Autoreferiranje kao retorička strategija u sažecima studentskih završnih radova pisanih na hrvatskom jeziku

hrvatski jezik;akademski spis;metadiskurs;retoričke strategije;analiza žanra;sažetak;autoreferiranje;implicitno autoreferiranje;eksplicitno autoreferiranje;studentski završni radovi;hrvaščina;akademsko pisanje;metadiskurz;retorične strategije;žanrska analiza;povzetek;samoomembe;implicitne samoomembe;eksplicitne samoomembe;zaključna dela;info:eu-repo/classification/udc/811.163.42'42:378

Univerza v Ljubljani
 Filozofska fakulteta
Oddelek za slavistiko

Katarina Tokalić

AUTOREFERIRANJE KAO RETORIČKA
STRATEGIJA U SAŽECIMA STUDENTSKIH
ZAVRŠNIH RADOVA PISANIH NA HRVATSKOM
JEZIKU

Diplomski rad

Mentorica: doc. dr. Tatjana Balažic Bulc

Ljubljana, rujna 2022.

Univerza v Ljubljani
Filozofska fakulteta
Oddelek za slavistiko

Katarina Tokalić

SAMOOMEMBE KOT RETORIČNA STRATEGIJA V
POVZETKIH ŠTUDENTSKIH ZAKLJUČNIH DEL,
PISANIH V HRVAŠKEM JEZIKU

Diplomsko delo

Mentorica: doc. dr. Tatjana Balažic Bulc

Ljubljana, september 2022

ZAHVALA

U prvom redu zahvaljujem svojim roditeljima za svu podršku, motivaciju i vjeru u mene za
vrijeme studija. Hvala i svima ostalima koji su stajali uz mene i bodrili me kroz ovaj studentski
period. Posebno hvala i mentorici doc. dr. Tatjani Balažic Bulc za stručnu pomoć i podršku pri
pisanju diplomskog rada.

SAŽETAK
U diplomskom se radu bavimo analizom autoreferiranja u sažecima studentskih završnih
radova. Autoreferiranje kao interakcijska retorička strategija uključuje se u širi pojam –
metadiskurs. Ovaj je koncept vrlo kompleksan i širok i dosta ga autora površno opisuje kao
'diskurs o diskursu' ili 'pisanje o pisanju'. No, najbolje ga možemo opisati kao utjelovljene ideje
o komunikaciji kao razmjeni informacija i interakciji između autora i njegova teksta te između
autora i određene publike/čitatelja te njihove pozicije u određenom kontekstu. Da bi se razradili
različiti aspekti, napravljena je kategorizacija metadiskursa, tj. podjela na interaktivnu i
interakcijsku dimenziju. Interaktivna podrazumijeva diskretnu prisutnost autora u tekstu koji
čitatelja vodi prema željenoj interpretaciji, a interakcijska obuhvaća eksplicitnu prisutnost
autora u tekstu. Posljednjoj dimenziji pripada i autoreferiranje kao strategija kojom se autor
uključuje u tekst bilo to eksplicitno (upotreba osobnih i posvojnih zamjenica te osobnih
glagolskih oblika) ili implicitno (upotrebnom bezličnih struktura). Dosadašnja istraživanja
većinom su komparativne naravi i pokazala su da se u hrvatskom jeziku u usporedbi s npr.
engleskim autoreferiranje ne pojavljuje toliko često, nego se autori više koriste bezličnim
strukturama. Primijenjenom analizom dolazimo do sličnih rezultata - u sažecima studentskih
završnih radova autori najčešće koriste implicitne vrste autoreferiranja.

Ključne riječi: metadiskurs, retoričke strategije, analiza žanra, sažetak, implicitno
autoreferiranje, eksplicitno autoreferiranje, studentski završni radovi

ABSTRACT
This diploma thesis deals with the analysis of self-mentions in the abstracts of student final
works. Self-mentioning as an interactive rhetorical strategy is a part of a broader term -
metadiscourse. This concept is very complex and broad, and many authors describe it
superficially as ‘discourse on discourse’ or ‘writing about writing’. However, it can best be
described as embodied ideas of communication as the exchange of information and interaction
between the author and his text or between the author and a particular audience /reader and their
position in a particular context. To make this easier to understand and explore, metadiscourse
is divided into interactive and interactional dimension. The interactive dimension implies the
discretional presence of the author in the text that leads the reader to the wanted interpretation,
whereas the interactional dimension involves the explicit presence of the author in the text. The
last dimension also includes self-mentions as a strategy by which the author is included in the
text either explicitly (use of personal and possessive pronouns and personal verb forms) or
implicitly (using impersonal structures). Previous researches are mostly of a comparative nature
and have shown that in the Croatian language, compared to English, for example, self-
mentioning does not appear as often, and the authors use impersonal structures more. The
applied analysis leads to similar results - in the abstracts of student final thesis, the authors most
often use implicit types of self-mentions.

Keywords: metadiscourse, rhetorical strategies, genre analysis, abstract, implicit self-mentions,
explicit self-mentions, final student works

Sadržaj
1. UVOD ............................................................................................................................................5
2. ŠTO JE TO METADISKURS? .......................................................................................................7
3. KATEGORIZACIJA METADISKURSA PREMA HYLANDU (2005).........................................
11
3.1 Interaktivni metadiskursni jezični elementi ..........................................................................
14
3.2 Interakcijski metadiskursni jezični elementi .........................................................................
14
4. AUTOREFERIRANJE KAO RETORIČKA STRATEGIJA AKADEMSKOG DISKURSA
..........
16
5. ŠTO O AUTOREFERIRANJU PIŠU HRVATSKI LINGVISTI? ..................................................
21
6. ISTRAŽIVANJE ..........................................................................................................................
25
6.1 Korpus ....................................................................................................................................
26
6.2 Metode istraživanja .................................................................................................................
26
6.3 Hipoteze
..................................................................................................................................
27
6.4 Rezultati i rasprava
..................................................................................................................
27
6.4.1 Diplomski radovi ..............................................................................................................
28
6.4.2 Magistarski radovi ............................................................................................................
29
6.4.3 Doktorski radovi
...............................................................................................................
30
6.4.4 Usporedba korpusa i završni komentari
.............................................................................
31
7. ZAKLJUČAK
...............................................................................................................................
33
LITERATURA .................................................................................................................................
35
IZVORI ANALIZIRANIH STUDENTSKIH RADOVA ...................................................................
37
POVZETEK V SLOVENŠČINI........................................................................................................
40
Izjava o avtorstvu
..............................................................................................................................
44

5

1. UVOD
U diplomskome radu bavimo se analizom autorefeiranja u sažecima završnih studentskih
radova pisanih na hrvatskom jeziku. Analizu sam provela kako bih i sama bila sigurnija kojim
se jezičnim elementima koristiti. Autoreferiranje (eng. self-mentions) retorička je strategija koja
se odnosi na autorovu eksplicitnu (i implicitnu) prisutnost u tekstu. Eksplicitno, upotrebom
osobnih i posvojih zamjenica (ja, moj, mi, naš) i osobnim glagolskim oblicima, autor projicira
svoje mišljenje, iznosi svoje stavove, argumente i izravno se obraća čitatelju, na mjestima gdje
ima najviše mogućnosti najbolje prezentirati sebe i svoj doprinos istraživanju, te tako uvjerava
čitatelja u stručnost i apsolutnu istinitost njegovog znanstvenog rada. Implicitne strukture,
međutim, sugeriraju na posrednu prisutnost autora u tekstu. Neki autori autoreferiranje
izbjegavaju, jer smatraju da rad tako postaje suviše subjektivan i gubi prvobitnu moć koju bi
kao akademski tekst trebao imati, pa se zato u nekim tekstovima autor uopće ni ne pojavljuje.
Rad je podijeljen na dvije veće cjeline. Prva sadrži teorijski dio i temeljne koncepte koji će
poslužiti kao polazište za analizu. U drugom dijelu autoreferiranje se istražuje u sažecima
studentskih završnih radova.
U prvom i drugom poglavlju postavit ću teorijske temelje i predstaviti koncept metadiskursa,
predstaviti definicije različitih autora o tom terminu i objasniti kategorizaciju metadiskursa po
Kenu Hylandu, te ukratko predstaviti što i koji su interaktivni i interakcijski metadiskursni
jezični elementi. U trećem ću se poglavlju posvetiti isključivo autoreferiranju kao interakcijskoj
retoričkoj strategiji u akademskom diskursu i napraviti kratak pregled dosadašnjih istraživanja
vezanih za ovu temu, a u četvrtom poglavlju završiti teorijski dio opisom situacije u hrvatskoj
lingvistici, tj. reći ću nešto o tome što o autoreferiranju pišu lingvisti koji se bave hrvatskim
jezikom.
U petom poglavlju izradit ću analizu autoreferencija trideset sažetaka studentskih završnih
radova pisanih na hrvatskom jeziku, od toga deset diplomskih, deset magistarskih i deset
doktorskih radova. Polazit ću od stava da se - unatoč pravilima pisanja koje zahtijeva znanstveni
stil: apstraktnost, impersonalnost i što veći stupanj objektivnosti - studenti ipak koriste
autoreferiranjem kako bi u tekst prenijeli svoju osobnost i subjektivnost i napravili vezu s
čitateljem/publikom. Smatram da akademski radovi koje ću analizirati, pojavljivanjem autora
u tekstu, ne gube na kompetentnosti, štoviše, mišljenja sam da mogu imati velik učinak
privlačnosti na čitatelja. To bi značilo da autor na samom početku rada, u sažetku, stvara vezu
6

s čitateljem i tako ga na najbolji mogući način približava tematici i pobuđuje mu zanimanje za
daljnje čitanje.
Analizirani studentski radovi dostupni su na internetu; u repozitoriju različitih slovenskih
sveučilišta. Odabrani tekstovi analizirani su ručno, tj. podcrtavanjem eksplicitnih i implicitnih
vrsta autoreferiranja, a rezultati će se prikazati i objasniti pomoću tablica i grafova. Po analizi
radova slijede zaključna promatranja, a na samom se kraju rada nalaze popis literature i sažetak
na slovenskom jeziku. S obzirom na nedostatak ovakvih istraživanja, analiza ovog područja
činila se idealnom temom diplomskog rada, jer će svakako pridonijeti nešto novo spoznajama
na području metadiskursa, retoričkih strategija, pa tako i produbljivanju razumijevanja
interakcijskih odnosa između autora teksta i publike/čitatelja.

