš. Zagreb, str. 104.
Božić, Vladimir 1979. Prvi nacrti speleoloških objekata. Naš krš, V, 7, Sarajevo, str. 71–
77.
Bralić, Ivo 1999. Krajobrazno diferenciranje i vrednovanje s obzirom na prirodna
obilježja. U: Krajolik : sadržajna i metodska podloga krajobrazne osnove
Hrvatske. – Zagreb, 101-109.
Buljan, Renato 1999. Značenje strukturnog modela u razradi zahvata i zaštite podzemnih
voda izvorišnog područja Omble kraj Dubrovnika. Disertacija. Rudarsko-
geološko-naftni fakultet Sveučilišta u Zagrebu. Zagreb 1999. str. 154.
Buljan, Renato; Prelogović, Eduard i Paviša, Tomislav 2000. Izvorište Ombla.  Zbornik
radova 2. Hrvatski geološki kongres Cavtat – Dubrovnik 17-20.5.2000, Zagreb,
555-560.
Bura, Dimitrije 1957. Statistika krša Jugoslavije. Krš Jugoslavije, Savezno savjetovanje
o kršu u Splitu 1957. sv. V, 67-96.
Burger, J. (2000). Landscapes, tourism, and conservation. Science of the Total
Environment 249(1-3): 39-49.
Bušatlija, Ibrahim 1972-1973. Kras Bosne i Hercegovine, osnovne  odlike. Geografski
pregled, sv. XVI-XVII., Sarajevo, 5-7.
Bušatlija, Ibrahim 1980, Kraške luke. Naš krš, vol. VI, br. 8, 47-51.
Bušatlija, Ibrahim i Mladenović, Joco 1979a. Mikrostrukture i morfološke karakteristike
Vjetrenice. Naš krš, V, 6, Sarajevo, str. 74–77.

463
Bušatlija, Ibrahim i Mladenović, Joco 1979b. Geomorfološke i hidrografske
karakteristike prostora (Vjetrenice). Naš krš, V, 6, Sarajevo, str. 77.
Buturović, Adem 1957. O sistematici, biologiji i biogeografiji Trichoniscusa Jugoslavije.
Godišnjak Biološkog instituta Sarajevo, X, 1–2, Sarajevo, str. 3–
Cheret, Ivan 1974. Posljedice izgradnje brane na okolinu (Generalni izvještaj za temu 40
pod istim naslovom na XI kongresu Medjunarodnog komiteta za visoke brane –
Madrid 11. – 15. juna 1973.). Vodoprivredni problemi krša (VPK), Bilten
poslovne zajednice za izučavanje vodoprivrednih problema krša, br. 6, Sarajevo,
septembar 1974, str. 1-76.
Cifrić, Ivan 2000. Održivi razvoj i strategija zaštite okoliša. Socijalna ekologija, vol 9.
br. 3 Zagreb, 2000. str. 233-248.
Cifrić, Ivan 2002. Dubinski ekološki pokret. Socijalna ekologija, vol 11, br. 1-2, Zagreb,
29-55.
Crkvenčić, Ivan 1957. Prigorje planinskog niza Ivančice. Evolucija agrarnog pejzaža.
Geografski glasnik 19, Zagreb, 7-59.
Cvitanović, Nada 1978. Izlet u Vjetrenicu. Naš krš, vol. IV, broj 4, Sarajevo 1978. str.
49-52.
Čičić Safet 1998. Karbonatne facije u geološkoj građi terena Bosne i Hercegovine /
Carbonates facies in geological costitution of the terrain of Bosnia and
Herzegovina. Naš krš, Sarajevo, 31, 3-37.
Čustović, Hamid, Bisić-Hajro 1999. Površinski oticaj i nanos u funkciji nagiba i
pokretljivosti tla vegetacijom na lokalitetu Dubljani u Popovom polju. ANUBIH,
Posebna izdanja, knjiga CIX, Odjeljenje prirodnih i matematičkih nauka, knjiga
16. Korištenje tla i vode u funkciji održivog razvoja i zaštite okoliša. Str. 291-301.
Dadić, Žarko 1962. Mlinice u Ravnom i Boškovići, Almanah Bošković 1961-1962,
Zagreb 1962., str. 255-258.
Daneš, J.V. 1936. Pregled geografske literature. Jovan Cvijić: Geomorfologija.
Morphologie Terrestre. Knjiga prva. Glasnik Geografskog društva 12, Beograd,
1926, 148-149.
Dautbegović, Almaz (ur.) 1998. Spomenica stogodišnjice rada Zemaljskog muzeja
Bosne i Hercegovine 1888-1988. Sarajevo, str. 511.
Derner, Oto 1983. Dubrovnik i željeznica. Dubrovački horizonti, br.23, god. 15, Zagreb,
str. 29-37.
- 1978. Diskusija, nacrt zaključaka, prijedlozi iz ankete. ANUBiH, Posebna izdanja
XXXIX. Knj. 7 Odjeljenje tehničkih nauka. Prvi kolokvij o prirodnim resursima
Bosne i Hercegovine. Sarajevo 1978. str. 129-157.
- 1978. Diskusija. Završna riječ, zaključci.  ANUBiH Posebna izdanja XXXVII. Knj.6.
Odjeljenje tehničkih nauka. Savjetovanje o aktuelnim vodoprivrednim problemima
Bosne i Hercegovine. Sarajevo 1978. str.121- 156 str.

464
Dizdarević, Muso 1969. Periodicity in the acitivity of Marifugia cavatica Absolon and
Hrabe. Actes IVe CIS, 4-5, Ljubljana, 63-64.
Draganović, Krunoslav Stjepan 1991. Masovni prijelazi katolika na pravoslavlje
hrvatskog govornog područja u vrijeme vladavine Turaka. Mostar, str. 165.
Dugački, Zvonimir (Ur) 1942. Zemljopis Hrvatske, Opći dio, I. svezak, Zagreb, str. 384.
Dujaković, Goran 2004. Pećine i jame Republike Srpske = Caves in the Republic of
Srpska. Srpsko Sarajevo, Zavod za udžbenike i nastavna sredstva, 327.
Ferenc, Mitja 2005.  Prikrito in očem zakrito : prikrita grobišča 60 let po koncu druge
svetovne vojne, Celje, Muzej novejše zgodovine, 124 str.
Fukarek, Pavle 1950. Materijal za bibliografiju o kršu. Sarajevo : Svjetlost, 1950, str.
221.
Fukarek, Pavle i Ržehak, Viktor 1956. Neka razmatranja o zaštiti prirode i prirodnih
rijetkosti u Bosni i Hercegovini. Naše starine, III, Sarajevo, str. 275–286.
Fukarek, Pavle 1957. Fitocenološka raspodjela bosanskog i hercegovačkog krša. Krš
Bosne i Hercegovine, Savezno savjetovanje o kršu u Splitu 1957. sv. III, 139-143.
Fukarek, Pavle 1978. Prirodni resursi biljnog svijeta Bosne i Hercegovine. ANUBiH,
Posebna izdanja XXXIX. Knj. 7 Odjeljenje tehničkih nauka. Prvi kolokvij o
prirodnim resursima Bosne i Hercegovine. Sarajevo 1978. str. 107-114.
Galić, B. 2002. Politička ekologija i zelena politika. Socijalna ekologija, vol 11, br. 1-2,
Zagreb, 1-14.
Gams, Ivan 1973. Some Speleological Characteristics of the Dinaric Karst. Actes IVe
CIS, 1-2, Ljubljana, 147-149.
Gams, Ivan and Gabrovec, Matej 1999. Land use and human impact in the Dinaric
Karst. Int. J. Speleol. 28 B (1/4), 55-70.
Glavač, Vjekoslav 2001. Znanstvene osnove ekologije, zaštite prirode i okoliša.
Ekološki leksikon, Zagreb, 15-44.
Graljuk, Boris 1980. Arheologija i arheološki nalazi u podzemlju. Naš krš, VI, 9,
Sarajevo, str. 87–96.
Gušić, Branimir 1971. Čovjek i priroda u krasu kroz stoljeća. Simpozij o zaštiti prirode u
našem kršu, Zagreb, 2. i 3. listopada 1970. JAZU, Zagreb, 1971. str. 7-23.
Gušić, Mirjana i Branimir 1960. Kras ili krš. Krš Jugoslavije, 2, Zagreb, 1960. 5-20.
Habe, France 1954. Prvi jugoslavanski speleološki kongres. Proteus (1953–54), XVI,
Ljubljana, str. 190–192.
Habe, France 1975. Naloge jamarjev pri zašćiti kraškega podzemlja. Naše jame, 17,
Ljubljana, str. 173–178.
Habe, France 1980. Problem zaštite podzemnog svijeta Jugoslavije. Sedmi
jugoslovenski speleološki kongres Herceg-Novi 1976, Titograd, str. 143–149.
Habič, Peter 1969. Hidrografska rajonizacija krasa v Sloveniji. Krš Jugoslavije, 6,
Zagreb,1969. 79-91.

465
Habič, Peter 1994. Kraško okolje i njegovo varovanje. U: Zbornik, Auguštin Lah (ur),
Okolje v Sloveniji. Ljubljana, 1994, str.297-284.
Hadži, Jovan 1949–50. Jamski paščipalci. Proteus XII, 3, Ljubljana, str. 93–86.
Hadži, Jovan 1952. Prispevki k poznavanju domače favne. Proteus, 1, Ljubljana, str.
152–153.
Hadži, Jovan 1955. Značaj pećinske faune za speleologiju i biologiju. Prvi jugoslovenski
speleološki kongres, Postojna 21–24.1954, Ljubljana, str. 73–78.
Hadži, Jovan 1961. Napredak poznavanja pećinske faune dinarskog krasa. Drugi
jugoslavenski speleološki kongres, Split i Dalmatinska zagora 1–4.VI 1958,
Zagreb, str. 155–159.
Herak, M. 1957. Geološka osnova nekih hidrogeoloških pojava u Dinarskom kršu
(Geologische Grundlagen einiger hydrologischen Erscheinungen im Dinarischen
Karst). II kongres geologa Jugoslavije, Sarajevo, 523-539.
Herak, Milan 1971. Neke specifičnosti Dinarskog krša. Simpozij o zaštiti prirode u
našem kršu, Zagreb, 2. i 3. listopada 1970. JAZU, Zagreb, 1971. str. 25-34.
Herak. M. 1984. Geologija. Postanak, tektonika i dinamika zemlje, razvojni put zemlje i
života, geološka građa kontinenata i oceana. Zagreb, str. 432.
Herak, Milan, Bahun, Stjepan i Magdalenić, Antun 1969. Pozitivni i negativni utjecaji
na razvoj krša u Hrvatskoj. Krš Jugoslavije, 6, Zagreb, 1969. 45-72.
Herak, Milan; Magaš, Blaženka; Sarić, Avdo i Habe, Franc 1976. Prilog bibliografiji
krša Jugoslavije (1666-1874). Krš Jugoslavije 9/3. Zagreb, 81-149.
H. K. S. 1982. Kiefer (85 Birthdays). Monoculus, Nr. 5, str. 4–5.
Jagodić, Siniša 1957. Ekonomski problemi krša u Bosni i Hercegovini. Krš Bosne i
Hercegovine, Savezno savjetovanje o kršu u Splitu 1957. sv. III, 203-230.
James, Peter i Thrope, Nick 2007. Drevni izumi, Zagreb, 672.
Janežić, Zvonimir 1981. Poslovna zajednica za izučavanje vodoprivredne problematike
krša. Naš krš, vol. VI, broj 10-11, Sarajevo, 1981, str. 15-22.
Jevđević, Vujica 1975. Moderni pristupi hidrološkim i vodoprivrednim sistemima krša.
Hidrologija i vodno bogatstvo krša, Zbornik (prva verzija) jugoslovensko-
američkog simpozijuma održanog u Dubrovniku od 2. do 7. juna 1975. godine.
Sarajevo, juli 1975. godine, 1-9.
Jovanović, Radoslav 1975. F. Katzer kao hidrogeolog. Geološki glasnik 20. Sarajevo,
1975. str. 185-194.
Jovanović, Radoslav 1978. O prirodnim resursima Bosne i Hercegovine. ANUBiH,
Posebna izdanja XXXIX. Knj. 7 Odjeljenje tehničkih nauka. Prvi kolokvij o
prirodnim resursima Bosne i Hercegovine. Sarajevo 1978. str. 13-19.
Jovanović, Radoslav i Avdagić, Izet 1981. Neka pitanja o razvoju i hidrogeološkoj
funkciji karstnih polja. Naš krš, vol. VI, broj 10-11, Sarajevo, 1981, str. 55-78.