7

2. ŠTO JE TO METADISKURS?
Metadiskurs je često okarakteriziran jednostavno kao 'diskurs o diskursu' ili 'govor o govoru',
što je po mišljenju autora koji se ovom tematikom bave (npr. Hyland, 2005) vrlo parcijalna i
nezadovoljavajuća definicija. Metadiskurs je kompleksan i vrlo širok koncept, kojem je teško
uspostaviti granice i koji nudi ogroman potencijal da objasni i opiše, kako organizaciju
autorovih ideja, tako i odnos autora prema svojim slušateljima ili čitateljima. Pojam je široko
korišten u trenutnoj analizi diskursa i jezičnoj edukaciji i prema Hylandu (2005: 1) odnosi se
na nov pristup formiranju interakcija između autora (tj. tvorca teksta) i njihovih tekstova te
između autora i korisnika (tj. primatelja teksta).
Metadiskurs „utjelovljuje ideju da komunikacija nije samo razmjena informacija,
dobara ili usluga, već uključuje i osobnosti, stavove i pretpostavke onih koji
komuniciraju. Metadiskurs naglašava da dok govorimo ili pišemo, pregovaramo s
drugima, donoseći odluke o vrsti učinaka na naše slušatelje ili čitatelje.“ (Hyland, 2005:
3)1
Pomoću zamjenica u prvom ili trećem licu, svojih komentara, imperativa, itd. autor na jasan
način prenosi informacije, privlači čitatelja na čitanje i samog sebe uključuje u tekst. Ako se
ovi jezični elementi ne rabe, tekst je manje zanimljiv, teži za pamćenje i manje osoban. Prema
Hylandu (2005: 4), metadiskurs nudi način na koji sustavno promatramo te značajke i tako nam
omogućava shvaćanje pozicija autora i primatelja teksta u određenom kontekstu. On nudi okvir
za razumijevanje komunikacije kao društvene pojave i toga kako je autor (pisac ili govornik)
uz dodatak metadiskursnih elemenata, u razumnoj mjeri, sposoban promijeniti tzv. suhi govor
u vlažni2 (Ivas, 1988: 247; cit. prema Hadži i Balažic Bulc, 2017: 147).
Hyland (2005: 4) nas podsjeća da ni pisanje ni govor nikada nisu neutralni, već su uvijek
usmjereni k ostvarivanju interesa, stavova, pozicija, perspektiva i vrijednosti sudionika u
komunikaciji. Metadiskurs je tako, jedno od glavnih sredstava kojima se postiže društveni
učinak ili utjecaj na one koji u određenom trenutku u toj komunikaciji stvaraju publiku. Vrlo je
važno da smo svjesni toga da se, iako se fraze i izrazi kojima se koristimo često čine
nesvjesnima, svaka upotreba jezika sastoji od odabira konačnih opcija. S time bi se složio i

1 Prijevod autorice; u izvornome tekstu: „It embodies the idea that communication is more than just the exchange
of information, goods or services, but also involves the personalities, attitudes and assumptions of those who are
communicating.  Metadiscourse stresses that as we speak or write, we negotiate with others, making decisions
about the kind of effects we are having on our listeners or readers.” (Hyland, 2005: 3)
2 Postoji jedna stara simbolička podjela govora na suhi i vlažni. Stari su narodi božanskom nečujnom (nečulnom)
govoru (prvoj riječi) pripisali suhoću, a čujnost (čulnost) ljudskoga govora usporedili su s prodornošću koju
omogućuje ovlaženost. Bez sumnje je ova drevna podjela nastala suprotstavljanjem dviju vrsta govora – suhog
govora vlasti i vlažnog govora snubljenja. (Ivas, 1988: 247; cit. prema Hadži i Balažic Bulc, 2017: 147)

8

Michael Halliday (prema Hyland, 2005: 17), jedan od ključnih lingvista koji se bave ovom
tematikom. On tvrdi da je jezik sustav značenja i zato su odluke koje donosimo u interakciji s
drugima, motivirane namjerama da izrazimo određena značenja u određenim situacijama. Jedan
od ključnih doprinosa metadiskursa u proučavanju jezika u upotrebi bio bi taj da pomoću
proučavanja elemenata metadiskursa vidimo odnose između često nesvjesnih jezičnih izbora
koje donosimo i konteksta u kojima to činimo.
Iz literature nije najjasnije što točno podrazumijeva pojam metadiskurs, kao što ne postoje
jednostavni i jasni lingvistički kriteriji za definiranje ovog pojma. Hyland (2005: 27) ga
razumije kao otvorenu kategoriju kojoj istraživači mogu dodavati nove spoznaje prema
potrebama konteksta. Uz pojam metadiskurs često nalazimo i pojam metatekst. Prema Verdonik
(2007: 53), oba semantički proizlaze iz osnova diskursa i teksta, koje različiti autori različito
promatraju. Verdonik (2007: 53) shvaća diskurs kao društveni događaj u kojem se aktivira
jezična upotreba, interakcija u društvenim odnosima i spoznaja, a tekst kao jezični produkt
diskursa. Budući da pojmove ne izjednačava, metatekst i metadiskurs za nju nisu sinonimi.
Pisanski Peterlin (2007: 8), slaže se s time da je definicija metateksta kao 'teksta o tekstu' krajnje
općenita i ne osobito korisna i naglašava da se u primijenjenoj lingvistici smatra da se metatekst
u većini slučajeva pojavljuje unutar teksta na koji se odnosi. Pisanski Peterlin (2007: 8)
metatekst opisuje kao koncept koji je u posljednja tri desetljeća dobio znatnu pozornost u
primijenjenoj lingvistici te se njime bave brojna istraživanja s različitih aspekata i tako se,
novim spoznajama, mijenja i transformira percepcija pojma metateksta, zato sve više autora
ukazuje na potrebu preciznijeg teorijskog obrazloženja ovog jezičnog fenomena.
U lingvistici su poznati i termini metajezik i metakomunikacija, o kojima piše Verdonik (2007)
i metatekstualnost, koju u svom radu uvodi Halliday. Pojam metajezik (prema Verdnonik
2007:55) uveo je Tarski, ali je Jakobson bio taj koji je potaknuo njegovu daljnju upotrebu,
definirajući istu funkciju jezika koja je usmjerena na kod. Metakomunikacija je širi koncept,
koji povezuju s Gregoryjem Batesonom, engleskim antropologom, sociologom, lingvistom i
kibernetičarem, te njegovim kolegama. „Bateson definira metakomunikaciju kao diskurs čiji
predmet može biti i kodifikacija poruke (na primjer, značenje izraza) i odnos između sudionika
u diskursu“ (cit. prema Verdonik, 2007: 55).

9

Pojam metadiskurs uvodi 1959. godine američki lingvist Zellig Harris kako bi ponudio način
razumijevanja jezika u upotrebi, predstavljajući pokušaje pisca ili govornika da usmjere
percepciju na primatelja teksta. Pri tom treba naglasiti, kako piše Pisanski Peterlin (2007: 8),
da se u jeziku u upotrebi, metatekst u većini primjera pojavljuje unutar teksta na koji se odnosi.
Koncept su nakon Harrisa razvijali različiti lingvisti, od kojih su ključni Halliday (1973),
Williams (1981), Vande Kopple (1985), Crismore i Farnsworth (1990), Mauranen (1993a) i
Hyland (2005).
Williams (1981: 211-212; cit. prema Kromar, 2012: 4) definira metadiskurs kao 'pisanje o
pisanju', odnosno one dijelove teksta koji se ne odnose na promatrajuću temu. Vande Kopple
(1985: 83, cit. prema Kromar, 2012: 4) na sličan način govori o „diskursu o diskursu“, koji
čitateljima pomaže organizirati, klasificirati, interpretirati, evaluirati prijedlog teksta i shvatiti
kako na njega odgovoriti. Crismore i Farnsworth (1990; cit. prema Pisanski Peterlin, 2007: 8)
uspjeli su točnije definirati metadiskurs, kao autorovu otvorenu ili prikrivenu prisutnost u
tekstu, pri čemu je namjera autora voditi čitatelja, a ne informirati ga. Navode da je uporaba
metatekstualnih elemenata prisutna kod autora raznih žanrova iz različitih kultura, koji su pisali
u različitim povijesnim razdobljima i naglašavaju da su metatekstualni elementi vrlo prisutni,
ne samo u literarnim djelima, nego i u ostalim žanrovima (Pisanski Peterlin, 2002: 184).
Mauranen (1993a; cit. prema Pisanski Peterlin, 2007: 8) upotrebljava engleski termin metatext
(dok se većina engleskih lingvista koristi terminom metadiscourse) i definira ga u užem smislu,
kao 'tekst o tekstu samom' i označava ga kao one elemente u tekstu kojima, barem u njihovoj
osnovnoj funkciji, organiziramo i komentiramo propozicijski sadržaj.
Većina je istraživača svoj koncept teoretično utemeljila na Hallidayevoj (1973) ideji o trima
metafunkcijama tj. makrofunkcijama - reprezentativnoj, interpersonalnoj i tekstualnoj
metafunkciji. Halliday, kako navodi Kromar (2012: 4), smatra da se jezikom koristimo u jednoj
od tri spomenute funkcije. Kada izražavamo iskustvo, primjenjujemo funkciju reprezentacije;
da održimo kontakt sa sugovornikom upotrebljavamo interpersonalnu funkciju; a kad želimo
organizirati tekst u koherentnu cjelinu, rabimo tekstualnu funkciju. Prema Pisanski (2007: 10),
nedavno su se u teorijskim raspravama pojavila mišljenja da model metateksta utemeljen na
Hallidayevu razmatranju nije dovoljno jak, jer ne dopušta dovoljno jasno razgraničenje između
kategorija metateksta, pa ga je zato potrebno nadograditi ili u cijelosti ovrgnuti.
Na osnovi Hallidayeva modela, Hyland 2000. godine (Pisanski, 2007) definira metadiskurs kao
one aspekte teksta „koji se eksplicitno odnose na organizaciju diskursa ili na stav pisca o
sadržaju ili prema čitatelju“, ali se kasnije (2005) udaljava od ove definicije i predlaže novu.
10

Metadiskurs (Hyland, 2005: 37) definira kao krovni pojam za autoreferencijalne izraze, kojima
se koristimo za komuniciranje interaktivnih značenja u tekstu, a piscu ili govorniku pomažu pri
izlaganju njegova stajališta, kao i u odnosu ili kontaktu s čitateljima ili članovima neke
određene zajednice. U interpretaciji strukture novog modela, on polazi od triju pretpostavki.
Kao prvo, održava razliku između propozicije i metateksta, koju temelji na Sinclairovoj raspravi
(1981.) o dvjema razinama diskursa – autonomnoj (propozicija) i interaktivnoj (metatekst). Kao
drugo, slijedeći primjer Thompson i Thetela 1995. te Thompsona 2001., pretpostavlja razliku
između interaktivnog i interakcijskog metateksta (detaljnije u sljedećem poglavlju), a kao treće,
razlikuje vanjske i unutarnje odnose u diskursu. Ističe da kao metatekst možemo interpretirati
samo one elemente koji se odnose na sam tekst, a ne na vanjski svijet – tj. jezične elemente koji
se sami po sebi mogu pojaviti u netekstualnoj ulozi (Pisanski, 2007: 11). Hylandovom (2005)
definicijom vodit ću se i u ovom radu.

11

3. KATEGORIZACIJA METADISKURSA PREMA HYLANDU
(2005)
Kao što je uočila Pisanski Peterlin (2007: 7), u okviru teorije metatekstualnosti u tekstu, moguće
je razdvojiti dvije vrste jezičnih sredstava: propozicijska sredstva, koja su nosioci sadržaja
teksta i metatekstualna sredstva, koja samome sadržaju ne pridonose ništa novo, nego ulaze u
dijalog s primateljem teksta i tako mu pomažu pravilno prihvatiti sadržajni dio. S time se slaže
i Verdonik (2007), ali upozorava da autori često izbjegavaju točnu definiciju propozicije.
Pojam propozicija inače je usko povezan s filozofijom, gdje se obično povezuje s (ne)stvarnošću uvjeta:
propozicija se može opisati kao istinita ili neistinita. U tom ga duhu shvaća i Halliday (1994: 70-71):
propozicija je ono o čemu se može raspravljati i odnosi se na semantičku funkciju rečenice u razmjeni
informacija; istovremeno ističe da takva uporaba pojma propozicije isključuje cijeli spektar semantičkih
funkcija rečenice u razmjeni dobara i usluga (ibid.) (Verdonik, 2007: 54).3
Halliday (1994: 70) smatra da je „propozicijska supstanca nešto što se može osporiti, što se
može potvrditi, poreći...“ (cit. prema Pisanski Peterlin, 2007: 7), suprotno toj definiciji, Hyland
(2005: 19) dolazi do zaključka da razumijevanje propozicije kao ne(istinitog) uvjeta nije od
velike pomoći pri razlikovanju metadiskursa i propozicije, jer, upozorava, ponekad je ta dva
pojma teško odvojiti s obzirom na to da se isprepliću (iako nastupaju u različitim ulogama).
Unatoč tome, diferencijacija između propozicijskih i metatekstualnih dijelova diskursa
pokazala se vrlo korisnom, jer kako kaže Pisanski Peterlin (2007: 7): „osim što omogućava
istraživaču opis jezičnih sredstava i obrazloženje njegove uloge u diskursu, ujedno pridonosi
mogućnost definiranja retoričkih konvencija koje bi inače ostale na razini intuitivnog i
neopipljivog“. Uz to, i Hyland (2005) u novom konceptu održava razliku između propozicije i
metadiskursa.
Zbog nejasnosti i nepreciznosti u literaturi, koncept metadiskursa je teško odrediti. Hyland
(2005: 11) uočava da je ovaj nedostatak dijelom rezultat heterogenosti značajki govorenog i
pisanog diskursa. Hyland upozorava da bi točna definicija metadiskursa pripomogla za bolja
istraživanja i posljedično, boljoj kritičnoj analizi diskursa. Zato je 2005. godine napravio novu
kategorizaciju metadiskursa. Metadiskurs koncipira kao sustav dviju dimenzija koje su
karakteristične za svaku komunikaciju, govorenu ili pisanu, te se izražavaju nizom retoričkih
značajki, koje same po sebi obavljaju konkretnije funkcije (Hyland, 2005: 50). Njegova podjela

3 Prijevod autorice; u izvornome tekstu : »Termin propozicija je sicer tesno povezan s filozofijo, kjer se praviloma
povezuje z (ne)resničnostnim pogojem: propozicijo je mogoče označiti za resnično ali neresnično. V tem duhu jo
razume tudi Halliday (1994: 70-71): propozicija je tisto, o čemer je mogoče diskutirati, in se nanaša na semantično
funkcijo stavka pri izmenjevanju informacij; vendar hkrati opozori, da takšna raba koncepta propozicije izključi
celoten spekter semantičnih funkcij stavka pri izmenjevanju dobrin in storitev (ibid.).« (Verdonik, 2007: 54)

12

metadiskursa na interkacijsku i interaktivnu dimenziju, predstavlja najtemeljitiji pokušaj
uređenja metatekstualnih elemenata i, kao što je već spomenuto, radi se o nadogradnji
prethodne klasifikacije (iz 2000.) – obje danas služe kao model za najnovija istraživanja.
Interaktivna dimenzija podrazumijeva diskretnu prisutnost autora u tekstu. Imajući u vidu
određenu publiku, autor stvara tekst koji je prilagođen čitatelju/slušatelju i tako ga vodi prema
željenoj interpretaciji poruke, koristeći se jezičnim elementima za organiziranje teksta (Hyland,
2005: 49). Interakcijska dimenzija podrazumijeva da je autor eksplicitno pristan u tekstu –
posebnim jezičnim sredstvima, prema sadržaju izražava vlastito mišljenje, komentare, stavove,
i sl. i uspostavlja izravnu komunikaciju s čitateljem/slušateljem i pruža mu mogućnost da
reagira na njegovo mišljenje (Hyland, 2005: 49). Ideja da se informativni i interakcijski aspekti
jezika rabe, u tandemu, naravno, nije nova. Prema riječima Hylanda (2005:9) još je davne 1923.
Malinowski tvrdio da su se ljudi istovremeno koristili jezikom kako bi prenijeli propozicijske
informacije te „za kreiranje i održavanje ekspresivnog značenja“.

INTERAKTIVNA
KATEGORIJE
FUNKCIJA
PRIMJERI
PRILJELAZI
izražavaju semantičke odnose
među rečenicama
i, ali, međutim, zato
OZNAČIVAČI OKVIRA
eksplicitno se odnose na
diskursne činove ili sekvence
teksta
konačno, da zaključim, ako
ponovimo, moja je namjera
ENDOFORIČKI
OZNAČIVAČI
odnose se na informacije u
drugim dijelovima teksta
vidi sliku 9, vidi tablicu 1.3,
kao što je ranije navedeno
DOKAZIVAČI
odnose se na informacije u
drugim tekstovima
prema XY, XY konstatira
TUMAČI
olakšavaju razumijevanje
propozicijskog sadržaja
naime, npr., tj.

INTERAKCIJSKA
KATEGORIJE

OGRAĐIVAČI
ograničavaju potpunu potporu
nekoj izjavi
možda, moguće, približno
POJAČIVAČI
naglašavaju autorovu sigurnost
o nekoj izjavi
definitivno, sigurno
OZNAČIVAČI ODNOSA
PREMA SADRŽAJU
označavaju odnos prema
propozicijskom sadržaju
nažalost, slažem se s/sa,
iznenađujuće je da
OZNAČIVAČI ODNOSA
PREMA ČITATELJU
označavaju odnos prema
čitatelju ili grade taj odnos
kao što vidite, treba naglasiti
da, potrebno je napomenuti da
AUTOREFERIRANJE
eksplicitno označava autora
ja, mi, moj, naš(e)
Tablica 1: Klasifikacija metadiskursnih elemenata prema Hylandu (2005: 49).

13

Klasifikacijska shema (tablica 1), temelji se na funkcionalnom pristupu, koji metadiskurs
smatra načinom na koji se pisci odnose prema tekstu, piscu ili čitatelju (Hyland, 2005: 48).
Hyland primjenjuje Thompsonovu i Thetelinu (1995) razliku između interaktivnih i
interakcijskih te uz taj koncept, uključuje i svoja prijašnja istraživanja i stavove (Hyland, 2001a,
1998a i 2000). Kako uočava Pisanski (2007), ova klasifikacija u potpunosti odgovara
prethodnoj diferencijaciji (Hyland, 2000) između interpersonalne i tekstualne funkcije, samo
što ovdje Hyland pretpostavlja da je sav metatekst u interpersonalnoj ulozi; interakcijski
predstavlja autorovu očitu prisutnost u tekstu, a interaktivni personificira tu prisutnost
diskretnije.
Hyland (2005: 49) interaktivnu dimenziju promatra kao svrhu pisca da oblikuje i ograniči
tekst kako bi zadovoljio potrebe određene publike, izlažući argumente tako da bi ustalio svoje
(tj. piščeve) preferirane interpretacije i ciljeve. Ova se dimenzija oslanja na piščevu svijest o
publici koja sudjeluje i načina na koji on ili ona nastoji uskladiti svoje znanje, interese i
sposobnosti obrade. Proučavanje elemenata ove dimenzije bavi se načinima organiziranja
diskursa, a ne iskustvom, te otkriva u kojoj je mjeri tekst konstruiran s potrebama i znanjem
čitatelja ili slušatelja. Interakcijska dimenzija se po Hylandu (2005: 49) odnosi na način na
koji pisac provodi interakciju, namećući i komentirajući svoju poruku. Cilj je pisca eksplicitno
izraziti svoje stavove i uključiti čitatelje u tekst, a dopuštajući im replike, stvara se interakcija
između njega ili nje te čitatelja. „Metadiskurs je ovdje u biti evaluativan i angažiran, izražava
solidarnost, predviđa prigovore i odgovara na zamišljeni dijalog s drugima. Otkriva u kojoj
mjeri pisac radi na zajedničkoj izgradnji teksta s čitateljima“ (Hyland, 2005: 49).

U nastavku ću detaljnije opisati intertekstualne i interakcijske elemente (v. tablicu 1) prema
Hylandu (2005: 50-53), s naglaskom na autoreferiranju, kojim ćemo se detaljnije baviti i u
analizi ovog rada.

14

3.1 Interaktivni metadiskursni jezični elementi
Interaktivni se elementi upotrebljavaju za organiziranje propozicijskih informacija na načine
koje će ciljana publika zasigurno smatrati koherentnima i uvjerljivima. Oni nisu samo
organizatori teksta, jer njihova upotreba ovisi o autoru, njegovom znanju, pa i znanju primatelja
poruke/teksta. Kako ističe Hyland (2005), ovi su elementi posljedica piščeve slobodne procjene
čitateljevih (pretpostavljenih) sposobnosti razumijevanja i shvaćanja danoga teksta te potrebe
za interpretativnim vodstvom, kao i odnosa između pisca i čitatelja. Prema riječima Balažic
Bulc i Požgaj Hadži (2017: 134), oni su obilježje svakog teksta i njima se postiže kohezija i
koherentnost te su dio retoričkih strategija kojima se autor koristi kako bi čitatelju/slušatelju
olakšao snalaženje u tekstu i usmjerio ga prema željenoj interpretaciji.
Prijelazi izražavaju odnose između glavnih rečenica; to su instrumenti koji čitatelju pomažu
razumjeti pragmatične veze među argumentima u tekstu.
Označivači okvira su sredstva koja označavaju okvir teksta, odnosno, elementi koji shematski
strukturiraju tekst.
Endoforički označivači jednostavno upućuju na informacije u drugim dijelovima teksta i često
pomažu čitatelju da razumije tekst dodatnom argumentacijom.
Dokazivači se odnose na informacije u drugim tekstovima, pri čemu u znanstvenom stilu
postoje posebna pravila citiranja literature i izvora.
Tumači daju dodatno objašnjene parafrazirajući ono što je rečeno, navodeći primjere itd., kako
bi čitatelju pomogli bolje razumjeti tekst; istodobno odražavaju autorove pretpostavke o
čitateljevu ponašanju.
3.2 Interakcijski metadiskursni jezični elementi
U članku Balažic Bulc i Požgaj Hadži (2017: 134) zapisano je da su ovi elementi dio retoričkih
strategija u kojima se autor eksplicitno pojavljuje u tekstu iznoseći vlastite stavove, odnosno
uključujući čitatelja/slušatelja u tekst. Retoričke strategije djelomično ovise o autorovu
individualnom stilu, a djelomično su uvjetovane kulturološki. Uključujući čitatelje/slušatelje u
tekst interakcijskim elementima, autor im omogućava da dodaju svoj doprinos i sudjeluju u
danom diskursu. Prema riječima Hylanda (2005: 52), one pomažu kontrolirati razinu osobnosti
u tekstu i pomažu u povezivanju s drugima. Autor izlaganjem svojih argumenata,
usredotočujući se na pozornost publike i priznajući njezinu nesigurnost, istu usmjerava prema
tumačenju. Hyland upozorava da ti elementi nisu način na koji se autori zauzimaju za društveno
15

određene pozicije drugih. Oni djeluju da bi predvidjeli, priznali, izazvali i dodali alternative,
potencijalno različite pozicije i tako šire ili ograničavaju prilike za takva gledišta.
Ograđivači izražavaju piščevu nesigurnost, a njima se autor koristi kako bi prikazao da je u
konkretnom slučaju to više njegovo mišljenje nego činjenica, pa tako predstavljaju jedno od
mogućih tumačenja.
Pojačivači su sredstva koja, suprotno od ograđivača, izražavaju piščevu sigurnost; ukazuju na
to da su i dalje moguće različite interpretacije, ali se autor odlučio za jednu, što jača njegovo
argumentiranje.
Označivači odnosa prema sadržaju izražavaju piščevo emotivno vrednovanje propozicije;
mogu izražavati iznenađenje, složnost, frustracije, itd.
Označivači odnosa prema čitatelju eksplicitno nagovaraju čitatelja, s namjerom da probude
njegovo zanimanje ili ga uključe u diskusiju; njima autori ili naglašavaju ili zanemaruju
prisutnost čitatelja u tekstu.
Autoreferiranje ukazuje na autorovu eksplicitnu prisutnost u tekstu, preko upotrebe osobnih
(ja, mi, nas) ili posvojnih zamjenica (moj, naš). Međutim, u hrvatskom se jeziku mogu
upotrijebiti i osobni glagolski oblici (pišemo, smatramo, uočavam) – isto vrijedi i za slovenski
jezik – dok se u engleskom jeziku to ne pojavljuje.