466
Jurković, Sonja 1999. Perceptivne vrijednosti krajobraza Hrvatske. Studija za vizualno
determiniranje krajobraza. U: Krajolik : sadržajna i metodska podloga krajobrazne
osnove Hrvatske. – Zagreb, 121-165.
Kapel, Anton 1975. Katastar pećina i jama u Bosni i Hercegovini. Naše jame, 17,
Ljubljana, str. 61–62.
Kapel, Anton 1979. Neka značajnija ispitivanja pećine Vjetrenice. Naš krš, V, 6,
Sarajevo, str. 71–74.
Kapel, Anton 1980. Zaštita speleoloških objekata u Bosni i Hercegovini. Naš krš, VI, 9,
Sarajevo, str. 61–66.
Kapel, Anton 1986. Pećina Vjetrenica, Bibliografija radova (1585–1985). Naš krš, XII,
21, Sarajevo, str. 97–103.
Karaman, Stanko 1932. Beitrag zur Kenntnis der Susswasser Amphipoden (Amphipoden
unterirdischer Gewasser). Prirodoslovne raspave, 2, Ljubljana, str. 179–232.
Karaman, Stanko 1950. Zwei neue Arten unterirdischer Amphipoden von Popovo polje
in der Hercegovina. Academ. Serbe des Sciences, Monographies T, CLXIII,
Beograd,
Karaman, Stanko 1952. Prilozi poznavanju nifarga Hercegovine i južne Dalmacije.
(Beiträge zur Kenntnis der Niphargus – Arten der Hercegovina und
Süddalmatiens). Prir. Istr, JAZU, Zagreb, 25, str. 45–55.
Karaman, Stanko L. 1954a. Über die jugoslavischen Arten des genus Monolistra (isop)
(Za jugoslovenskite vidovi od rodot Monolistra). Acta Musei Macedonici
Scientarum Naturalium, Tom II, 6/17, Skopje, str. 124–143.
Karaman, Stanko L. 1955. Asellus cavaticus schiödte und seine nächtverdwandten.
(Asellus cavaticus schiödte i njegovite srodnici). Acta Musei Macedonici
Scientarum Naturalium, Tom III, 1/23, Skopje, str. 1–28.
Katzer, F. 1920. Minerali Bosne i Hercegovine. Klasa elemenata. GZM XXXII. 3. i 4.
Sarajevo, str. 227–244.
Katzer, Friedrich 1926. Geologija Bosne i Hercegovine. Sv. 1. : sa jednom tablom i 136
slika u tekstu / od Fridriha Kacera ; preveli T. Jakšić i M. Milojković. – Sarajevo :
Direkcija državnih rudarskih preduzeća, 1926 (Sarajevo : Državna štamparija). -
527 str., [1]geol. tabla : ilustr.; 27 cm Tekst ćir.
Košček, V, Aničić, B., Bužin, M. 1999. Opći okvir zaštite krajobraza za Krajobraznu
osnovu Hrvatske – Poljodjelski krajobrazi. U: Krajolik : sadržajna i metodska
podloga krajobrazne osnove Hrvatske. – Zagreb, 34-73.
Kovačević, Jovo 1965. Iskop tunela i betoniranje tunelske obloge na II dionici I
dovodnog tunela – HE Dubrovnik. Trebišnjica: hidroenergetski sistem : simpozij o
izgradnji. Trebinje, 1965. str. 347.
Kovačević, Radomir 1957. Projekat Hidroelektrane «Dubrovnik». Elektroprivreda god.
X, br. 10,1957. Beograd, 475-483.

467
Knez,  M., Slabe, T., Šebela, S. 2004. Karst uncovered during the Bič-Korenitka
motorway  construction (Dolenjska, Slovenia) = Kras, razkrit pri gradnji avtoceste
med Bičem in Korenitko (Dolenjska, Slovenija). Acta carsol., 2004, 33/ 2, str. 75-
89.
Kranjc, Andrej A. 1982. Istorijske metode istraživanja krških voda na Dolenjskom
(Slovenija). Naš krš, vol. VI, broj 12-13, Sarajevo, 1982, str. 3-10.
Kranjc, Andrej 2007b.   Regional karstology. U: Učno gradivo 2 [Elektronski vir]. -
Postojna : Znanstveno raziskovalni center SAZU, Inštitut za raziskovanje krasa ;
Nova Gorica : Univ., Fak. Za podiplomski študij, Podipl. program Krasoslovje,
2007. - Str. 1-29.
Kranjc, Andrej 2007d. Theories on karst morphology. U: Učno gradivo 2 [Elektronski
vir]. - Postojna : Znanstveno raziskovalni center SAZU, Inštitut za raziskovanje
krasa ; Nova Gorica : Univ., Fak. Za podiplomski študij, Podipl. program
Krasoslovje, 2007. - Str. 1-20.
Krešić, Neven 1988. Karst i pećine Jugoslavije. Beograd, str. 149.
Krznar, Tomislav 2007. René Descart i suvremeno shvaćanje prirode. Socijalna
ekologija, vol 16, br. 1, Zagreb, 59-78.
Kupusović, Tarik i Nuhić, Dalila 1999. Vodne akumulacije u Bosni i Hercegovini: da ili
ne. ANUBIH, Sarajevo, knjiga CIX.,69-92.
Lakušić, Radomir 1987. Horološko-hronološka i ekološko-filogenetička diferencijacija
endemičnih biljnih vrsta na Dinaridima. Naučni skup Zaštita endema u živom
svijetu Jugoslavije. ANUBiH. Posebna izdanja, knjiga LXXXIII, Odjeljenje
prirodnih i matematičkih nauka, knjiga 14.  1987. Sarajevo. 159-166.
Lakušić, Radomir 1989. Ekološka diferencijacija bosansko-hercegovačkog prostora.
Glasnik Zemaljskog muzeja NS, PN 28, Sarajevo, 1989, 97-102.
Latinger, Romana i Meštrov, Milan 1984. Pregled dosadašnje biološke djelatnosti
domaćih istraživača podzemnih voda Jugoslavije. Deveti jugoslavenski speleološki
kongres, Karlovac 17–20. X 1984, Zbornik predavanja, Zagreb, str. 153–167.
Leiner, Srećko 1981 Rod Paraphoxinus (Cyprianidae, Pisces) u vodama Jugoslavije.
Speleolog XXVIII–XXIX, Zagreb, 1980–81, str. 13–18.
Lučić, Ivo 1997. Vojna sudbina Popova u Domovinskom ratu U: Humski zbornik; 3.
Ravno, Zagreb 1997. str.237-278.
Lučić, Ivo 1999. Decemannuus anophthalmus Vjetrenicae (Ćoravo desetljeće
Vjetrenice), kronika, Naš krš, 32, Sarajevo, 1999. str. 91-92.
Lučić, Ivo 2000. Blago južnoga krša (Šipun, Ponikva, Babja peć, Crnulja, Močiljska
špilja, Žira, Mrcine, Doljašnica, Špilja Karle, Provalija, Baba, Poganjača i
Vjetrenica). Dubrovački list 13.9.2000- 28.12.2000..
Lučić, Ivo 2001. U novi ciklus osvajanja mraka. Oslobođenje 19.1.2001, Sarajevo, 10.
Lučić, Ivo 2002a. Zoolog Franjo Nikolić 1922.-1977. (I.-VI): Dubrovački list, 17.
travnja - 22. svibnja 2002.

468
Lučić, Ivo 2002b. Nagrđivanje zavičaja kao oblik čuvanja tragične povijesti. Vrutak,
Hutovo godina 4, broj 7, srpanj 2002. str. 6.-7.
Lučić, Ivo 2003a. Zakašnjeli requijem, Motrišta, Mostar, 27, lipanj 2003, str. 177-184.
Lučić, Ivo 2003b. Vjetrenica – radno i svečano obilježeno 90. godina organizirane
speleologije u BiH. Naš krš, 35, Sarajevo, 2002. str. 83-86.
Lučić, Ivo 2003d. Suzzallo, Henry (1875.-1933.). Vrutak, Hutovo, godina 5, broj 10,
listopad 2003. str. 62-64.
Lučić, Ivo 2004. Vjetrenica cave – the first natural property of karst of Bosnia-
Herzegovina at the doorstep of the World heritage list. International workshop:
Forum on Karst and World Heritage in Europe Postojna, November 3rd – 7th, 2004
Lučić, Ivo 2005a. O karti dinarskog  krša i problemi s popularizacijom. Radionica za
novinare “Dinarski krš” Hrvatskog novinarskog društva, Paklenica, 17-18. lipnja
2005.
Lučić, Ivo 2006b. U leglu najvećeg biodiverziteta. Hrvatska revija 3, Godište VI. /
2006., Zagreb
Lučić, Ivo 2006c. Popovo polje: thirty years after drenaige. 14. International carstologic
school, Postojna, 2006.
Lučić, Ivo 2007a. Gornji horizonti i Donja Neretva. Hrvatska vodoprivreda XVI, 171,
ožujak 2007, Zagreb, 9-17.
Lučić, Ivo 2007c. Vjetrenica i Ombla – prezrene sestre u kršu. Hrvatska vodoprivreda,
kolovoz 2007. 175/176 Zagreb, 22-30.
Lučić, Ivo 2007d. Bosanske rijeke života. Meridijani 113, Samobor, 12-24.
Lučić, I; Bakšić, D; Mulaomerović, J; Ozimec R. 2005. Recent research into Vjetrenica
and the current view of the cave regarding its candidature for the World Heritage
List. 14th UIS International Congress of Speleology (ICS), Athens, August 21-28,
2005.
Luković, Milan 1969. Kako najcelishodnije organizovati proučavanja našeg karsta. Krš
Jugoslavije, 6, Zagreb, 1969. 39-44.
Makovac – Dijak, Vjakoslav 1956. Prikaz idejnog projekta brane «Grančarevo».
Elektroprivreda god. IX, br. 6,1956. Beograd, 311-320.
Malez, Mirko 1970. Pećine na području između Popova polja i Dubrovnika. Krš
Jugoslavije, 7/2, JAZU, Zagreb, str. 21–68.
Malez, Mirko 1987. Spiljski medvjed (Ursus spelaeus Rosenm.&Heinroth) iz pećine
Đurkovine u Hercegovini. Geološki glasnik 30, Sarajevo, 71-100(?)
Malez, Mirko i Lenardić – Fabić, Jadranka 1988. Prilog poznavanju povijesti
speleoloških istraživanja u Bosni i Hercegovini. Naš krš XIV. 24–25. Sarajevo, str.
169–176.
Malinar, Hrvoje 1978. Planinarski speleološki rječnik. Zagreb, str. 37, (rukopis).