16

4.
AUTOREFERIRANJE
KAO
RETORIČKA
STRATEGIJA
AKADEMSKOG DISKURSA
Metadiskurs je, kao što smo već ranije spomenuli, blisko povezan s ciljevima govornika i pisca,
koji upotrebom različitih retoričkih strategija pokušava uvjeriti slušatelja ili čitatelja u svoj
tekst. Kako uočava Balažic Bulc (2020: 58), još od 1980-ih u istraživanju akademskog diskursa
prevladava ideja da je u akademskom pisanju komunikacija između autora teksta i njegova
primatelja, dvosmjerna. Svakim dijelom teksta autor uvjerava čitatelja u istinitost navedenih
tvrdnji (Hunston 1994 cit. prema Balažic Bulc, 2020: 58), dok istovremeno mora imati u vidu
ciljanu publiku, sadržaj prezentirati odgovorno i razumljivo, uvažavajući druge autore i na
prikladan način predstaviti svoje stavove. Retoričke strategije, ili metode, su skup različitih
jezičnih elemenata kojima autor, na način koji se njemu čini primjerenim, iznosi svoje ideje
čitatelju i pokušava ga uvjeriti u istinitost svojih tvrdnji (Blagojević 2007; 127; cit. prema
Balažic Bulc 2020: 58). Tim strategijama autor se koristi kako bi postigao što veći stupanj
uvjerljivosti, npr. obraćanje čitatelju, autoreferiranje, itd. U ovom ćemo poglavlju
autoreferiranje promatrati kao strategiju uvjeravanja u sklopu klasične retorike.
Retorika je, kako objašnjava Hyland (2005: 63), zapravo umjetnost uvjeravanja, a tiče se
argumentiranja pitanja koja se ne mogu formalno dokazati. Koncept klasične retorike
predstavio je Aristotel, koji ju je definirao kao umijeće pronalaženja dostupnih načina uspostave
uvjerljivog dokaza, tj. - pokazati da je nešto istina. Prema Hylandu (2005: 64), za istraživanje
metadiskursa najznačajnija su tri načina uvjeravanja:
Etos - osobna privlačnost nečijeg karaktera; tiče se karaktera govornika i njegovog kredibiliteta.
Patos - pozivanje na emocije; tiče se afektivnih poziva i usredotočuje se na karakteristike
publike, a ne na govornika.
Logos - pozivanje na razum; tiče se samog govora i njegovog rasporeda, dužine, složenosti,
vrste dokaza i argumenata, itd.
Iako se mogu zasebno analizirati, ova tri načina uvjeravanja imaju tendenciju djelovati u
kombinaciji. Povezujući ih, možemo vidjeti „kako metadiskurs projicira racionalne privlačnosti
Logosa kada eksplicitno povezuje elemente argumenta; prenosi Etos gdje se odnosi na autoritet
i kompetentnost pisca; a odnosi se na Pathos kada signalizira poštovanje prema stajalištu
čitatelja ili da poruka ima izravnu važnost za publiku“ (Hyland, 2005: 65).
17

Akademski tekstovi često se percipiraju kao jedinstven oblik argumentacije, koji ovisi o prikazu
apsolutne istine, empirijskih dokaza ili besprijekorne logike (Hyland, 2005: 65), pa je tako
retorika za ovaj tip diskursa irelevantna. Moć uvjeravanja akademskog teksta utemeljena je na
racionalnosti, objektivnosti, nepristranosti te se temelji na zahtjevnim metodologijama.
Međutim, kao što uočava i Balažic Bulc (2020: 58), tijekom posljednjeg desetljeća, u
postmodernističkom vremenu, razvoj modernih tehnologija imao je velik utjecaj na akademski
diskurs. Akademsko je pisanje postupno izgubilo svoju tradicionalnu oznaku strogo
objektivnog, bezličnog, neemocionalnog i neosobnog oblika diskursa i postalo je više
subjektivno. Uspon novih komunikacijskih tehnologija, kako objašnjava Balažic Bulc (2020:
58) pridonio je novim metodama interakcije i posljedično, pojavi novih žanrova, dok su novi
načini autoreferiranja (i drugih retoričkih strategija) na internetu, zauzvrat utjecali na promjene
u percepciji jezika znanosti. Akademski se diskurs tako počeo smatrati uvjerljivim pothvatom
koji uključuje interakciju između pisca i čitatelja.
Autoreferiranje, pogotovo korištenje prvog lica, prema Hylandu (2005: 53) ima ključnu
interakcijsku ulogu u posredovanju odnosa između argumenata pisaca i njihovih diskursnih
zajednica i zato je autoreferiranje ključni način na koji pisci mogu promovirati kompetentan
znanstveni identitet i dobiti potvrdu za svoje istraživanje. Hyland (2005: 53) za autorefereiranje
kaže da:
Se odnosi na eksplicitnu autorsku prisutnost u tekstu mjerenu učestalošću zamjenica u prvom licu i
posvojnih zamjenica (ja, moj, ekskluzivno mi, naš). Cijelo pisanje nosi informacije o piscu, ali konvencija
osobne projekcije kroz zamjenice u prvom licu možda je najmoćnije sredstvo samoreprezentacije (Ivanić,
1998.). Pisci ne mogu izbjeći projiciranje dojma o sebi i o tome kako stoje u odnosu na svoje argumente,
svoju zajednicu i svoje čitatelje. Prisutnost ili odsutnost eksplicitnog pozivanja na autora općenito je
svjesni odabir pisaca da zauzmu određeni stav i kontekstualno smješten autorski identitet (Hyland,
2001b). (Hyland, 2005: 53)4
Pri uspostavljanju odnosa s čitateljem, osobne jezične strukture mogu biti inkluzivne, što znači
da ukazuju na autorovo izravno obraćanje čitatelju ili općoj publici, ili mogu jednostavno
ukazivati na prisutnost autora u tekstu. Prema Balažic Bulc (2020: 60), pojava autorove
prisutnosti u tekstu može biti eksplicitna, ili osobna (autor odabire jezične elemente koji
ukazuju na njegov izravan izgled u tekstu, npr. osobne i posvojne zamjenice u jednini ili

4 Prijevod autorice; u izvornome tekstu: Self mention refers to the degree of explicit author presence in the text
measured by the frequency of first-person pronouns and possessive adjectives (I, me, mine, exclusive we, our,
ours). All writing carries information about the writer, but the convention of personal projection through
firstperson pronouns is perhaps the most powerful means of self representation (Ivanic, 1998). Writers cannot
avoid projecting an impression of themselves and how they stand in relation to their arguments, their community
and their readers. The presence or absence of explicit author reference is generally a conscious choice by writers
to adopt a particular stance and a contextually situated authorial identity (Hyland, 2001b). (Hyland, 2005: 53)

18

množini), a može biti i implicitna, ili neosobna (sugerira posrednu prisutnost autora, npr.
pasivne glagolske strukture). S druge strane, potrebno je naglasiti da postoji i mogućnost da se
autor u tekstu uopće i ne pojavljuje. Ako autor odluči metadiskursom objaviti svoju prisutnost
u diskursu, to je obično na mjestima na kojima najlakše promovira sebe i svoje individualne
doprinose (Hyland, 2005: 53).
Kako piše Balažic Bulc (2020: 60), autoreferiranje u akademskom diskursu već je desetljećima
u središtu zanimanja znanstvenih studija. Većina tih studija, kako uočavam, posvećena je
engleskom akademskom diskursu u odnosu s drugim jezicima.  Kako možemo pretpostaviti, na
našim je prostorima ova tema još dosta neistražena. Kao moguće razloge zašto je tome tako,
treba imati na umu postotak govornika engleskog jezika u odnosu na hrvatski (i srpski),
dominaciju engleskog, pa čak i to da je u našim jezicima teže pronaći upotrebu autoreferencija
i analizirati ih, jer moramo paziti i na upotrebu glagolskih oblika, dok se govornici engleskog
jezika koriste samo zamjenicama ja i mi (I and we).
Zanimljivo istraživanje retoričkih strategija naslova Interakcijske retoričke strategije u
znanstvenom diskursu (na primjeru znanstvenog jezika Ivana Ivasa) provele su Balažic Bulc i
Požgaj Hadži. Istraživale su Ivasove znanstvene tekstove, polazeći od pretpostavke da
komunikacija u znanstvenim tekstovima nije nužno apstraktna, već postoje dvije razine –
autonomna (odnosi se na sadržaj) i interaktivna (njome autor uspostavlja kontakt s publikom).
Na studiji primjera pokušale su pokazati kojim se interakcijskim retoričkim strategijama koristi
Ivas, kako / kojim elementima su one izražene i u kolikoj su mjeri odraz strogih pravila pisanja
znanstvenog teksta. Za strategiju vlastitog angažiranja, tj. autoreferiranja, otkrile su da se Ivas
koristi tako prvim licem množine, kao i autorskim ja, pa i drugim posebnim strategijama, što je
dovelo do zaključka da se on ne obazire toliko na stroga pravila znanstvenog stila i da
korištenjem stilski obilježenog jezika i posebnim strategijama cijelo vrijeme „zavodi“ čitatelja.
Nadalje, spomenimo istraživanje autoreferiranja u sažecima slovenskih i hrvatskih znanstvenih
članaka koje je objavila Balažic Bulc (engl. Self-mentions as interactional metadiscourse
strategies in Slovene and Croatian research article abstracts).Vrlo malo studija uspoređuje
hrvatski i slovenski jezik, pa je ovo, po mom mišljenju, dosta doprinijelo novim spoznajama.
U ovom su članku napravljena dva specijalizirana korpusa; SLAB (korpus sažetaka slovenskih
znanstvenih članaka) koji je sadržavao ukupno 11.421 znakova i CRAB (korpus sažetaka
hrvatskih znanstvenih članaka), koji je sadržavao ukupno 12.309 znakova. Analizirane članke
Balažic Bulc podijelila je u četiri područja: humanističke, društvene i prirodne znanosti te
tehnologija. Provedeno istraživanje pokazalo je da se eksplicitno autoreferiranje pojavljuje
19

prvenstveno kao osobna ili posvojna zamjenica prvog lica jednine ili množine (npr. hrv.: naš je
cilj, moj je cilj) i kao osobni glagolski oblici (npr. hrv.: analizirali smo), dok se implicitno
autoreferiranje odnosi na bezlične glagolske oblike (npr. hrv.: u radu se promatra/istražuje,
dobivena su eksplicitna rješenja).
Eksplicitnim autoreferiranjem u hrvatskim i engleskim znanstvenim člancima na području
lingvistike bavile su se i Bašić i Veselica-Majhut (2016). Provele su analizu dvaju korpusa
lingvističkih istraživačkih članaka, pretpostavljajući da, osim razlika u retoričkim strategijama
različitih diskursnih zajednica, postoje i razlike između konvencija pojedinih znanstvenih
zajednica unutar iste discipline. Analizirani korpus sastoji se od 16 članaka na engleskom i 20
članaka na hrvatskom jeziku, a uz to obavile su i intervjue s 10 članova hrvatske lingvističke
zajednice kako bi doznale na koji su način ti autori usvojili konvencije akademskog pisanja,
koliko u svojim radovima ističu vlastitu autorsku ulogu i koje komunikacijske efekte žele
postići s odabranim retoričkim strategijama. Istraživanje je pokazalo da, u usporedbi s
engleskim člancima, upotreba zamjenica u prvom licu jednine u hrvatskim člancima nije česta.
Zamjenice u prvom licu množine u sličnoj mjeri uključuju inkluzivne i ekskluzivne osobne
zamjenice, dok u engleskom jeziku prevladavaju inkluzivne. Prikazale su i da se autori
znanstvenih tekstova na hrvatskom jeziku više koriste bezličnim oblicima, jer se to čini
prikladnijim i da oni sami odlučuju kojim će se oblicima koristiti (pod utjecajem kulturnih
konvencija zajednice u kojoj stvaraju).
Varga (2016) je posvetila svoju doktorsku disertaciju analizi znanstvenih članaka iz područja
psihologije na hrvatskom i engleskom jeziku. Analizirala je korpus 60 znanstvenih članaka
objavljenih u znanstvenim časopisima na hrvatskom i engleskom jeziku i proučavala je kojim
se sredstvima epistemičke modalnosti koriste autori za izražavanje različitog stupnja sigurnosti
prema iznesenim tvrdnjama i da bi izrazili stav prema tvrdnjama drugih autora. Cilj je bio
utvrđivanje razlika i sličnosti u učestalosti i uporabi tih sredstava u glavnim retoričkim
dijelovima znanstvenog članka, te proučavanje njihovih pragmatičkih funkcija, kao sredstava
ograđivanja u tekstu. Nalazi analize pokazuju da su modalni glagoli najčešća gramatička
kategorija epistemičkih sredstava u oba korpusa, a najmanja je zastupljenost epistemičkih
imenica. No, unatoč toj sličnosti, rezultati ove analize slažu se s rezultatima već spomenutih
istraživanja – u odnosu na hrvatski jezik, u engleskom je jeziku veća zastupljenost sredstava.
Za kraj, spomenimo i jedno od najnovijih istraživanja. Cvikić i Ordulj (2021) istraživale su
vidljivost autora/čitatelja prvog jezika (L1) u usporedbi s drugim jezikom (L2), s naglaskom na
analizu upotrebe osobnih zamjenica prvog lica u hrvatskome jeziku. Cilj ovog rada bio je
20

istražiti pragmatični pojam vidljivosti pisca/čitatelja u hrvatskom L1 i L2 pisanju. Autorice su
se usredotočile na upotrebu osobnih zamjenica u prvom licu, kod izvornih govornika i onih koji
to nisu. Za analizu su upotrijebile 80 argumentacijskih eseja; 40 L1 i 40 L2. Kvantitativna
analiza potvrdila je razlike među skupinama; pokazala je da se inojezični govornici hrvatskog
jezika osobnim zamjenicama za prvo lice koriste češće nego izvornojezični. Zanimljivo je da
je samo prekomjerna uporaba JA-forme neizvornih govornika statistički značajna (slaže se s
dosadašnjim istraživanjima). Naime, frekventnost upotrebe zamjenice „ja“ nad zamjenicom
„mi“, kod izvornih je govornika suprotna dosadašnjim istraživanjima. Kvalitativna analiza
pokazala je da se u argumentacijskim esejima u hrvatskom jeziku, zamjenica „ja“ pretežno rabi
za izražavanje iskustva i stava pisca, u istu se svrhu upotrebljava i zamjenica „mi“, ali znatno
manje. U svojoj su studiji Cvikić i Ordulj (2021) donijele zaključak da su kulturološki i jezično-
specifični faktori, u ovom slučaju i faktori učenja jezika, važni pri upotrebi osobnih zamjenica
za izražavanje vidljivosti pisca/čitatelja u L2. Ovim istraživanjem napravile su korak naprijed
prema boljem razumijevanju upotrebe osobnih zamjenica i njihove diskursne funkcije, te prema
unapređenju znanja o vještinama pisanja, na prvom i drugom/stranom jeziku i općenito.

21

5. ŠTO O AUTOREFERIRANJU PIŠU HRVATSKI LINGVISTI?
Kao što smo uočili u prijašnjem poglavlju, na našim prostorima (zasad) nema toliko govora o
ovoj temi. No, unatoč manjku istraživanja i studija, ipak postoje autori (osim već spomenutih)
u čijoj literaturi možemo pronaći informacije o autoreferiranju kao retoričkoj strategiji u
akademskom pisanju. Većina tih autora, npr. Josip Silić, Marina Katnić-Bakaršić, Ivo
Pranjković, Lada Badurina, Lana Hudeček, Marina Kovačević, Milica Mihaljević, Vera
Blažević itd., bavi se funkcionalnom stilistikom, pa tako i korištenjem prvog lica jednine ili
množine, obezličenjem, uporabom pasivnih struktura u akademskom diskursu i općenito time
kako se piše znanstvenim stilom.
Od svih nabrojanih, izdvojit ćemo samo neke: prvo, Silićevu i Pranjkovićevu Gramatiku
hrvatskog jezika (2005), a zatim Silićev priručnik o funkcionalnim stilovima hrvatskog jezika
(2006). U Gramatici (2005: 122) stoji:
 „Znanstvenik u znanstvenome stilu umjesto prvog lica jednine 'ja' često rabi treće lice
jednine i pasivni oblik glagola: U raspravi se govori…, U raspravi je navedeno…, U
raspravi će biti govora… ili prvo lice množine: U raspravi govorimo…, U raspravi smo
naveli,… U raspravi ćemo govoriti… Sve to znači isto. (Mi se u takvu obraćanju
čitateljima naziva 'mi skromnosti' ili 'autorsko mi').“
Silić i Pranjković (2005, 196) objašnjavaju upotrebu pasivnih glagolskih oblika na mjestima
gdje je vršitelj radnje iz bilo kojeg razloga nevažan, nepoznat ili nije poželjno da ga se spominje
(tad je u prvome planu predmet zahvaćen radnjom, tj. objekt). Osim (pridjevskog) pasiva koji
se tvori pomoćnim glagolom biti i trpnim glagolskim pridjevom (npr. bio je čitan, čitan je bio,
…), Silić i Pranjković (2005, 196) razlikuju i pasiv koji se tvori povratnom zamjenicom se i
aktivnim oblicima glagola (npr. Ruši se drvo.) i koji je posebno čest u znanstvenome i
administrativnome stilu.
U Funkcionalnim stilovima hrvatskog jezika (2006, 43), Silić stoji iza tvrdnje (isto kao i u
Gramatici, 2005: 376) da je znanstveni stil, po svojoj individualnoj ograničenosti, izrazito
objektivan te je u skladu s temeljnim načelima znanosti, logičke organizacije sadržaja i izraza,
objektivnosti (znanost je oslobođena subjektivnosti adresanta i adresata) i apstraktnosti
(znanost je oslobođena nebitnih obilježja sadržaja poruke). Poruku koju prenosimo
znanstvenim stilom potrebno je prikazati kao cjelinu i pri tome paziti na njezin sadržaj (izdvojiti
samo ono što je bitno i posložiti to u logičkom slijedu), pri čemu trebamo imati na umu publiku
kojoj je ta poruka namijenjena. Jezik i sadržaj znanstvenog stila potrebno je prilagoditi
22

mogućnostima publike i pri tome se koristiti subjektivnim sredstvima (Silić 2006: 44) samo
gdje su ona (do određene mjere) dopuštena (npr. u populariziranju sadržaja znanstvene poruke).
Silić (2006, 46) razlikuje konkretnu, ili personalnu komunikacije, u kojoj su bitni pošiljatelj i
primatelj, te apstraktnu, ili impersonalnu komunikaciju, u kojoj glavnu ulogu ima poruka koja
je predmet govora. Ako slijedimo tu podjelu, konkretna bi komunikacija bila subjektivna, a
apstraktna objektivna – u posljednjoj će se pojavljivati pasivna lica (treća lica jednine i
množine) kao vršitelji radnje. Silić (2006, 46) ovo navodi kao razlog zašto se u znanstvenome
stilu kao vršitelj radnje načelno može pojavljivati treće lice (češće jednine, rjeđe množine).
Pritom, on objašnjava da se korištenjem prvog lica množine ('mi skromnosti') autor „odriče“
sebe kao „ja“ i „dijeli svoje autorstvo“ s drugim (mogućim) autorima.
„Mi skromnosti“, prema Siliću (2006, 48) isto je što i prvo lice množine i možemo ga zamijeniti
pasivnim oblikom („U prvom zaključku možemo dodati…“ ili „U prvom zaključku može se
dodati…“) – često se u istoj rečenici nalaze jedan i drugi način izražavanja („Prenese li se
jezični postupak na slikarstvo, na platnu se ne ostvaruje ono što vidimo, nego ono što
znademo…“). Na isti su način međusobno zamjenjivi prvo (aktivno) i treće (pasivno) lice
množine, a zatim i oba, s trećim (pasivnim) licem jednine („Čitaju li se danas ti romani… ili
Čitamo li danas te romane…“). Silić (2006, 48) dodaje i da je s gledišta pošiljatelja i primatelja
također svejedno hoće li adresant prenijeti poruku prvim licem jednine ili množine, jer
uspostavlja odnos ADRESAT: PORUKA; i kad se adresant „ja“ poistovjećuje s adresatom
„mi“, postaje sudionik ravnopravna odnosa prema poruci („Smatram da je došao trenutak, da
trajno odbacimo i izoštrimo…“). Blažević (2009: 9) na isti način objašnjava kategoriju lica u
znanstvenom stilu.
Nadalje, u Stilistici (2001) Marine Katnić-Bakaršić, pronalazimo da se „autorsko mi“ u
suvremenom znanstvenom stilu (kasnije nazvanom znanstveno-akademskim tipom
akademskog diskursa) zamjenjuje polubezličnošću jer se, kako primjećuje autorica (2001, 80),
čini da pasivne, bezlične konstrukcije na formalnom planu, tekstu daju veći stupanj
objektivnosti. Katnić-Bakaršić (2001, 80) o korištenju prvog lica kaže da je to tendencija koja
se pojavljuje u novije vrijeme i da je neki autori (akademski krugovi bliski kritičkoj stilistici)
smatraju potrebnim preduvjetom za svojevrsnu nezavisnost znanstvenika. Upotreba bezličnih i
pasivnih struktura i autorova množina stvaraju privid znanstvenosti i ponekad se iza korištenja
prvog lica množine autor krije iza „moćnije“ množinske forme, pa time, čini se, daje veću težinu
onome što je napisano (Katnić-Bakaršić 2001, 248), dok se korištenjem prvog lica jednine u
tekst vraća osobnost autora i time se približava čitatelju.
23

U svojoj novijoj knjizi „Između diskursa moći i moći diskursa“ (2012), Katnić-Bakaršić piše o
postojanju triju mitova (mit o objektivnosti znanstvenika/ice, mit o neutralnosti jezičnih
sredstava i mit o odsustvu emocionalno-ekspresivnih sredstava) koji „zapravo stvaraju
idealiziranu sliku znanosti kao Apsolutne Istine i naročito znanstvenika kao osoba koje su
potpuno nezavisne od sociokulturnih i ekonomskih ili drugih subjektivnih elemenata“ (Katnić-
Bakaršić 2012, 70). Ovi su mitovi rezultat retoričkih strategija akademskog diskursa, a te su
strategije, prema riječima autorice, različite od strategija u drugim diskursima i uzrokuju utisak
„ogoljenosti i odsustva stilskih sredstava i efekata“ (2012, 70). Među akademskim retoričkim
strategijama je stvaranje objektivnosti i istinitosti, dok se, kako kaže autorica (2012, 71), ustvari
svo vrijeme znanstevnik/ica bori za prihvaćanje tumačenja koje on/ona daje.
Kritička stilistika i lingvistika, kao što smo već prije spomenuli, govore o tome kako nema
potpuno neosobnog istraživanja, jer se u njega uključuju i znanstvenikovi vlastiti kognitivni,
sociokulturni i ideološki aspekti. Prema Katnić-Bakaršić (2012), u znanstvenom je tekstu dugo
dominirala upotreba „autorskog mi“ (koje je zaklanjalo autorovu osobnost), koja je i danas vrlo
prisutna u npr., ruskoj akademskoj zajednici. Kasnije su se, dodaje autorica (2012, 71), češće
rabile bezlične i pasivne konstrukcije (koje su potpuno obrisale autorovu osobnost); danas
značajne za prirodoslovne znanosti, pogotovo na Zapadu. Za posljednje, kritičari analize
diskursa uočavaju moguće stvaranje nelagode i otuđenosti, zbog čega predlažu korištenje
„vlastitog ja“. Usporedbom sva tri načina za izražavanje autorove prisutnosti u tekstu, autorica
(2012, 71) dolazi do zaključka da sva tri dobivaju ulogu retoričke strategije; upotreba prvog
lica množine postaje topos afektirane skromnosti, bezlične konstrukcije postaju topos
afektirane objektivnosti, a upotreba prvog lica jednine postaje topos naglašene subjektivnosti.
Kada uzmemo u obzir težnju ka objektivnosti, odsustvo retoričkih strategija i stilskih postupaka
koji ističu autoritet, istinu i moć akademskog diskursa, mogli bismo reći da je upravo to jedna
od njegovih najvažnijih retoričkih strategija i, kako bi to nazvala Katnić-Bakaršić (2012: 72),
„stilski najznačajniji minus-postupak“ ovog diskursa.
Spomenimo za kraj i autoricu priručnika „Pisanje znanstvenih i stručnih radova“ (2012), Milicu
Gačić, koja smatra da je pretjerana upotreba prvog lica („ja“ ili „mi“) svakako nametljiva, ali
da ga ipak ne trebamo izbjegavati pod svaku cijenu, pogotovo u dijelovima u kojima autor
iznosi svoju interpretaciju ili je zaista došao do nečeg novog. Gačić (2012: 92) piše da je „ja“
najbolje izbjegavati, ali se može upotrijebiti kako bi autor izrazio svoje mišljenje ili pokazao
kojim će se postupkom baviti, dok se upotrebom „mi“ u tekst uključuje sebe, čitatelje, druge
znanstvenike ili ga se upotrebljava kad na radu sudjeluje više autora. Spominje, kao i Silić,
24

mogućnost upotrebe stilski najneutralnije konstrukcije bezličnih glagola s povratnom
zamjenicom se (npr. „može se zaključiti“, „smatra se…“).
Iz svega navedenog možemo zaključiti da se u hrvatskoj lingvistici još uvijek vjeruje u
objektivnost akademskog diskursa. Većina lingvista i dalje smatra znanstvene tekstove izrazito
bezličnima, objektivnima, neosobnima i neemocionalnima. Kako kaže i sam Silić, znanstvena
je komunikacija prije svega komunikacija sa sadržajem, a ne s ljudima i zbog toga je potrebno
da je jezik znanosti u strogom skladu sa znanstvenim sadržajem (2006: 63-64). To bi značilo
da bi znanstvenici trebali izbjegavati korištenje subjektivnih i ekspresivnih lingvističkih
elemenata, ali uočavamo i „otvorenija“ mišljenja nekih autora, o tome da nije pod svaku cijenu
potrebno izbjegavati upotrebu prvog lica, jednine ili množine. U nastavku ćemo na konkretnim
primjerima analizirati situaciju u studentskim završnim radovima.
25