469
Markešić, Ivan 1997. Opće političke i vojne prilike u BiH s posebnim osvrtom na
Ravno. U: Humski zbornik; 3. Ravno, Popovo: četiri slike iz povijesti kraja.
Ravno, Zagreb 1997. str. 207-222.
Marković, Jovan Đ. 1988. Enciklopedijski geografski leksikon Jugoslavije. Sarajevo, str.
320.
Matić, Vidan i Pandurović, Nada 1965. Prethodna istraživanja i ispitivanja građevinskog
materijala za HE Trebišnjicu. Trebišnjica: hidroenergetski sistem : simpozij o
izgradnji. Trebinje, 1965. str. 347.
Matjašič, Janez 1956. Trematod iz jamske kozice Troglocaris. Biološki vestnik, 7,
Ljubljana, str. 74–75.
Matjašič, Janez 1958. O vjetreniških troglokariskih. (Über zwei Troglocaris-Arten aus
Vjetrenica). Biološki vestnik, 7, Ljubljana, str.75–80
Matjašič, Janez 1958. Marifugijska favnula. Treći jugoslavenski speleološki kongres,
Sarajevo 1962, Sarajevo, str. 155–156.
Matjašič, Janez 1962. Nova jamska folikulinida (euculiata, heterotricha) iz Hercegovine.
Biološki vestnik 10, Ljubljana, str. 49–53.
Medarić Jura 1960. Područje krša kao ekonomski problem u svijetlu savjetovanja o kršu
Jugoslavije 1958 i naših ekonomsko-političkih ciljeva. Krš Jugoslavije, 2, Zagreb,
1960. 21-58.
Meštrov, Milan 1970. Biološka istraživanja podzemnih intersticijskih voda Jugoslavije.
Peti jugoslavenski speleološki kongres, Skopje i Ohrid 15–20. 9. 1968, Skopje, str.
197–203.
Michieli, Štefan 1961. Pripevek pozvavanju evolucijskega mehanizma troglobionitov.
Drugi jugoslavenski speleološki  kongres, Split i Dalmatinska zagora 1–4.VI 1958,
Zagreb, str.199-203.
Mihevc, Andrej 1989. Pohod po jamah Dinarskega krasa. Naše jame 31, Ljubljana, str.
102–104.
Mihevc, Andrej 1995. Use of the Caves as Mass-Graveyards in Slovenia. Acta
Carsologica, XXIV, Ljubljana, 377-385.
Mihevc, A, Slabe, T & Šebela, S. 1998. Denuded caves - an inherited element in the
karst morphology, the case from Kras. Acta carsologica, 27/1,1998, 165-174.
Mikšić, Sofija i Basler, Đuro 1979. Pećina Vjetrenica. Naš krš V, 6, Sarajevo, str. 69–84.
Miladinović, Milašin 1981.Pregled tektonskih područja Boke Kotorske i jugoistočne
Hercegovine. Geološki glasnik 26. Sarajevo 1981. str. 63-68.
Milanović, P. 1971a. An attempt at definig the routes of the Karst System of Ponikva in
Popovo polje. Bulletin Scientifique, Section A – Tome 16, No 3-4, pg 77-79.
Milanović, Petar 1971b. Pokušaj utvrđivanja trase podzemnog toka karsnog sistema
Ponikve u Popovom polju pomoću radioaktivnog izotopa Br-82. Geološki glasnik
15, Sarajevo 1971, str. 319-326.

470
Milanović, P. 1971c. Savremene metode primenjene u toku istraživanja hidrogeoloških
karakteristika Popova polja (The modern methods apllied within exploration of
hydrogeological
characteristics
of
Popovo
polje).
Zbornik
radova
1.
jugosolovenskog simpozija hidrogeol. inž. geol. Hercegnovi (1971), Beograd, 151-
156.
Milanović, Petar 1975. Režim voda u dubokom karstu na primjeru sliva Omble.
Hidrologija i vodno bogatstvo krša, Zbornik (prva verzija) jugoslovensko-
američkog simpozijuma održanog u Dubrovniku od 2. do 7. juna 1975. godine.
Sarajevo, juli 1975. godine, 1-18.
Milanović, Petar 1977. Hidrogeologija karstne izdani Ombla. Geološki glasnik, Sarajevo
22, 187-245.
Milanović, Petar 1979b. Značaj speleologije u hidrotehničkim zahvatima na karstu
istočne Hercegovine – historijski pregled. Naš krš, vol. V, broj 7, Sarajevo, 1979,
9-14.
Milićević, Milorad 1975. Uzicaj vještačkih akumulacija na promjene prirodnog
plavljenja uzvodnih kraških polja. Hidrologija i vodno bogatstvo krša, Zbornik
(prva verzija) jugoslovensko-američkog simpozijuma održanog u Dubrovniku od
2. do 7. juna 1975. godine. Sarajevo, juli 1975. godine, 1-12.
Milićević, Milorad 1978. Simpozij o uticaju vještačkih jezera na čovjekovu okolinu. Naš
krš, vol. IV, broj 5, Sarajevo 1978. str. 76-77.
Milosavljević, Radmilo 1979. Klimatske karakteristike naših pećina. Naš krš, IV, 5,
Sarajevo, str. 67–71.
Miošić, Neven 1982. Hidrogeološka rajonizacija Bosne i Hercegovine. Geološki glasnik
27, Sarajevo 1982, str. 259-274.
Mladenović, Joco 1979. Inžinjersko-geološke karakteristike stena u pećini s posebnim
osvrtom na njihovu stabilnost. Naš krš, V, 6, Sarajevo str. 79.
Mladenović, Joco i Čerković, Nedeljko 1978. Rješavanje hidrogeoloških problema kod
realizacije projekata podzemnih objekata pumpne HE Čapljina. Zbornik referata
Simpozij o istraživanju, eksploatiranju i gospodarenju podzemnim vodama.
Zagreb, 29-31. III 1978. Zagreb, 379 B-386 B.
Moldovan, O. T., Jalžić, B. & Erichsen, E. 2004. Adaptation of the mouthparts in some
subterranean Cholevinae (Coleoptera, Leiodidae). Nat. Croat., Vol. 13, No. 1.,
Zagreb 1-18.
Mrkonja, Zdravko 2003. Kratak pregled kvaliteta vode u akumulacijama i toku
Trebišnjice. Znanstveno-stručni simpozij s međunarodnim sudjelovanjem Voda u
kršu slivova Cetine, Neretve i Trebišnjice. Mostar, 465-487.
Mueller G. 1931. Sopra due crostacei delle nostre acque carsiche (Troglocaris Schmidti
Dorm. e Sphaeromides Virei Brian). Atti Museo Storia naturale Trieste 11, str.
206–216.

471
Nicod, Jean 2001. Paysages et problemes des karsts dinariques : recueil de documents
Slovénie, Croatie, Bosnie-Herzégovine, Monténégro = Slovenija, Hrvatska,
Bosna-Hercegovina, Crna Gora, 115 str.
Nikolić, Franjo 1954. Evolucija životinjskog svijeta podzemlja. Speleolog II, 3–4,
Zagreb, str. 68–73.
Nikolić, Franjo 1955. Evolucija životinjskog svijeta podzemlja. Speleolog III, 1–2,
Zagreb, str. 12–13.
Nodilo, Natko 1981. Stara vjera Srba i Hrvata. Split, str. 463–503.
Nonveiller, Guido 1981. O stanju speleobiologije u nas i nekim merama za njeno
poboljšavanje. Osmi jugoslovenski speleološki kongres, Beograd, str. 125–138.
Nonveiller, Guido 1995. Découverte dans la chaîne dinarique d'un troisième
Bathysciinae vivant dans la même niche écologique qu'Hadasia vasiceki Müller
1911 (Insecta, Coleoptera: Bathysciinae). Ikartzaleak 19, str. 19–21.
Novak, Dušan, ur. 1988. Gradivo za slovensko speleološko biografijo s bibliografijo.
Naše jame 30, Dodatek, Ljubljana, str. 192.
Novak, Tone i Kuštor, Valika 1890. Favnistične raziskave v jamah Popovega polja in
okolice. Kopenska favna. (Preliminiarno poročilo) [Elaborat]. Murska Sobota, 82.
Numić, M. Refik. 1999. Pesticidi u filozofiji održive poljoprivredne proizvodnje.
ANUBIH, Posebna izdanja, knjiga CIX, Odjeljenje prirodnih i matematičkih
nauka, knjiga 16. Korištenje tla i vode u funkciji održivog razvoja i zaštite okoliša.
Str. 191-196.
Oliver, T. and T. Jenkins, 2003. Sustaining rural landscapes: The role of integrated
tourism. Landscape Research 28(3): 293-307.
Oppitz, Oto 1942. Obličje površine. (u: Dugački, Z. 1942), Opći dio, sv. I, str. 81–147.
Osborne, R. Armstrong L. 2007. The world’s oldest caves: - how did they survive and
what can they tell us? Acta carsologica 36/1:133-142
Ozimec, R. & Lučić, I. 2006. Špilja Vjetrenica – najbogatiji podzemni ekosustav na
svijetu / The Vjetrenica Cave – the Richest Subteranean Ecosystem in the Word. 9.
hrvatski biološki kongres s međunarodnim sudjelovanjem, 23. – 29. rujna 2006.
Rovinj,
Ozimec, R, Lučić, I. 2007. The Vjetrenica Cave (Bosnia & Herzegovina): World
Highest Biodiversity Cave. National Speleological Society Convention Marengo,
Indiana,  July 23rd-27th 2007.
Papeš, J. i Srdić, R. 1969. Opći hidrogeološki odnosi na teritoriji BiH (General
hydrogeological characteristics of the area of Bosnia and Hercegovina,
Yugoslavia). Krš Jugoslavije. JAZU, 6, Zagreb, 93-104.
- 1968. Pećina Vjetrenica and the Popovo polje, SWCC, Cardif, str. 1–6.
Pedroli, B., T. Pinto-Correia, et al., 2006. Landscape - What's in it? Trends in European
landscape science and priority themes for concerted research. Landscape Ecology
21(3 SPEC. ISS.): 421-430.