6. ISTRAŽIVANJE
Autoreferiranje, kao interakcijska retorička strategija, odnosi se na autorovo eksplicitno
pojavljivanje u tekstu. U hrvatskom se jeziku autoreferiranje može izraziti putem osobnih (ja,
mi, nas) ili posvojih (moj, naš) zamjenica i upotrebom osobnih glagolskih oblika
(analiziramo/analiziram, uočavamo/uočavam). Uzimajući u obzir dosadašnja istraživanja,
autorova eksplicitna prisutnost ili odsutnost u tekstu odabir je pisca, koji time želi postići
određeni učinak na ciljanu publiku. U akademskom se diskursu upotrebljava znanstveni stil,
koji bi u pravilu trebao biti objektivan i apstraktan. Budući da su dosadašnje studije potvrdile
da se u znanstvenim istraživačkim radovima, unatoč toj objektivnosti, ipak pojavljuju
autoreferencije, u ovom ćemo dijelu rada provjeriti pojavljuju li se iste u sažecima studentskih
završnih radova pisanima u zadnjih dvadesetak godina - i u kolikoj mjeri.
Strukturirani/opisni sažetak, nacrtak ili apstrakt „jest sažeto prikazan rad sa svim najvažnijim
dijelovima i elementima“ (Gačić, 2012: 98). Prema Gačić (2012: 98), to je rad u malome,
interpretacija rada u kojoj ističemo svoje ideje i argumente koji najbolje prikazuju sadržaj.
Sažetak služi kao svojevrstan vodič kroz tekst, zato se taj dio, prema Gačić (2012: 98), piše
posljednji, koristeći se sadržajem rada, tako da se iz svakog važnijeg dijela napišu bitne
informacije. Pri tome je potrebno apstrakt istaknuti, odrediti svrhu rada, korištene metode,
tumačenje rezultata i glavne zaključke, a na kraju dodati ključne riječi, koje svaki ozbiljan
stručni i znanstveni rad treba imati. Apstrakt (prema Gačić, 2012: 98) je obično pisan na jeziku
na kojem je pisan rad, a njegov opseg za diplomski rad se, u praksi, kreće oko 300 riječi, a za
doktorate oko 500 riječi, osim ako sveučilište ne zahtijeva točno određeni broj. Potrebno je
možda i naglasiti da opisni sažetak (engl. Abstract) nije isto što i informativni sažetak (engl.
Summary), koji se piše na kraju i u kojem je naglasak na rezultatima istraživanja. U ovom se
radu analiziraju opisni sažeci.
U ovom će se dijelu rada predstaviti korpus, metode istraživanja, početne hipoteze, te će se na
kraju interpretirati i komentirati rezultati.

26

6.1 Korpus
Za potrebe analize diplomskog rada izrađena su tri korpusa opisnih sažetaka studentskih
završnih radova: korpus diplomskih radova, korpus magistarskih radova i korpus doktorskih
radova. Svaki od njih sadrži deset radova, ukupno trideset, koji će u tablici 2 biti podijeljeni s
obzirom na to kojoj znanosti pripadaju. Cijeli je korpus dostupan na internetu (stranica
Nacionalni portal znanosti/repozitoriji UNI u Sloveniji). Radovi su pisani na hrvatskom jeziku.
Korpus sažetaka diplomskih radova broji ukupno 1627 riječi, korpus sažetaka magistarskih
1886 riječi, a korpus doktorskih radova 6337 riječi. Prema podacima iz tablice 2 možemo vidjeti
da su korpus sažetaka diplomskih radova i korpus sažetaka magistarskih radova prema broju
riječi međusobno usporedivi, dok u slučaju korpusa sažetaka doktorskih radova uočavamo
prilično znatno odstupanje. Kako je već spomenuto na početku istraživanja, sažeci disertacija
jesu duži, no u ovom korpusu, razlike u broju riječi dosta su velike; jedan sažetak u disertaciji
sadrži npr. 181 riječ, dok drugi sadrži 1499 riječi (odstupanja su vjerojatno posljedica zahtjeva
sveučilišta).
Korpus sažetaka
Diplomski
radovi
Magistarski
radovi
Doktorske
disertacije
Ukupno
Humanističke
znanosti
3
0
3
6
Društvene znanosti
7
10
7
24
Ukupno
10
10
10
30
Broj riječi
1627
1886
6337
9850
Tablica 2: Analizirani korpus opisnih sažetaka studentskih završnih radova.
U gornjoj je tablici predstavljen analizirani korpus, koji se sastoji od ukupno trideset radova -
deset iz svakog zasebnog korpusa - od toga je svega šest radova iz područja humanističkih
znanosti, a ostala dvadeset i četiri rada pripadaju društvenim znanostima. Radovi koji su
analizirani specifično su traženi po dvama odrednicama: moraju biti pisani na hrvatskom jeziku
i moraju sadržavati opisni apstrakt/sažetak na početku rada.
6.2 Metode istraživanja
U prvoj fazi istraživanja ručno su podcrtavane eksplicitne (osobne i posvojne zamjenice te
osobni glagolski oblici) i implicitne strukture (pasiv i obezličenje). Na temelju rezultata
napravljena je kvantitativna analiza svakog korpusa. Diplomski rad na konkretnim primjerima
prikazuje sve oblike u kojima se pojavljuje autor. Izostavljeni nisu ni tekstovi u kojima se autor
27

uopće ne pojavljuje. U drugom dijelu istraživanja izvela se komparativna analiza triju korpusa
i precizirane su razlike između njih.

6.3 Hipoteze
1. Diplomski rad prvi je susret studenta s pisanjem završnog rada, zato pretpostavljam da se u
sažecima diplomskih radova studenti više no u ostalima koriste osobnim jezičnim sredstvima.
2. Nasuprot tome, pretpostavljam da doktorandi žele biti što ozbiljniji/profesionalniji, stoga će
se u sažecima doktorskih radova služiti neosobnim jezičnim elementima, npr. pasivnim
oblicima.
3. U radovima će se, kao eksplicitno jezično sredstvo, najčešće pojavljivati „autorsko mi“.
4. Ako uzmem u obzir Silićeve riječi, da je znanstveni stil izrazito objektivan, a upotreba
osobnih jezičnih struktura dozvoljava se samo na određenim mjestima, pretpostavit ću da će
korpus, kao skup svih sažetaka, sadržavati više implicitnih/neosobnih nego eksplicitnih/osobnih
jezičnih sredstava.

6.4 Rezultati i rasprava
Sažetak predstavlja ključne informacije svakog znanstvenog teksta. On sažima i teorijsku
pozadinu i naše istraživanje. Njime pokušavamo privući čitatelja da pročita tekst, a to najbolje
možemo postići dobrom interpretacijom i argumentima. Pri izlaganju argumenata i svojih ideja
autori se mogu koristiti osobnim jezičnim sredstvima, jer je to nešto novo, autorovo. Koriste li
se autori u sažetku eksplicitnim autoreferencijama ili ne, i ako da - u kojoj mjeri, vidjet ćemo u
ovom dijelu istraživanja.
Tablice 3, 4 i 5 prikazuju analizu učestalosti upotrebe autoreferiranja u sažecima studentskih
radova. Prikazano je u koliko se radova autori eksplicitno ili implicitno pojavljuju u tekstu i
postoje li kombinacije osobnih i neosobnih struktura.

28

6.4.1 Diplomski radovi
U diplomskim se radovima autor eksplicitno pojavljuje kao osobni glagolski oblik 1. lica
množine, koji je dosta često rabljen u sažecima diplomskih radova; u četiri od sedam sažetka,
u kojima se taj oblik pojavljuje, autori se koriste isključivo tim glagolskim oblicima, no ipak
prevladavaju implicitne ili neosobne strukture (pasiv i obezličenje). Vidi Tablicu 3.
Vrste autoreferianja
Diplomski radovi
Osobni glagoli, 1.lice mn.
7
Pasiv
5
Obezličenje
3
1.lice mn. + pasiv
2
1.lice mn. + obezličenje
1
Obezličenje + pasiv
2
Tablica 3: Vrste autorefeiranja i njihova zastupljenost u sažecima diplomskih radova.
U tablici 3 korpus diplomskih radova predstavljen je kao cjelina. Tablica prikazuje eksplicitno
i implicitno pojavljivanje autora u tekstu. U sažecima diplomskih radova autori se najviše
koriste osobnim glagolskim oblicima u 1. licu množine, manje u prezentu (npr. definiramo,
istražujemo, razumijemo, dolazimo do zaključka, upoznajemo se, pokušavamo), više u perfektu
(npr. doznali smo, došli smo do podatka, otkrili smo, proveli smo, smo se usredotočili,
predstavili smo). Malo rjeđa pojava su pasivni oblici (npr. Svi navedeni podaci temeljeni su…,
Diplomski rad osmišljen je…, Kao jedni od najučinkovitijih alata uzeti su…, U teorijskom dijelu
završnog rada objašnjene su…, Za potrebe ovog rada u koruptivna kaznena djela uključeno
je…). Od svih vrsta autoreferiranja kojima su se koristili autori, najmanje je zastupljeno
obezličenje (npr. ponajprije se nastoji odrediti…, diplomski rad se bavi…, u ovom se radu
pokušava produbiti…).
Kao što možemo iščitati iz tablice 3, neke se strukture pojavljuju u paru – u jednom sažetku
pronalazimo kombinaciju „autorskog mi“ i pasiva, u drugom se to „autorsko mi“ pojavljuje
zajedno s obezličenjem, a treća je kombinacija pasivne strukture i obezličenja. U većini se
primjera pasiv i obezličenje pojavljuju na početku rada (Diplomski rad osmišljen je s namjerom
sažimanja…), a potom se nastavi pisati u 1. licu množine (…da postignemo ta cilj, u prvom
smo dijelu prezentirali…). Međutim, u kombinaciji pasiv - obezličenje, u uvodu u tekst
nalazimo obezličenje (U ovom diplomskom radu povezuju se…) kojem slijedi pasiv (Svi
navedeni podaci temeljeni su prema…). No, sve te kombinacije mogle bi se, po Siliću (2006)
29

pretvoriti u samo jednu strukturu, jer su neosobne i osobne strukture međusobno zamjenjive i
„sve to znači isto“ (vidi 4. poglavlje).
U nijednom sažetku, nažalost, ne pronalazimo ni osobne (ja, mi), ni posvojne zamjenice (moj,
naš), pa ni osobne glagolske oblike u 1. licu jednine.