472
Perović, Latinka 2004: Kako su se izražavali različiti politički interesi u Jugoslaviji?
Polemika između Dobrice Ćosića i Dušana Pirjevca 1961/1962. godine. Dijalog
povjesničara
-
istoričara
9
.
Vršac,
5.-7.
studenoga/novembra
2004.
(http://www.cpi.hr/hr-6952_6_dijalog_povjesnicara_istoricara.htm 2009).
Petrik, Milivoj 1969. Karakteristike voda na dinarskom kršu. Krš Jugoslavije, 6, Zagreb,
1969. 563-579.
Petrik, Milivoj 1975. Karakteristike voda na dinarskom kršu. Hidrologija i vodno
bogatstvo krša, Zbornik (prva verzija) jugoslovensko-američkog simpozijuma
održanog u Dubrovniku od 2. do 7. juna 1975. godine. Sarajevo, juli 1975. godine,
1-10.
Petrović, Borislav i Kovačina, Slobodan 1984. Mlinice u koritu Trebišnjice duž Popova
polja. Deveti jugoslavenski speleološki kongres, Karlovac 17–20. X 1984. Zbornik
predavanja, Zagreb, str. 473–485.
Petrović, Boro 1979a. Pećina Vjetrenica. Uvod, Naš krš, V, 6, Sarajevo, str. 69–71
Petrović, Boro 1979b. Hidrološka problematika Vjetrenice, Naš krš, V, 6, Sarajevo str.
79–80.
Petrović, Dragutin 1981. Sima M. Milojević i istraživanje krasa naše zemlje. Glasnik
Srpskog geografskog društva, LXI–2, Beograd, str. 17–22.
Petrović, Đurica 1988. Prilog proučavanju demografske strukture «Donjih sela»
Dubrovačkog primorja. Zbornik Dubrovačkog primorja i otoka II, Dubrovnik,
289-310.
P-k. 1952. Razgovori, O Vjetrenici. Priroda XXXIX, 7, Zagreb, str. 198–199.
Poljak, Josip 1942. Geologija i tektonska izgradnja. (u: Dugački, Z. 1942) Opći dio, sv.
I, str. 36–80.
Popović, J. 1928. Ljetni stanovi (katuni) na Zelengori. Glasnik Zemaljskog muzeja BiH
40. Sarajevo, 1928. str. 197-186.
- 1983. Pozdravni govor predsjednika poslovodnog odbora RO H.E. na Trebišnjici
Radoslava Runjevića, dipl. ing. Naš krš, vol. IX, broj 14-15, Sarajevo, 1983, str 5-
7.
Pravdić, V. 2000. Gospodarenje okolišem: raskorak između globalizacije i etike.
Socijalna ekologija, vol 9. br. 1-2 Zagreb, 2000. str. 113-123.
Preka, N; Preka-Lipold, N; Knežević, B; Blagojević, S. I Avdagić, I. 1978.
Vodoprivredni aspekti zaštite voda. ANUBiH Posebna izdanja XXXVII. Knj.6.
Odjeljenje tehničkih nauka. Savjetovanje o aktuelnim vodoprivrednim problemima
Bosne i Hercegovine. Sarajevo 1978. str. 85-97.
Pretner, Egon 1959. Doneski k poznavanju rodu Aphaenohis J. Müller. Poročila Acta
carsologica II, Ljubljana, str. 77–95.
Pretner, Egon 1970. Pripombe h katalogu v Laneyrijevi novi klasifikacji. Acta
carsologica V, Ljubljana, str. 343–353.

473
Pretner, Egon 1973. Koloeopterološka fauna pećina i jama Hrvatske, s historijskim
pregledom istraživanja. Krš Jugoslavije, 8/6, Zagreb, str. 101–239.
- 1962. Prirodne rijetkosti i ljepote Bosne i Hercegovine pod zaštitom. Naše starine VIII,
Sarajevo, str. 247–256.
Redenšek, V. 1951. Zaštita prirode. Naše planine, God. III, br. 4-5, Zagreb, str. 132–134.
Redenšek, V.  1952. Naše pećine i njihova zaštita. Priroda, XXXIX, 10, Zagreb, str.
344–348.
Radočić, R., P. De Capoa and B. D'Argenio, 1981: Middle-late Miocenic age of the
preorogenic sedimentation in the Dinaric Carbonate platform domain of
Hercegovina. Ann. Geol. Penins. Balk, Beograd, p. 1-21.
Radočić, R., P. de Kapoe i B. D'Ardeni 1991: Preorogene miocenske naslage na
Dinarskoj karbonatnoj platformi (srednji sektor), južna Hercegovina. Geološki
anali Balkanskog poluostrva, Beograd, 1-21.
Radulović, Živko 1983. Razvoj turizma na području Hercegovine s posebnim osvrtom
na potrebe bržeg turističkog valoriziranja prirodnih rijetkosti hercegovačkog krša.
Naš krš IX, 14–15, Sarajevo, str. 153–171.
Ramljak, Pavo; Filip, Anton; Milanović, Petar i Aranđelović, Dušan. 1975. Utvrđivanje
veza i odziv podzemlja putem trasera. Hidrologija i vodno bogatstvo krša, Zbornik
(prva verzija) jugoslovensko-američkog simpozijuma održanog u Dubrovniku od
2. do 7. juna 1975. godine. Sarajevo, juli 1975. godine, 1-14.
Renner, Heinricht 1900. Herceg Bosnom uzduž i poprijeko, prijevod Iso Velikanović,
Mitrovica, str.
Resulović, Husnija i Vlahinić, Mihovil, 1983. Karakteristike tla i specifičnosti odvodnje
Popovog polja. Poljoprivreda i šumarstvo, XXIX, 3-4, Titograd, 65-79.
Riđanović, Josip 1971. Rasprostranjenost i geografske značajke voda u Dinarskom kršu.
Simpozij o zaštiti prirode u našem kršu, Zagreb, 2. i 3. listopada 1970. JAZU,
Zagreb, 1971. 35-44.
Ristić, D; Ramljak, P i Miljković, E. 1978. Značaj i problemi izgradnje vodnih
akumulacija u Bosni i Hercegovini. ANUBiH Posebna izdanja XXXVII. Knj.6.
Odjeljenje tehničkih nauka. Savjetovanje o aktuelnim vodoprivrednim problemima
Bosne i Hercegovine. Sarajevo 1978. str. 67-84.
Ristić, Milovan 1957. Knjiga A. F. Hiljferdinga o Bosni u 1858 godini (povodom
stogodišnjice od pojave knjige). Glasnik Srpskog geografskog društva, XXXVII–
1, Beograd, str. 58–63.
Riter – Studnička, Hilda 1952. Ljepote i zanimljivosti krša. Priroda XXXIX, 8, Zagreb,
str. 293–298.
Rogić, Veljko 1957. Velebitska primorska padina. Prilog poznavanju evolucije krškog
pejzaža. Geografski glasnik 19, Zagreb, 61-102.
Rogić, Veljko 1958. Velebitska primorska padina. Prilog poznavanju evolucije krškog
pejzaža (Nastavak). Geografski glasnik 20, Zagreb, 55-115.

474
Rogić, Veljko 1963. Geografski koncept regije. Geografski glasnik, br. 25. Zagreb, 113-
122.
Rogić, Veljko 1982. Regionalna geografija Jugosolavije. Zagreb, 219.
Roglić, Josip 1955. Neki osnovni problemi krša. Izvještaj o radu IV. Kongresa geografa
NRJ. 47-61. (Sabrana djela I., Split – Zadar - Zagreb 2004, 21-38.)
Roglić, Josip 1976. Raznolikosti, specifičnosti i valoriziranje primorskih krških pejsaža.
Zbornik simpozija Ekološko valoriziranje primorskog krša. Split, 1976. 7-17.
(Sabrana djela I., Split – Zadar - Zagreb 2004, 57-69)
Roglić, Josip 1979. Potrebe i značenje istraživanja primorskog krša. Spomen zbornik o
30. obljetnici Geografskog društva Hrvatske. Zagreb 189-204.(Sabrana djela I.,
Split – Zadar - Zagreb 2004, 39-57).
Roglić, Josip 1983. Biljni pokrov na kršu u svjetlu razvojnih etapa. Radovi ANUBiH,
72, Odjeljenje prirodnih i matematičkih nauka, br. 23. Sarajevo, 87-94.(Sabrana
djela I., Split – Zadar - Zagreb 2004, 215-223)
Rosandić, Zvonimir 1942. Vode. (ur: Dugački 1942), Opći dio, sv. I, str. 284–339.
Ržehak, Viktor 1961. Društveni značaj uređenja, otvaranja i zaštitite pećina s osobitom
osvrtom na Bijambarsku pećinu. Drugi jugoslavenski speleološki kongres, Split i
Dalmatinska zagora 1–4.VI 1958, Zagreb, str. 143–146.
Ržehak, Viktor 1963. Speleologija u Bosni i Hercegovini. Treći jugoslavenski
speleološki kongres, Sarajevo i istočna Hercegovina 1962, Sarajevo, str. 45–55.
Ržehak, Viktor 1965b The Arrangement and Opening of the Cave Vjetrenica in Zavala
(Hercegovina – Yougoslavia). Problems of the Speleological Research,
International Speleological Cenference Brno, June 29 – July 1964, Praha, str. 209–
211.
Ržehak, Viktor 1974. Naše pećine i njihov značaj u smislu zaštite čovjekove sredine.
Naše jame, 16, Ljubljana, str. 41–44.
Ržehak, Viktor 1978. Druga republička izborna konferencija Saveza za zaštitu i
unapređivanje čovjekove sredine Bosne i Hercegivine. Naš krš, vol. IV, broj 5,
Sarajevo 1978. str. 80-81.
Ržehak, Viktor 1979. Zaštita kraških objekata u Bosni i Hercegovini. Naš krš, V, 6,
Sarajevo, str. 7–9.
Rukavina, Darko 1980. Spiljski sedimenti i rekonstrukcija klimatskih oscilacija za
vrijeme gornjeg pleistocena. Sedmi jugoslovenski speleološki kongres Herceg-
Novi 1976, Titograd, str. 395–401.
Sandžaktar, Meliha 1983. Mlinice na ponorima Trebišnjice. Hercegovina, 3, Mostar, 197
- 225.
Sarić, A., Kupusović, T., Selmanagić, D. (2003). “Projekti Krš 1970-1992.”, Zbornik
radova sa znanstveno-stručnog simpozija s međunarodnim sudjelovanjem “Voda u
kršu slivova Cetine, Neretve i Trebišnjice”, Neum 25-27.09., str. 75-84.

475
Sijarić, Rizo 1984. Viktor Apfelbeck i njegov rad na istraživanju pećinske faune
koleoptera Bosne i Hercegovine. Naš krš X, 16–17, Sarajevo, str. 61–65
Sijarić, Rizo 1988. In memoriam dr Sofija – Sonja Mikšić, Glasnik zemaljskog muzeja
(PN) N.S. 27, Sarajevo, str.1–9
Sket, Boris 1958. Prispevk k poznavanju naših amfipodov. Biološki vestnik (za leto
1957), VI, Ljubljana, str. 65–75.
Sket, Boris 1970. Presenetljive novosti v jamski favni Bosanske krajine (Überraschende
novitäten der Höhlenfauna in der Bosanska krajina). Naše jame 11, Ljubljana, str.
93–99.
Sket, Boris 1992. Rdeči seznam ogroženih sladkovodnih višjih rakov (Malacostraca
aquatica: Isopoda, Amphipoda, Decapoda) v Sloveniji (The Red Data List of
endangered freshwater Malacostraca /Isopoda aquatica, Amphipoda, Decapoda/ in
Slovenia). Varstvo narave 17, str. 147–156.
Sket, Boris 1999a. Diversity and singularity of hypogean fauna in the dinaric region.
Abstract of the 14th International Symposium of Biospeleology, Makarska 1999,
http://members.aol.com./blpays/croatie.htm.
Sket, Boris, 1999b. The nature of biodiversity in hypogean waters and how it is
endangered. Biodiversity & Conservation, 8(10): 1319-1338
Slišković, Teofil 1979. Stratigrafska i paleontološka istraživanja pećinskih naslaga u
Bosni i Hercegovini. Naš krš, V, 6, Sarajevo, str. 21–27.
Spaho, Avdo 1960. Ulaganja u poljoprivredu Bosne i Hercegovine u periodu od 1957 do
1960 god. Poljoprivredni pregled, Sarajevo, 1960. 11-12, 494-497.
Springer, Oskar P. 2001. Ekološke zakonitosti. Ekološki leksikon. Zagreb, 45-56.
Stefanović, V; Beus, V; Burlica, Č; Dizdarević, H, i Vukorep, I, 1984. Saopštenje o
rezlutatima ekološko-vegetacijske rajionizacije Bosne i Hercegovine. III. Kongres
ekologa Jugoslavije, knjiga I. Bilten Društva biologa BiH, serija B, god. II, 2,
Sarajevo, 199-202.
Stepinac, Antun 1969. Otjecanje u dinarskom kršu. Krš Jugoslavije, 6, Zagreb, 1969.
207.
Stirn, Jože 1951–52. Jamski polži. Proteus XIV, 9, Ljubljana. str. 330–332.
Stojić, Petar 1965. HE Grančarevo – osnovne koncepcije projekta. Trebišnjica:
hidroenergetski sistem : simpozij o izgradnji. Trebinje, 1965. str. 15-30.
Stojić, Petar 1975. Uticaj akumulacija na pojavu potresa - primjer akumulacije Bileća.
Hidrologija i vodno bogatstvo krša, Zbornik (prva verzija) jugoslovensko-
američkog simpozijuma održanog u Dubrovniku od 2. do 7. juna 1975. godine.
Sarajevo, juli 1975. godine, 1-15.
Svoboda, Josip 1980. Valorizacija pećina u turističkoj ponudi Bosne i Hercegovine. Naš
krš, VI, 8, Sarajevo, str. 93–98.
Swanwick, C., Cole, L., & Diacono, M. 1999. Interim Landscape Character Assessment
Guidance. Land Use Consultants London – Glasgow. 116.

476
Šuklje, Ivan 1928. Jezera. Priroda, 5, Zagreb, str. 98-106.
Šunjić, Jakov 1956. Hidrotehničke melioracije – efikasna mjera za unapređenje
poljoprivrede u oblasti bosansko-hercegovačkog krša. Poljoprivredni pregled, god.
V, br. 6. Sarajevo 321-332.
Šunjić, Jakov 1957. Poljoprivredne melioracije na kršu Bosne i Hercegovine. Krš Bosne
i Hercegovine, Savezno savjetovanje o kršu u Splitu 1957. sv. III, 11-23.
Taler, Z. 1951. Podzemne ribe u našem kršu. Rib. Jug, 6 (4), str. 107–109.
Tarman, Kazimir 1961. Prostoma hercegovinense n. sp. jamski nemertin iz
hercegovinskih jam. Drugi jugoslavenski speleološki kongres, Split i Dalmatinska
zagora 1–4.VI 1958, Zagreb, str. 183–184.
Tepšić, Ivan 1936. Prva poslanica vile s Neprobića. Dubrovnik, str. 16.
Tišljar, J. & Velić, I. 1991: Carbonate facies and depositional environments of the
Jurassic and Lower Cretaceous of the coastal Dinarides (Croatia).– Geol. vjesnik,
44, 215–234, Zagreb.
Tomanić, Milorad 2001. Srpska crkva u ratu i ratovi u njoj - Beograd: Medijska knjižara
Krug, 2001. 251 str.
Torbarov, Konstantin 1976. Hidrogeološke odlike krša u slivu rijeke Trebišnjice :
disertacija. Rud.-geolo.-naft. fak. Zagreb, Sarajevo, 197.
Trutin, Mladen; Drobne, Katica; Dmitrović, Zorana; Pavlović, Rajko i Vranarčić, Damir
2000. Prilog poznavanju stratigrafije starijeg paleogena na području jugoistočne
Hercegovine (Bosna i Hercegovina). Zbornik radova 2. Hrvatski geološki kongres
Cavtat – Dubrovnik 17-20.5.2000, Zagreb, 447-449.
Urta, Milenko i Lažetić, Boro 1965. Iskopi temelja brane Grančarevo. Trebišnjica:
hidroenergetski sistem : simpozij o izgradnji. Trebinje, 1965. str. 85-108.
Ust, Pëtr A. 1970. Prispevk k poznavanju jamskih ortopterov Jugoslavije. Acta
carsologica V. Ljubljana, str. 303–319.
Uzunović, O. 1957. Utvrđivanje podzemnih vodnih veza na području donjih horizonata
slova rijeke Trebišnjica. Geografski pregled 1, Sarajevo 1957.
Vavrović, Josip 1893. Nešto o Vjetrenici pećini. GZM V, Sarajevo, str. 709–715.
Vego, Marko 1980. Iz historije srednjovjekovne Bosne i Hercegovine. Sarajevo, 501.
Vermeulen, Jaap & Whitten, Tony (ed) 1999. Biodiversity and Cultural Property in the
Management of Limestone Resources - Lessons from East Asia Directions in
Development).
The
World
Bank
/
IUCN.
Washington,
D.C.,
www-
wds.worldbank.org/servlet/WDS_IBank_
Servlet?pcont=details&eid=000094946_9909231154005 (hardcopy 120 pp)
Vlahović, I., Tišljar, J., Velić, I., Matičec, D., Skelton, P. W., Korbar, T., & Fučak, L.
2003: Main Events Recorded in the Sedimentary Succession of the Adriatic
Carbonate Platform from the Oxfordian to the Upper Santonian in Istria (Croatia).
In: Vlahović, I. & Tišljar, J., (eds): Evolution od Depositional Environments from

477
the Paleozoic to the Quaternary in the Karst Dinarides and the Panonian Basin.
Zagreb, 2003.
Vrbek, Boris 2004. Teške kovine u sedimentu spilje Vjetrenice. Heavy metals content od
Vjetrenica cave.  www.vjetrenica.com
Vuković, Tihomir; Mučibabić, Smilja, Rapajić, Živko i Obratil, Svjetlosav 1978.
Životinjske populacije kao privredno važni resursi. ANUBiH, Posebna izdanja
XXXIX. Knj. 7 Odjeljenje tehničkih nauka. Prvi kolokvij o prirodnim resursima
Bosne i Hercegovine. Sarajevo 1978. str. 115-125.
Zebec, Vladimir 1972–73. Kalcitne i aragonitne tvorevine nekih speleoloških objekata
Dinarskog krša, Spelolog XX–XXI, Zagreb, str. 11–13.
Zec, Pero 1931. Zašto u špilji Šipun u Cavtatu ne puše vjetar? U: Zbornik iz Dubrovačke
prošlosti ('Rešetarov zbornik'), Dubrovnik, str. 135–138.
Zelenika, Anđelko 1988. Zaštita i istraživanje povijesnih sakralnih spomenika na
području Hercegovine. U "Tisuću godina Trebinjske biskupije". Priredio Ivica
Puljić, Vrhbosanska visoka teološka škola Sarajevo, str. 41–46.
Zupan Hajna, N.,  Mihevc, A., Pruner, P. & Bosák, P. 2007. Time recorded in cave
deposits – 10 years of paleomagnetic research in Slovenian caves. Acta
carsologica 36/1: 242.
Živadinović, Jelena 1985. Mediteranski elementi Poduridae, Onychiuridae i Istomidae
(Collembola) u fauni Bosne i Hercegovine. Glasnik Zemaljskog muzeja (PN), NS
24, Sarajevo 1985. str. 123-130.
Živković, Anđelija 1974. Zooplankton akumulacionih jezera na Trebišnjici – Bilećko i
Trebinjsko jezero. Godišnjak Biološkog instituta Univerziteta Sarajevo, XXVII,
Sarajevo, 1974. str. 207-224.
Watt, L. A., Raymond, L., Eschen, M. L. 2004. Reflections on preserving ecological and
cultural landscapes. Environmental History, 2004 (Vol. 9) (No. 4) 620-647.
Weirather, Josef 1914. Höhlen und Schächtein in der Herzegowina und un Montenegro.
Mitthelungen der Section für Höhlenkunde, 2 half, str. 7–8.

478

479
Zahvale

Rad na doktorskoj tezi počeo je u kasno proljeće 2005. godine i trajao do sredine 2009.
godine. Presudnu ulogu u njezinoj realizaciji odigralo je premiještanje s Filozofskog
fakulteta Sveučilišta u Zagrebu (gdje sam namjeravao privesti kraju rad na
postdiplomskom studiju Povijest i filozofija znanosti) na studij karstologije
Postdiplomskog fakulteta Sveučilišta u Novoj Gorici. Neposredno, ideja za to se rodila u
razgovoru s dr. Andrejem Mihevcem s Instituta za istraživanje krša u Postojni (IZRK
SAZU), kojeg sam upoznao nedugo prije na speleološkim susretima ili terenima. IZRK,
na kojem se izvodi nastava karstologije, pružio mi je svestranu podršku i omogućio mi
državnu stipendiju, zbog čega se zahvaljujem vodstvu i svim njegovim djelatnicima.
Dodatnu institucijsku podršku imao sam u Akademiji nauka i umjetnosti Bosne i
Hercegovine, koja je sudjelovala u financijskim obavezama studija, te osnivanjem
Centra za karstologiju potaknula novi odnos prema kršu u BiH. Zato je posebno
zaslužan predsjednik akademik Božidar Matić. Dragocjenu financijsku pomoć imao sam
od tvrtke Europlakat iz Zagreba, zahvaljujući direktoru Hrvoju Prkačinu, i od tvrtke
Vrutak iz Zagreba, zahvaljujući direktoru Miši Matiću, zbog čega im zahvaljujem.
Na izradi mi je pomogao nemali niz ljudi: mentori akademik Andrej Kranjc i prof. dr.
Petar Milanović, bili su ovoreni i strpljivi od trenutka kad smo počeli dogovarati detalje
teze, do konačnog oblikovanja i brušenja teksta; članovi povjerenstva dr. Andrej
Mihevc, prof. dr. Metka Špes i prof. dr. Ivo Banac djelovali su poticajno na moj rad, a
prof. dr. Ivan Rogić s Instituta društvenih znanosti Ivo Pilar iz Zagreba vodio me kroz
probleme kulturnog krajolika kao da je službeno član povjerenstva.
Prva skica teze oblikovana je u Zagrebu uz pomoć doc. dr. Mirele Slukan Altić s
Filozofskog fakulteta u Zagrebu, doc. dr. Dražena Perica sa Sveučilišta u Zadru, i prof.
dr. Drage Roksandića s Filozofskog fakulteta u Zagrebu.
Savjetima i literaturom pomogli su akademik Mihovil Vlahinić iz ANUBiH, dipl. iur.
Nikola Raguž iz Zagreba, mr. sc. Roman Ozimec iz Zagreba, doc. dr. Darko Bakšić s
Šumarskog fakulteta u Zagrebu, prof. dr. Elery Hamilton-Smith iz Australije, mr. sc.
Dragutin Lučić iz Zagreba, doc. dr. Laura Šakaja i prof. dr. Borna Fürst – Bjeliš s
Geografskog odsjeka PMF-a u Zagrebu, dr. sci. Čedomil Šilić iz Sarajeva, doc. dr.
Suvad Lelo s Biološkog odsjeka PMF-a u Sarajevu, prof. dr. Gordan Karaman iz CANU
u Podgorici, prof. dr. Ognjen Bonacci s Građevinsko-arhitektonskog fakulteta u Splitu,
mr. sc. Jasminko Mulaomerović iz Sarajeva, dr. sc. Hazim Hrvatović iz Geološkog
zavoda Federacije BiH i Đuro Kriste iz Dubrovnika.
Stručnim savjetima su mi pomogli prof. dr. Ibrahim Bušatlija iz Sarajeva, prof. dr.
Vladimir Jelaska iz Zagreba, dr. sci. Ivo Velić s Hrvatskog geološkog instituta u
Zagrebu, prof. dr. Dubravka Šoljan i prof. dr. Sujeman Redžić s Biološkog odsjeka
PMF-a u Sarajevu, doc. dr. Mladen Kučinić s Biološkog odsjeka PMF-a u Zagrebu,
prof. dr. Josip Riđanović iz Zagreba, prof. dr. Salih Krek iz Sarajeva, prof. dr. Smilja