6.4.2 Magistarski radovi
Kao i u diplomskim radovima, i ovdje se autor pojavljuje većinom u implicitnim ili neosobnim
oblicima, te ponovno prevladavaju pasivne strukture (npr. definirani su, objašnjen je) i
obezličenje (npr. definiraju se pojmovi, ovim radom obuhvatit će se). No, u ovim se sažecima
tim strukturama pridružuje i upotreba 3. lica jedine u prezentu i upućuje na osobu (npr. autorica
navodi, autorica uspoređuje). Ovaj ću oblik svrstati u neosobne strukture, jer autor doslovno
piše o samome sebi u trećem licu ili se upotrebom trećeg lica ne upućuje na osobu, pa se samim
time ukazuje na udaljenost od subjektivnosti i eksplicitnog autoreferiranja. Zanimljivo je da se
u samo jednom sažetku pojavljuje 'mi skromnosti' (npr. u ovom radu bavimo se) kao eksplicitno
autoreferiranje i ponovno, kao i u diplomskim radovima, to je jedina osobna struktura koja se
pojavljuje.
Vrste autoreferiranja
Magistarski radovi
Pasiv
3
Obezličenje
6
3. lice jednine
1
1. lice množine
1
Obezličenje + pasiv
3
Obezličenje + pasiv + 3. lice jednine (prezent)
1
Autor se ne pojavljuje
3
Tablica 4: Vrste autoreferiranja i njihova zastupljenost u sažecima magistarskih radova.
Iz rezultata predstavljenih u tablici 4 odmah je jasno da se u sažecima magistri ne poslužuju
toliko strukturom „autorskog mi“, koliko obezličenjem ili pasivom, ili pak, sebe odluče u
potpunosti isključiti iz teksta. U čak tri rada se autor ne pojavljuje u tekstu, u tim sažecima
postoji dakle, samo nekakav kratak opis teme, ništa konkretno o tome što će se u radu istraživati,
niti na kakav način, ni koje su polazne hipoteze, ni konačni rezultati. Analiza je rezultirala
otkrićem pojave 3. lica jednine. Ovakva je struktura rijetka i u ovoj analizi pojavljuje se samo
u jednom sažetku. U ovim sažecima magistarskih radova, pasiv se uvijek nalazi u kombinaciji
30

s obezličenjem, dok se obezličenje pojavljuje i kao glavna i jedina vrsta autoreferiranja u tekstu,
što ga čini vrlo neosobnim i daje mu navodnu moć uvjeravanja čitatelja u istinitost i
koherentnost akademskog rada. Na temelju svega iznesenog možemo, zasad, pretpostaviti da
magistarski radovi, više od diplomskih, teže k apstraktnosti i što manjoj subjektivnosti u tekstu.

6.4.3 Doktorski radovi
U sažecima doktorskih radova ponovno prevladava implicitno pojavljivanje autora.
Vrste autoreferiranja
Doktorske disertacije
Pasiv
6
Obezličenje
7
1. lice množine
3
3. lice jednine
1
Obezličenje + pasiv
4
Obezličenje + 1. lice množine
1
Obezličenje + 3. lice jednine + pasiv
1
Pasiv + 1. lice množine
1
Autor se ne pojavljuje
1
Tablica 5: Vrste autoreferiranja i njihova zastupljenost u sažecima doktorskih radova.
Početna pretpostavka bila je da će se u doktorskim disertacijama primjenjivati najviše
neosobnih jezičnih elemenata, što se analizom u nekoj mjeri i potvrdilo. Ipak, kao što uočavamo
iz tablice 5, autori se u tri disertacije koriste „autorskim mi“ (npr. ne smijemo zanemariti,
možemo definirati, u doktorskome radu smo istraživali, potvrdili smo, opisali smo); od čega se
u jednoj disertaciji autor koristi isključivo 1. licem množine, a u druga dva imamo kombinaciju
upotrebe 1. lica množine s obezličenjem (npr. mogu se jasno razlučiti) i kombinaciju 1.lica
množine s pasivom (npr. cilj je u cijelosti realiziran). Obezličenje se u većini primjera, kao i u
prošle dvije analize, pojavljuje zajedno s pasivom (obezličenje: najprije će se objasniti, kritički
će se preispitati, određuje se… i pasiv: nakon toga je istražena, europski je poredak utemeljen,
ovakva je teza potvrđena…), pa i u kombinaciji pasiva, obezličenja i 3. lica jednine.
Ova posljednja kombinacija pasiva (analizirane su), obezličenja (analiziraju se) i 3. lica jednine
(autor analizira, autor iznosi, autor je dao uvid) zanimljiva je zato što je autorica ženska osoba,
a o sebi govori u 3. licu jednine muškog roda. To otvara novo pitanje – zašto? Možda je to
pravilo sveučilišta, a možda bi se ovakva upotreba mogla okarakterizirati kao potpuno
31

prikrivanje autora. U ovom segmentu sažetaka, jedan od radova ne uključuje autora, samo daje
ključne informacije o temi - bez autoreferencija i govora o tome kako će se istraživanje provesti.

U sljedećem potpoglavlju usporedit ćemo sva tri korpusa i analizirati ih kao cjelinu.
6.4.4 Usporedba korpusa i završni komentari
Rezultati analize sažetaka studentskih radova pisanih u hrvatskom jeziku ukazuju na znatne
razlike u upotrebi različitih načina autoreferiranja u tri korpusa. U grafikonu 1 možemo vidjeti
da se autor eksplicitno najviše pojavljuje u sažecima diplomskih, a najmanje u sažecima
magistarskih radova. Suprotno tome, implicitne strukture nisu toliko prisutne u sažecima
diplomskih radova koliko prevladavaju u sažecima magistarski radova. Uzimajući u obzir i to
da se u magistarskim radovima eksplicitno pojavljivanje autora ne prepliće s neosobnim
strukturama i da se u čak 3 magistarska rada autorovo pojavljivanje posve zaobilazi (ne
pojavljuje se), mogli bismo zaključiti da se u tim sažecima najčešće primjenjuju neosobni
jezični elementi.

Grafikon 1: Vrste autoreferiranja u sažecima studentskih završnih radova.

Od implicitnih oblika autoreferiranja najviše se rabi obezličenje, ali je i upotreba pasivne
strukture jako česta. Glagol koji apsolutno prevladava u radovima je glagol definirati, dosta se
upotrebljavaju i npr. analizirati, provesti, prikazati, predstaviti, razmatrati i zaključiti (doći do
zaključka). Od eksplicitnih struktura u sažecima pronalazimo samo 1. lice množine („autorsko
0
1
2
3
4
5
6
7
Eksplicitne strukture
Implicitne strukture
Obje strukture
Autor se ne pojavljuje
Autoreferencije u sažecima studentskih završnih radova
Diplomski radovi
Magistarski radovi
Doktorske disertacije
32

mi“), najčešće u prezentu (definiramo, pokušavamo, analiziramo, uvjereni smo, bavimo se,
pretpostavljamo,…), manje u perfektu (definirali smo, posvetili smo se, doznali smo, došli smo
do podataka…). Što se objektivnosti tiče, sažeci doktorskih disertacija mogu se usporediti sa
sažecima magistarskih radova. U njima se također autori više koriste neosobnim strukturama
kao što su pasiv i obezličenje, a pojavila se i mogućnost da se autor u tekstu ne želi izraziti ili
sam o sebi piše u 3. licu jednine (takve su strukture neobične i rijetke).
Sve nas to dovodi do toga da prvu hipotezu slobodno možemo potvrditi – iako u cijelom
korpusu prevladavaju implicitni jezični elementi, u sažecima se diplomskih radova, više no u
magistarskim i u doktorskim radovima, pojavljuje eksplicitna struktura („autorsko mi“). Drugu
hipotezu potrebno je odbaciti, jer su se sažeci magistarskih radova ispostavili kao
najapstraktniji, tj. u tim sažecima dominiraju implicitne strukture, pa se u ovom sklopu pojavilo
najviše radova u kojima se autor ni ne pojavljuje (3 sažetka). Hipotezom broj 3 pretpostavila
sam da će se kao eksplicitno/osobno jezično sredstvo najčešće pojavljivati „autorsko mi“,
odnosno, 1. lice množine – ta je hipoteza potvrđena; osim ovog, nema nikakvog drugog
osobnog oblika (ni osobnih, ni posvojnih zamjenica). S obzirom na informacije u grafu 1,
potvrđujem i zadnju hipotezu, jer se - kako sam već spomenula - u sažecima završnih radova
najčešće pojavljuju obezličenje i pasiv (implicitne/neosobne strukture).
Primijenjena je analiza tako zasigurno potvrdila tri i odbacila jednu hipotezu, što nas dovodi do
zaključaka:
-
Eksplicitno se autoreferiranje najčešće pojavljuje u diplomskim radovima.
-
Sažeci magistarskih radova sadrže najviše implicitnih oblika, zato su se pokazali kao
najviše objektivni i apstraktni.
-
Jedina eksplicitna struktura koja se pojavljuje u ovom korpusu sažetaka je tzv. „autorsko
mi“, ili 1. lice množine.
-
S obzirom na to da bi sažetak trebao sadržavati ključne informacije rada i naše ideje i
argumente, studenti su se, unatoč tome što se pojavljuju i eksplicitne strukture, u
korpusu ovih sažetaka najčešće koristili implicitnim strukturama.

33

7. ZAKLJUČAK
Autoreferiranje kao retorička strategija akademskog diskursa, obično podrazumijeva
neposrednu prisutnost autora u tekstu kako bi se uspostavio odnos s čitateljem. U hrvatskom se
jeziku, osim osobnih i posvojih zamjenica, kao eksplicitni oblik autorove prisutnosti
primjenjuju i osobni glagolski oblici (u prvom licu jednine ili množine). Osim eksplicitno, autor
se u tekstu može pojaviti i implicitno, tj. neosobnim ili bezličnim strukturama, pa tako moramo
obratiti pozornost na korištenje pasiva i obezličenja. Istraživanja provedena od 80-ih godina
prošlog stoljeća do danas pokazala su da je u akademskom diskursu komunikacija između
tvorca teksta i njegovog primatelja dvosmjerna. Složila bih se s time da pisac ne može prikriti
ni svoje dojmove ni stavove prema argumentima koje izlaže, ali je eksplicitna prisutnost autora
u tekstu njegov vlastiti odabir kako bi postigao željeni efekt na čitatelja.
U ovom sam diplomskom radu provela analizu upotrebe implicitnih i eksplicitnih struktura
autoreferiranja u trideset sažetaka studentskih završnih radova pisanih na hrvatskom jeziku.
Radovi su nastali u posljednjih dvadesetak godina i pisani su na različitim sveučilištima u
Sloveniji te su bili odabrani s obzirom na to sadrže li sažetak (eng. abstract) na početku rada,
uključujući i ključne riječi. S obzirom na to da je većina radova pripadala društvenim
znanostima, tijekom analize ih nisam posebno svrstala prema znanostima kojima pripadaju, već
sam samo napravila podjelu na tri korpusa (sažeci diplomskih radova, sažeci magistarskih
radova, sažeci doktorskih radova), od kojih sam svaki zasebno analizirala i na kraju ih
usporedila.
Cilj ovog istraživanja bio je dokazati da sažeci studentskih radova, koji bi se po pravilima
znanstvenog stila trebali koristiti apstraktnijim i neosobnim jezičnim elementima, unatoč tome
što su pisani akademskim diskursom, ipak reflektiraju neki određeni stupanj autorove
neposredne prisutnosti u tekstu, a što ih čini više osobnim i manje apstraktnim; što je ujedno
bila i jedna od polaznih hipoteza. Istraživanje je pokazalo da se autori ipak više koriste
neosobnim jezičnim elementima, ali se u sažecima (najviše u sažecima diplomskih radova)
koriste i osobnim jezičnim strukturama (jedina takva struktura je bila upotreba 1.lica množine,
odnosno „autorsko mi“ ili „mi skromnosti“). Najapstraktnijim i najmanje osobnim sažecima
pokazali su se sažeci magistarskih radova, ali su se i studenti u sažecima doktorskih radova više
koristili neosobnim jezičnim elementima.
Smatram da je vrlo bitno kako ćemo rad, akademski ili neki drugi, iznijeti odnosno napisati.
Sažetak je tekst koji stoji na samom početku rada i nakratko predstavlja o čemu će biti govora,
o kakvom se istraživanju radi. Moglo bi se reći da je njegova funkcija slična onoj na stražnjoj
34