480
Mučibabić iz Sarajeva, prof. dr. Dragica Kaćinski iz Sarajeva, doc. dr. Sanja Gottestein
s Biološkog odsjeka PMF-a u Zagrebu, doc. dr. Igor Vlahović s Hrvatskog geološkog
instituta u Zagrebu / Rudarsko-geološko-naftnog fakulteta u Zagrebu, prof. dr. Mladen
Juračić s Geološkog odsjeka PMF-a u Zagrebu i akademik Midhat Uščuplić iz ANUBiH
iz Sarajeva.
Pomoć kroz upućivanje u literaturu i nabavu literature dali su mi Maja Kranjc s IZRK
SAZU iz Postojne, Dženana Tuzlak, Sadžida Šahmanović i Meliha Pirija iz Nacionalne i
univerzitetske biblioteke BiH, Goranka Mitrović i Jure Nikolić iz Nacionalne i
sveučilišne knjižnice u Zagrebu (i drugi s kojima nisam razgovarao o imenima), Ljiljana
Bajs iz Središnje geografske biblioteke, Danica Vujičić iz Središnje geološke biblioteke,
Ivančica Krulik iz Središnje zoološke biblioteke i Katarina Gajić iz Središnje geofzičke
biblioteke PMF-a u Zagrebu, Marijana Vuković i Darija Čaleta iz Hrvatskog
prirodoslovnog muzeja u Zagrebu, Iva Rechner Dika s Agronomskog fakulteta u
Zagrebu, Đoko Odavić i suradinci iz Muzeja Hercegovine u Trebinju, Jelena Ćalić s
Geografskog instituta Jovan Cvijić SANU u Beogradu, Maja Štambuk s Instituta
društvenih znanosti Ivo Pilar u Zagrebu, Marija Misilo i Biljana Stojanović s
Geografskog odsjeka PMF-a u Sarajevu, Dženan Hadžimehmdagić iz ANUBiH u
Sarajevu, Goran Dujaković iz Banje Luke, Primož Zupančič iz Dolskog kod Ljubljane,
Renato Zrnić iz Sarajeva, Mirna Raič s Građevinskog fakulteta Sveučilišta u Mostaru,
Slavko Katić iz Neuma, Alexander D. Djuric i mr. sc. Koraljka Kuzman Šlogar s
Instituta za etnologiju i folkloristiku u Zagrebu, Jozo Marčinko iz Zagreba, Jovan
Mirković iz Muzeja žrtava genocida u Beogradu te Karolina Vranješ s Instituta
društvenih istraživanja u Zagrebu.
Prijevodima su pomogli Amira Sadiković s Filozofskog fakulteta iz Sarajeva, akademik
Ivan Gušić s Geološkog odsjeka PMF-a iz Zagreba, Barbara Raguž iz Zagreba i Mato
Pejić iz Daruvara.
Organizacijski su mi pomogli Amra Avdagić i Tanja Bašagić iz ANUBiH iz Sarajeva,
obitelj Zdenke i Zvonke Burić iz Sarajeva, te članovi moje obitelji: supruga Mirna, sin
Mavro i kćer Dora, majka Julka, otac Nikola, te braća Andrija i Niko, kao i sestra
Marija.
Svima od srca zahvaljujem, a neka bi mude dopušteno posebno zahvaliti mojoj obitelji.

U Dubrovniku, 26. srpnja 2009.

481
Sažetak
Povijest poznavanja Dinarskog krša na primjeru Popova polja
(Pokušaj holističke interpretacije krša uz pomoć karstologije, povijesti okoliša i
kulturnog krajolika)

Metodološka osnova ove studije su literaturni izvori o Popovu polju, pa naša spoznaja
odražava percepciju krajolika koja je sadržana u knjigama, časopisima i u medijima. U
središtu pažnje je sudbina krškog krajolika Popova polja, oko koje smo nastojali
uspostaviti kvalificiranu količinu podataka o Dinarskom kršu.

Najstarije znanje o kršu Popova polja jest tradicionalno narodno znanje. Imalo je forme
mitova, legendi, priča i drugih, a prenosilo se pričanjima i pjevanjima. Najveće vrednote
tih znanja bile su usmjerene na očuvanje zajednice, te su se plele oko raznih junačkih
podviga i neobjašnjivih sudbonosnih preokreta. Moderne prirodoslovne znanosti
pojavile su se u Popovu polju smjenom uprave Turskog i Austro-Ugarskog carstva, a to
je istodobno bila i pojava karstologija u Popovu polju. Najaktivniji njezini zagovornici
bili su geografi bečkog sveučilišta, među kojima je bio i Jovan Cvijić. Karstologija u
Popovu polju dala je prinose razvitku te znanosti kroz a) morfologiju: proučavanje niza
pojava kao polje, zaravan, suha dolina, pećina, te opise neke od njih (kao npr. huma); b)
kroz hidrologiju: proučavanje blata, krške vode, funkcioniranje ponora, podzemna
tečenja itd; i c) kroz biologiju, osobito podzemnu faunu. Interes za karstologijom
oživljen je u Popovu polju sredinom druge polovice 20. stoljeća s dotada nezamislivim
sredstvima i istraživačkim kapacitetima. Tehnička znanja kao preteče te vrste znanosti
najranije nalazimo u tradicionalnoj (narodnoj) tehnici, koja je ovdje u graditeljstvu,
obradi tla, pripremama hrane i drugom, bila manje-više jednaka kao i drugdje ne samo u
dinarskom kulturnom arealu nego i šire. Međutim, imala je i specifičnosti koje su
proizlazile iz prirodnih obilježja ovdašnjeg krša, poput mlinica na ponorima i
estavelama. Društvene i humanističke znanosti najviše su vezane za historiografiju,
geografiju i etnografiju. One u određenoj mjeri njeguju interdisciplinarnost, ali imaju
nacionalni okvir. Drugi horizont interdisciplinarnosti su prirodne, odnosno prirodno-
tehničke, ili primijenjene znanosti. Predmet njihova proučavanja je neka prirodna
pojava,
a
cilj
hidrotehnički
radovi
na
ostvarenju
energetskih
projekata.
Interdisciplinarnost koja se ostvarivala u okviru geo-znanosti, bila je okrenuta neživoj
prirodi. Ostvarena je suradnja s biološkim znanostima, međutim, to nije dovelo do
jačanje njezina utjecaja na donošenje konačnih odluka. Izvan ovih pristupa i područja
izražena je potreba za cjelovitijim znastvenim pristupom prirodi. Najzapaženiji su
pokreti za zaštitu okoliša, koji su utjecali na svjetsku politiku kroz usvajanje načela
održivog razvoja, ali su u užem području promatranja tek rubno spominjani.

482
Znanost je Popovo polje prepoznala kao područje iznimnih prirodnih vrijednosti, ali je
ostala nedorečena i višeznačna u određenju njegovih granica. Posljedica je to
presijavanja između tradicionalnog, povijesnog i geografskog pogleda. Posebno su
isticali pojedine pojave: Vjetrenicu, humove (locus typicus) u krškoj zaravni Trebinjske
šume i suhe doline (vale). Niz ocjena pridalo je Popovu polju posebno mjesto u razvoju
karstologije. Biospeleološke ocjene su čak i nadmašile geomorfološke.

Iako su sve vidljivije promjene nastupale već početkom 20. stoljeća, Popovo polje je do
njegove sredine ostalo tradicionalan kraj u kojem su glavnu ulogu imale poljoprivreda i
stočarstvo. Početkom toga stoljeća život prima vrlo utjecajan impuls ulaganjima
iseljenika iz prekooceanskih zemalja. Općenito se smatra da je tradicionalno
gospodarenje ekološki održivo, ali je tradicionalni život u Dinarskom kršu izazvao takvu
stravičnu degradaciju šuma i ogolijevanje krajolika, da ga je približilo pustinjskoj
percepciji. Degradacija šuma učinila je tradicionalnu privredu još siromašnijom, a
krajolik još oskudnijim. A ta su njegova obilježja bila neki od glavnih argumenata za
industrijski pristup krajoliku. Nagla industrijska promjena zbila se ostvarenjem
hidroenergetskog projekta na slivu Trebišnjice. Etatizirana i centralizirana struktura
koristila ga je za obračun sa seljaštvom, kojeg je smatrala klasnim neprijateljem i
klijalištem nacionalne svijesti formirane između dva rata. Popovo polje je naprosto
uvenulo.

Popovci su svoj krajolik najviše doživljavali kroz slike kamene pustinje i zemlje
grobova. Kamena pustinja je početnu impresiju ogoljelog krša, istaknutu još u 18.
stoljeću, razvila u industrijski šlager koji je opravdao velike zahvate u prirodu. Zemlja
grobova razvila se iz štovanja mrtvih predaka, koje je kod starih naroda imalo važno
mjesto, a s političkom modernizacijom društva grobovi od mjesta intimnog susreta s
mrtvim precima sve više postaju mjesta kolektivno oblikovanih sjećanja. Obje ove slike
stvaraju značajan negativan pomak u percepciji Popova polja. Suprotno od navedenih
negativnog stereotipa, krš Popova polja, kao i Dinarida uopće, upravo buja životom,
demografski i po biodiverzitetu.

Unutar organizacije društva moge se izdvojiti dva nosiva oblika ponašanja koja su
međusobno oprečna: suradnju i nasilje. Suradnja i uzajamna pomoć nastaju uslijed
svijesti da na putu prilagođavanja čovjek ima moćne sile prirode, te da će lakše opstati
ako se udruži. Razvijeno je nekoliko oblika uzajamne pomoći: bratinska užina, umoba i
zajam, koje prelaze granice rodova i konfesija. Drugo važno društveno obilježje jest
silnost kao oponašanje divljine, a koje se djelatno očituje kroz nasilje. Ugledanje u moć
prirode pribavljalo je ljudima božanska svojstva. Borba za moć nametnula se kao
osnovno sredstvo uređenja društva. Postoji bitna razlika u percepciji divljine u
suvremenim teorijama koja dolaze iz Amerike, i našeg iskustva s divljinom. Izvor nasilja

483
jednostavno je u ljudskoj prirodi. Ono je u Popovu polju korišteno u svakodnevnom
životu i u ostvarenju kolektivnih interesa. Najviši stupanj organiziranosti pronašlo je u
ostvarenju nacionalnih politika. Geografski prostor Popova polja smatran je nacionalnim
prostorom jedne od zajednica, i taj se cilj ostvarivao uz primjenu nasilja koje je dosezalo
razmjere međusobnih masovnog uništenja. Drugo lice stožerne strukture naših
tradicijom nadahnutih zajednica je mučeništvo. U današnjim očitovanjima vjere, dojam
je, znatno se više naglašava mučeništvo od bratske ljubavi, ponekad se propagira kao
samo sebi cilj. Iz tradicionalne zajednice koja u sebi ima i suradničkih i antagonističkih
snaga, politike naglašavaju i potiču one koje zajednicu čine fizički jačom i silnijom. Sila
tako postaje program, identifikacija i snaga na koju će se osloniti u dominaciji nad
prostorom Popova polja. Istodobno, zanemaruju se suradničke sposobnosti društva.
Prostor Popova polja tako se dijeli na dvije zajednice, a odgovornost njihovih članova
važi samo u okviru tih zajednica. Tako, „univerzalno“ vrijedi samo u okviru etničke
zajednice. To je dokumentirano u kulturnim krajolicima u obliku raznih obilježja
prisutnosti zajednice, osobito prisutnosti grobova mučenika koji obavezuju na štovanje i
ostvarivanje onoga u čemu su oni spriječeni i zbog čega su pali.

Kulturni krajolik bitno je utjecao i na percepciju najšireg prirodno-prostornog okvira
kojim se bavi naša tema, Dinarskog krša. Dinarski krš je prirodoslovna činjenica
temeljena na geostrukturnoj cjelini karbonatnih stijena, koja je izvan karstoloških
krugova praktički nepoznata. Izvjesna kulturna značenja imaju neki njegovi izdvojeni
dijelovi, ali najveći kulturni prostor koji se veže za Dinarski krš jest dinarski kulturni
areal. On ne zahvaća sjeverni dio Dinarskog krša, Sloveniju, Istru (najpoznatije u
karstologiji) i jadranski dio (koji je najpopularniji u turizmu). Razlika između dinarskog
kulturnog areala i Dinarskog krša jest razlika između kulturne povijesti Dinarida koja je
stara te dopire s pojedinim elementima do najranijih društava, i povijesti moderne
znanosti i na racionalnoj metodologiji zasnovane istraživačke prakse. Moderni standardi
zaštite prirode danas nameću cjelovitu evaluaciju Dinarskog krša.

Krš kao socioekološki sustav traži da mu se u svemu pristupa cjelovito. To podjednako
vrijedi za znanost, etiku, politiku i tehničku upotrebu. Stoga je za funkcioniranje
krajolika Popova polja potrebno promišljati holističku karstologiju. Iz ovoga rada se vidi
da je potrebna temeljita revizija njegova krajolika. Jedan od naloga takve revizije bio bi
vraćanje sustava u stanje prirodne ravnoteže, koliko je to moguće. Aktualno političko
stanje u Bosni i Hercegovini prepreka je svakom rješenju. Važan dio rješenja vidi se u
pokretanju kompleksnih studija krajolika u kojima bi holistički shvaćena karstologija, s
obzirom na prirodu reljefa, mogla imati nosivu ulogu, te diseminaciji tih znanja kroz
obrazovne sustave i javne medije.

484
Summary

History of Studies on Dinaric Karst, Using the Example of Popovo Polje
(Towards a holistic interpretation of karst, using karstology, history of the environment
and cultural landscapes)

Written sources were the focus of this study, and so the findings reflect the perception of
this region as presented in books, magazines and the media. The study focused on the
fate of Popovo Polje and its karst, in an effort to establish a qualified amount of data
related to Dinaric karst.

The oldest information about the karst of Popovo Polje is popular tradition. It came in
forms of myths, legends and stories, presented in narratives and songs. The greatest
value of such knowledge was in preserving communities, and they were always related
to heroic deeds and inexplicable twists of fate. Modern natural history studies appeared
in Popovo Polje with the departure of the Ottoman and Austrian-Hungarian Empires,
which was the time of appearance of karstology in Popovo Polje. It most prominent
advocates were the geographers of the University of Vienna, included Jovan Cvijić. In
Popovo Polje, karstology contributed to scientific development of the area in three
aspects: a) morphology – by studying phenomena such as karst polje, karst plane, dry
valley, cave, and by describing some of them (such as hum); b) hydrology – examination
of periodic flooding of polje, karst waters, subterranean waters, subterranean flows, etc.,
and c) biology – particularly subterranean fauna, both in terms of ecology and in
studying systems and related branches. The interest in karstology in Popovo Polje was
revived in the second half of the 20th century, in previously unimaginable circumstances
related to resources and research capacities. Technical knowledge preceding science can
be found in traditional techniques, used in construction, land tilling, etc., which was
more or less the same not only in the Dinaric cultural circle, but also far beyond.
However, there were specificities arising from the type of the local karst as mills on
subterranean flows and estavelles. Social studies and humanities are mainly related to
historiography, geography and ethnography. They are all interdisciplinary to an extent,
though within a national framework. Another aspect of interdisciplinary studies is
evident in natural or applied studies which are focused on certain phenomena, aimed at
exploring water resources for energy exploitation. The interdisciplinary nature of
karstology in Popovo Polje was mainly reflected in geo-studies, focusing on inanimate
nature. Although bio-speleology was used in some project segments, it was not
considered as valuable as geo-studies. Outside these approaches and this area, there is a
pronounced need for a more integral scientific approach to nature, most visible in
environmental protection movements, which influences over world politics resulted in
the adoption of principles of sustainable development.

485

Science has recognised Popovo Polje as an area of exceptional natural value and
exceptional karst features, though it remained incomplete and ambiguous in terms of its
limits. This is the consequence of discrepancies between the tradition and the geo-
morphological view. Some phenomena were particularly underlined: the Vjetrenica
cave, hum (locus typicus) (mounds) in the karst plane of Trebinje forest, and dry valleys.
Various evaluations give Popovo Polje a special place in the development of karstology.
Bio-speleological assessments even exceed the morphology marks of Popovo polje.

Although visible changes appeared early in the 20th century, for the next half a century
Popovo Polje remained a traditional agricultural and cattle-breeding area. Early in the
20th century, the area was marked by considerable investments by émigré population
living overseas. Traditional farming is generally considered to be environmentally
sustainable, but traditional lifestyle in the Dinaric karst caused horrific deforestation that
it transformed it into a desert-like area. Forest degradation made traditional farming even
more poor, and the landscape even poorer. And these were the features that presented
some of the key arguments for an industrial approach. A sudden industrial change came
with hydropower exploitation projects in the Trebišnjica basin. State-driven centralised
structures used it to combat class enemies and centres of national awareness created
between the two world wars. Popovo Polje simply withered away.

For the residents of Popovo, perceptions of the its landscape was is connected primarily
with the pictures of stone desert and the land of the graves. The stone desert transformed
the initial impression of bare karst, described in the 18th century, into an industrial catch-
phrase that justified any major intervention in the nature. The land of the graves was
developed as and expression of respect for ancestry, which was very important in older
peoples. Political modernisation transformed graves from places of intimate encounters
with the ancestors to places where collective memory is shaped. Both these images
create a very negative tone in the perception of Popovo Polje. Contrary to these negative
stereotypes, the karst of Popovo Polje and of the Dinaric range in general, is teeming
with life, both in demography and in biodiversity.

Two distinctive forms of behaviour may be identified within the way the society is
organised: cooperation and violence. Cooperation and mutual assistance are created by
awareness that in the process of adaptation man is confronted by powerful forces of
nature and stands a better chance of survival if associated with others. Several forms of
collective behaviour are particularly illustrative of cohabitation and mutual relations:
fraternal tea (bratinska užina), umoba and zajam. It went beyond religious and national
boundary. Another important features is power as an imitation of the wild, reflected in
societal behaviour as violence. Imitation of such power gave people divine powers.

486
Power struggles were the basic device for social construction. There is an important
distinction between the perceptions the wild in modern theories originating in the US
and our experience with wilderness. The source of violence is simply in the human
nature. In Popovo Polje, it was used in everyday life and in the exercise of collective
interests. It found the highest level of organisation in the enforcement of national
policies. Geographically, the area of Popovo Polje was considered to be the national
territory of one of the communities and this aim was attained through the application of
violence which reached the level of mass annihilation. Other face of the basic structure
of our tradition-inspired communities is martyrdom. In contemporary expressions of
faith, there is an evidently pronounced emphasis on martyrdom rather than on brotherly
love – sometimes even promoted as its own aim. In traditional communities that
combine inside them both cooperative and antagonistic forces, policies promote and
encourage those who make the community stronger and more powerful. Force thus
becomes a programme, identification and the power that the community can rely on in
dominating the area of Popovo Polje. At the same time, the cooperative capacities of the
community are totally ignored. The area of Popovo Polje is thus divided into two
communities – the third one having become marginal in the late 19th century – and the
responsibility of their members applies only within the boundaries of those
communities. Thus, "universal" values apply only within a single ethnic community. In
cultural landscapes, this is documented through different elements of presence of a
community, particularly the martyrs' graves, which oblige the living to respect and
achieve what they were prevented from doing and what they fell for.

Structure of the cultural landscape impacted significantly the perception of the widest
natural and historical area covered by this study – the Dinaric karst. The Dinaric karst is
a natural fact based on the geo-structural uniqueness of carbonate rock which is, outside
karstology, practically unknown. Some cultural references do exist in its separate parts,
but the greatest cultural space linked to the Dinaric karst is the Dinaric cultural areal. It
did not cover the northern, Slovenian and Istrian part of Dinaric karst (best known in
karstology) and Adriatic part of Dinaric karst (most popular in tourism). The difference
between the Dinaric cultural areal and the Dinaric karst is the difference between
cultural history of the Dinaric range, which reaches back to certain elements of the
earliest communities, and the history of modern science, i.e. scientific practices based on
rational methodology. Modern standards of environmental protection require integrally
evaluate Dinaric karst today.

Karst as a socio-ecological system requires an integral approach. This applies equally to
science, ethics, politics and technical use. That is why the purposes of Popovo Polje
need to be analysed trough holistic karstology. This study shows that a thorough revision
of the landscape is required. One of the aims of such a revision is likely to be to return

487
the system to a state of natural balance. The current political situation in Bosnia and
Herzegovina is an obstacle to any acceptable solution at time. An important element of
the solution lies in the launching of complex studies of the area, with holistic karstology
in the lead, in light of the nature of the landscape, accompanied by dissemination of such
knowledge through education systems and the media.

488
Povzetek

Zgodovina poznavanja Dinarskega krasa na primeru Popovega polja
(Poizkus holistične interpretacije krasa s pomočjo krasoslovja, zgodovine okolja in
kulturne krajine)

Metodološko osnovo te študije predstavlja analiza pisnih virov o Popovem polju in
Dinarskem krasu ter spoznanja o tem, kako se odraža percepcija pokrajine in pejsaža
Popovega polja v knjigah, časopisih in medijih. Pozornost je osredotočena na usodo
kraške pokrajine Popovega polja, okoli katere smo navezali vrsto zanesljivih podatkov o
Dinarskem krasu.

Najstarejše poznavanje Popovega polja se kaže v mitih, legendah in zgodbah, ki so se
prenašali v obliki pripovedi in pesmi. Sodobna naravoslovna znanost se je pričela
ukvarjati s Popovim poljem konec 19. stoletja. Takrat se je pomembno vključilo tudi
krasoslovje. Po prvem »klasičnem« valu je bilo zanimanje za kras Popovega polja
oživljeno po II. svetovni vojni z do takrat nepredstavljivimi sredstvi in raziskovalnimi
možnostmi. Najstarejša tehnična znanja se kažejo v tradicionalni (ljudski) tehniki – v
gradbeništvu, obdelavi tal, pripravljanju hrane in drugo - z značilnostmi, ki izvirajo iz
naravnih razmer tamkajšnjega krasa, kot so npr. mlini na ponorih. Skladno z
industrializacijo so se razvijala tudi nova tehnična znanja. Od družbenih znanosti so tod
najpomembnejše zgodovina, geografija in etnografija. Te so do določene mere
interdisciplinarne, vendar le v nacionalnem okviru. Drugo plast interdisciplinarnosti
predstavljajo uporabne znanosti, ki preučujejo določene naravne pojave s ciljem
ugotavljanja vododržnosti ozemlja za energetska projekte.

Glede uporabnosti je Popovo polje do srede preteklega stoletja ostalo tradicionalno
poljedelsko in živinorejsko področje. Hitro spremembo v korist industrije je povzročilo
uresničenje hidroenergetskega projekta v porečju Trebišnjice, ki ga je socialistična
država izkoristila tudi, za obračun s kmečkim prebivalstvom, kar je privedlo do
deagrarizacije in skrajne depopulacije.

V okviru tradicionalne kulturne pokrajine sta prevladovali dve podobi Popovega polja:
kamnite pušče in pokrajine grobov. Kamnita pušča je prvi vtis gole pokrajine razvila v
od industrije naročeni »šlager«; vtis pokrajine grobov pa se je razvil iz spoštovanja
mrtvih prednikov, ki pa je z modernizacijo dobil očitno politično razsežnost. Obe podobi
kažeta na pomemben negativni pomik v zaznavanju Popovega polja.

Z vidika antropološkega pojmovanja kulture kot zgodovine človekovega prilagajanja na
okolje in trditve o kulturi skupnosti kot procesa dolgotrajnega zgodovinskega razvoja,

489
sta opazni dve nosilni obliki družbenih odnosov: sodelovanje in nasilje. Sodelovanje se
je kazalo v oblikah medsebojne pomoči, ki je presegala okvire rodu ali vere. Nasilje, ki
ga tradicionalno neguje ljudska epika, je prihajalo do izraza v vseh časih, še posebej v
času politične modernizacije, ki ga je podpirala na škodo sodelovanja. To se jasno vidi
tudi v politični razdelitvi ozemlja.

Za kulturno krajino Dinarskega krasa je značilno dejstvo, da je geostrukturna enota, ki
pa obenem ni ena sama kulturna enota, ampak je razdeljena med nekaj kulturnih
področij, ljudstev in držav. Nima niti enotnega zemljepisnega imena. Razlika med
dinarskim kulturnim področjem in Dinarskim krasom je razlika med kulturno zgodovino
Dinaridov in zgodovino sodobne znanosti. Sodobne zahteve za zaščito narave so danes
vključene v celostno evalvacijo Dinarskega krasa.

Kras kot socioekološki sestav zahteva celovit pristop. To velja v enaki meri za znanost,
etiko, politiko in tehnično uporabo. Zato si je za delovanje in obstoj Popovega polja kot
pokrajine potrebno zamisliti holistično krasoslovje, kakor ga predlaga Panoš (1995). Iz
pričujoče študije je razvidno, da je potreben temeljit in nov razmislek o pokrajini samega
Popovega polja kot tudi o celoti, ki ji pripada, to je Dinarskemu krasu.

490

491

Ilustracije
492

493

Fotografije

Slika 1. Iluminirana stranica Historia naturalis Plinija Starijeg (23‐79) iz 77.
godine pK, Venice R. de Novimagio, 1483. (www.sciweb.nybg.org)
Slika 2. Prva slika gaovice, U. Aldrovandija iz 1574.
godine (Grmek i Balabanić 2000).

Slika  3. Sopra le Metheore d' Aristotile (1584)  Nikole
Gučetića (1549‐1610)
Slika 4. Joanikije Pamučina (1810‐1870) (Pamučina
1976)
494

Slika 5. Vid Vuletić Vukasović (1853‐1933) (Vr, 2001/V:41)
Slika 6. Prvi crtež inventara Vjetrenice, rad slikara
Ewalada Arndta (Mihajlović 1890a).

494
Slika 7. Glasnik Zemljskog muzeja u Sarajevu

495

Slika 8. Skica hidrološkog funkcioniranja Popova polja (Katzer 1903b).

Slika  9. Karel Absolon (1877‐1960) (www.mixxx.cz/files/karel%20absolon.jpg)
496

Slika  10. Cvijićeva skica jugoistočnog dijela popovopoljske udoline s Humom (1924).

Slika  11.  Jovan Cvijić (1865‐1927) (www.sr.wikipedia.org)
497

Slika  12. Naslovna stranica monografije M. Radovanovića i autoportret autora fotografija Čedomilja Kuševića (1929).

Slika  13. Gaovica (Delminichtys ghetaldii), crtež Slavka Polaka (Lučić 2003)

Slika 14 Rakušac Niphargus balcanicus (Absolon  1916)
Slika 15. Hadesia vasicekii (Absolon 1916)
498

Slika 16. Manastir Zavala, crtež E. Arndta (Mihajlović
1890a)
Slika 17. Uskotračna željeznica Gabela – Gruž – Zelenika –
Bileća (www.zeljeznice.net/forum)
18. Blato u Popovu polju (Ćurčić 1915a)
499

Slika 19. Čamci kojima su se služili Popovci za savladavanje blata: lijevo barćela, desno lađa (Ćurčić 1915a)
Slika 20. Hadži‐begov grad s kraja 19.  stoljeća (Hörrmann 1890a)
Slika 22. Jama obzidana za potrebe
ribanja (Curčić 1915a)
Slika 21. Prikaz ribanja u Popovu polju uz pomoć koševa (Curčić 1915a)
500

23. Boris Sket (Snimio Darko Bakšić)

24.Niphargus balcanicus (snimio Boris Sket)

Slika 27. Promet u Popovu polju 70‐ih
godina 20. stoljeća: s konja na fiću (DNJN
1973/16,14)
Slika 25. Izgradnja brane u Grančarevu (Energoinvest  4/1974)

Slika 26. Reportaža o punjenju akumulacije Grančarevo:  „Ne
vjeruju zelenim talasima“ (Glas Trebinja 1967)
501

Sl. 28. Lokve su mjesta čestih stradanja, Glumina (Snimio
Ivo Lučić)

Sl. 30.Gomile su često uništavane (DNJN 1973/17, 51)

Slika 31. Trebišnjica je postala kanal koji skuplja otpad,
završni dio umjetnog toka (Snimio Ivo Lučić)
Slika 29. Uzrok pomora riba opet je ostao
nepoznat (Glas Trebinja 1985).
502

Slika 32. Popovske crkve: ploča iz ruševine crkve
sv. Petra u Zavali (Palameta 1997)
Slika 33. Manastir u Zavali (Snimio Vlado Bažić)

Slika 34. Crkva sv. Roka na Trebimlji (Snimio Ivo Lučić)
Slika 35. Ostaci džamije u Kotezima (Snimio Ivo Lučić)
503

Slika 36. Stećak s rodoslovnim napisom u Veličanima
(Snimio Ivo Lučić)

Slika 37. Fotografija stećka ispred Vjetrenice (Foto
Solvej)
Slika 38. Stećak na Međugorju kod Glumine (Snimio
Ivo Lučić)

Slika 39. Stariji nadrogbni križevi iz Popova polja (Mićević 1952)
504

Slika 40. Završni dio Popova polja između inudustrijske i zanosne slike (snimio Ivo Lučić)

Slika 41. Poput magle, aktualne kulturne slike zakrivaju prirodne vrijednosti Popova polja (snimio Ivo Lučić)

505

Slika 42. Popovo polje, krška zaravan Šuma i Hum (snimio Ivo Lučić)

Slika 43. Popovo polje i ulaz u Valu u Zavali (snimio Ivo Lučić)
506

Karte

Karta 1. Prva karta Vjetrenice (Mihajlović 1890), ujedno i prva karta te vrste u BiH

Karta 2. Jedno od ranijih kartografskih prikaza Papova (Papava) (Lučić 1992)
507

Karta 3. Granice Popova polja s etnokonfesijskim podacima o domaćinstvima prema stanju iz 1938. (Mićević i
Filipović 1959)

Karta 4. Geološka karta Zapadne Bosne i Turske Hrvatske E. Mojsisovicza  (1880), tj. „dinarskog sistema“.
508

Karta 5. Kartografi Popovo polje najčešće „rastežu“ na još Mokro polje i kršku zaravan Šume (Karta Hrvatske i
Bosne i Hercegovine, Jutarnji list, Zagreb)
509

Karta 6.... ali na krajnje shamatiziranoj karti, vidi se da su to odvojene morfološke cjeline (Lučić 2003)

Karta 7.Jedno od mogućih tumačenja granica Popova polja: orografska karta (Vlahinić 2004)

510

8. Karta Dinarskog krša  (Lučić 2005)

511

9. Karta arela tradicijske kulture Jugoistočne Europe, u kojem jedno od jedanaest ili dvanaest područja čini
dinarski kulturni areal (VII). Usporedbom s geotektonskom kartom Dinarskog krša (karta 8.) vidljivo je da
njegovo područje obuhvaća još sredozemni areal (XI.) i dijelom podunavski areal (IX.), te da jedan manji dio
ostaje izvan područja koje je označeno na karti (Gavazzi 1978).

512

Grafikoni i skice

1. Grafikon dubine karstrifikacije u slivu Trebišnjice (Milanović 1979)

2. Shema kretanja podzemnih voda u slivu Trebišnjice od Gatačkog polja do Omble (Milanović 1979)

513

3. Shema odnosa površinskih i podzemnih voda Popova polja (Milanović 1979)
514

4. Omjer trajanja poplavnih i vegetacijskih razdoblja u Popovu polju 1890‐1940. (Vlahinić 2004)