korici knjige. Dobro napisanim sažetkom u startu privučemo čitatelja da se angažira oko
istraživanja i pročita cijeli tekst. Iz tog razloga složila bih se s mišljenjima autora koji
zagovaraju upotrebu autoreferencija na mjestima u tekstu gdje možemo najbolje predstaviti
sebe, svoje stavove, razmišljanja, čime pridonosimo akademskoj zajednici nešto novo,
stvaramo vezu s čitateljem i budimo mu interes za isto.
Mišljenja sam da je ovaj rad svakako pridonio nešto novo proučavanju i analizi autoreferencija,
što je za hrvatsku lingvistiku važno, jer se ovom temom do sada nije bavilo puno autora.
Svakako je za buduća istraživanja ostalo još dosta otvorenih pitanja na ovu temu. Za daljnja
istraživanja predložila bih da se rabi veći korpus kako bi se radovi mogli svrstati s obzirom na
znanstvena područja i tako napraviti analizu različitih dijelova radova, npr. postoje li konkretne
razlike u upotrebi autoreferencija između radova pisanih u različitim znanostima, koje su
razlike i sličnosti studentskih radova uspoređenih s znanstvenim člancima i slično. Veći korpus
također bi omogućio uži odabir radova čiji sažeci sadrže otprilike jednak broj riječi. Naime, u
ovom se radu, na temelju broja riječi, vidi veliko odstupanje kod sažetaka doktorskih radova.
Za kraj dolazim do zaključka da su ovakva istraživanja bitna, jer služe kao smjernice kako
pristupiti pisanju takvih tekstova.

35

LITERATURA
Balažic Bulc, Tatjana i Požgaj Hadži, Vesna. (2017). „Interakcijske retoričke strategije u
znanstvenom diskursu (na primjeru znanstvenog jezika Ivana Ivasa).“ Govor 34 (2): 127-151.
Balažic Bulc, Tajana. (2020). „Self-mentions as interactional metadiscourse strategies in
Slovene and Croatian research article abstracts”. Academic writing from cross-cultural
perspectives: exploring the synergies and interactions 1 (1): 56-76.
Bašić, Ivana and Snježana Veselica-Majhut. (2016). „Explicit author reference in research
articles in linguistics in English and Croatian.“ Linguistics and literature studies 4 (4): 233–24.
Blažević, Vera. (2009) „Znanstveni stil“. Hrvatistika : studentski jezikoslovni časopis 3 (3): 7-
14.
Cvikić, Lidija i Ordulj, Antonia. (2021). „Writer visibility in L1 vs. L2 argumentative writing:
Use of the first person personal pronouns in Croatian1.“ Suvremena lingvistika 47 (91): 1-25.
Gačić, Milica. (2012). Pisanje znanstvenih i stručnih radova. Zagreb: Školska knjiga.
Hyland, Ken (2005). Metadiscourse: Exploring Interaction in Writing. London – New York:
Continuum.
Katnić-Bakaršić, Marina. (2001). Stilistika : (priručnik za studente). Sarajevo: Ljiljan.
Katnić-Bakaršić, Marina (2012). Između diskursa moći i moći diskursa. Zagreb: Naklada Zoro.
Kromar, Petra. (2012). Korpusna analiza metabesedilnih elementov. Diplomski rad. Ljubljana:
Filozofska fakulteta Univerze v Ljubljani.
Pisanski, Agnes (2002). „Analiza nekaterih metabesedilnih elementov v slovenskih znanstvenih
člankih v dveh časovnih obdobjih.“ Slavistična revija 50 (2): 183–197.
Pisanski Peterlin, Agnes (2007). „Raziskave metabesedilnosti v uporabnem jezikoslovju:
pregled področja in predstavitev raziskovalnega dela za slovenščino.“ Jezik in slovstvo 52 (3–
4): 7–19.
Silić, Josip i Pranjković, Ivo (2005). Gramatika hrvatskoga jezika za gimnazije i visoka učilišta.
Zagreb: Školska knjiga.
Silić, Josip (2006). Funkcionalni stilovi hrvatskoga jezika. Zagreb: Disput.
36

Varga, Mirna. (2016). Epistemic Modality in Academic Discourse in the Croatian and English
Language. Doktorski rad. Sveučilište Josipa Jurja Strossmayera u Osijeku, Filozofski fakultet.
Verdonik, Darinka (2007). „Upravljanje pogovora kot metadiskurzna funkcija.“ Jezik in
slovstvo 52 (3/4): str. 53-66.

37

IZVORI ANALIZIRANIH STUDENTSKIH RADOVA

DIPLOMSKI RADOVI:
Atlija, Viktorija. 2016. Ujtecaj korupcije na hrvatski turizam. Diplomski rad. Brežice: Univerza
v Mariboru, Fakulteta za turizem.
Barić, Sara. 2020. Analiza posjetitelja muzeja krapinskih neandertalaca s ciljem
prilagođavanja ponude tržišnim segmentima. Diplomski rad. Brežice: Univerza v Mariboru,
Fakulteta za turizem.
Cvetković, Karla. 2020. Sport kao motiv za pojest Umaga. Diplomski rad. Brežice: Univerza v
Mariboru, Fakulteta za turizem.
Jutriša, Hana. 2021. Analiza destinacije Mali Lošinj prema ETIS i GSTC pokazateljima
održivog razvoja i vizija budućeg poslovanja. Diplomski rad. Brežice: Univerza v Mariboru,
Fakulteta za turizem.
Lozančić, Matija. 2015. Razvoj integralnog turističkog proizvoda u gradu Karlovcu. Diplomski
rad. Brežice: Univerza v Mariboru, Fakulteta za turizem.
Mijanović, Bijanka. 2017. Govoreni i pisani jezik u komediji Ožalošćena porodica Branislava
Nušića. Diplomski rad. Ljubljana: Univerza v Ljubljani, Filozofska fakulteta.
Ostojić, Darko. 2021. »Art horror« i Vampir Borisa Perića. Diplomski rad. Ljubljana: Univerza
v Ljubljani, Filozofska fakulteta.
Pokasić, Fran. 2020. Razvoj uspješnog periodičnog događanja: studija slučaja Adventa u
Zagrebu. Diplomski rad. Brežice: Univerza v Mariboru, Fakulteta za turizem.
Strunjak, Elizabeta. 2020. Razvoj ruralnog turizma na području grada Zaprešića. Diplomski
rad. Brežice: Univerza v Mariboru, Fakulteta za turizem.
Ursić, Sara. 2021. Reprodukcija nacionalizma u diskursu medija. Diplomski rad. Ljubljana:
Univerza v Ljubljani, Filozofska fakulteta.

MAGISTARSKI RADOVI:
Bekić, Tina. 2019. Urbanizacija grada Zagreba i mijenjanje vrijednosti nekretnina.
Magistarski rad. Ljubljana: Nova univerza, Evropska pravna fakulteta.
38

Bikić, Zvonimir. 2019. Prostorno planiranje i zakonodavni okvir uređenja prostora u Republici
Hrvatskoj s naglaskom na Europsku Uniju te suvremeni pristup. Magistarski rad. Zagreb: Nova
univerza, Evropska pravna fakulteta.
Blažić, Patricia. 2020. Prometno-tehničko projektiranje „shared-space“ prostora primjenom
metode konflikata. Magistarski rad. Maribor: Univerza v Mariboru, Fakulteta za gradbeništvo,
prometno inženirstvo in arhitekturo.
Franković, Jana. 2013. Europska Unija i odnosi sa susjednim državama. Magistarski rad. Nova
Gorica: Evropska pravna fakulteta v Novi Gorici.
Jambrović, Maja. 2021. Koncept prostornog planiranja – nastanak i razvoj vrtnih gradova.
Magistarski rad. Ljubljana: Nova univerza, Evropska pravna fakulteta.
Janković, Petra. 2017. Razvoj održivog turizma u Međimurju. Magistarski rad. Brežice:
Univerza v Mariboru, Fakulteta za turizem.
Javorović, Ivona. 2018. Utjecaj procjene tržišne vrijednosti nekretnina kod procjene vrijednosti
trgovačkih društava. Magistarski rad. Ljubljana: Nova univerza, Evropska pravna fakulteta.
Obad, Božica. 2019. Procjena vrijednosti nekretnina kao preduvjet za uvođenje oporezivanja
nekretnina u Republici Hrvatskoj. Magistarski rad. Ljubljana: Nova univerza, Evropska pravna
fakulteta.
Taras, Tea. 2015. Ujecaj Europske kohezijske politike na ravoj ICT infrastrukture u Republici
Hrvatskoj. Magistarski rad. Maribor: Alma mater europea, Evropski center.
Vasiljević, Nani. 2019. Konceptualno razumijevanje učenika u mehanici. Magistarski rad.
Maribor: Univerza v Mariboru, Fakulteta za naravoslovje in matematiko.

DOKTORSKI RADOVI:
Bekić, Luka. 2011. Rani srednji vijek između Panonije i Jadrana: ranoslavenski arheološki
nalazi od 6. do 8. stoljeća. Doktorska disertacija. Koper: Univerza na primorskem, Fakulteta za
humanistične študije Koper.
Brkić, Branko. 2015. Beneficium cohaesionis u suvremenom kaznenom postupku. Doktorska
disertacija. Nova Gorica: Evropska pravna fakulteta v Novi Gorici.
39

Kadum-Bošnjak, Sandra. 2013. Sustavno uređenje darovitosti u nastavi matematike primarnog
obrazovanja. Doktorska disertacija. Koper: Univerza na primorskem, Pedagoška fakulteta.
Kramarić, Damir. 2017. Ex-Ante pristup nacionalnih regulatornih tijela u procesu regulacije
telekomunikacijskog tržišta. Doktorska disertacija. Ljubljana: Evropska pravna fakulteta.
Krešić, Mario. 2013. Obavezatno pravosuđenje kao nužan element prava. Doktorska
disertacija. Nova Gorica: Evropska pravna fakulteta v Novi Gorici.
Korunek, Marijana. 2015. Razvoj kompleksa Pavlinskog samostana Blažene Djevice Marije i
svih svetih u Šenkovcu (1376 – 1786) u svijetlu povijesnih i arheoloških istraživanja. Doktorska
disertacija. Univerza v Mariboru, Filozofska fakulteta.
Lučić, Ivo. 2009. Povijest Dinarskog krša na primjeru Popova polja. Doktorska disertacija.
Nova Gorica: Univerza v Novi Gorici, Fakulteta za podiplomski študij.
Mihalj, Ines. 2020. Motivacijski čimbenici obrazovanja odraslih u Republici Hrvatskoj.
Doktorska disertacija. Novo mesto: Fakulteta za organizacijske študije v Novem mestu.
Novaković, Svetlana. 2017. Utjecaj inovativnog pristupa obrazovanja odgojiteljica na njihov
likovno-pedagoški rad. Doktorska disertacija. Koper: Univerza na primorskem, Pedagoška
fakulteta.
Smokvina, Vanja. 2012. Sloboda kretanja sportaša i posebnos njihovog radnopravnog statusa
u Europskoj Uniji. Doktorska disertacija. Evropska pravna fakulteta v Novi Gorici.

40

POVZETEK V SLOVENŠČINI
Metadiskurz ter analiza akademskega pisanja v zadnjih letih dobivata vse več pozornosti. Vse
več avtorjev, predvsem angleški jezikoslovci, se ukvarja s preučevanjem besedil in s
strategijami, ki jih uporabljajo pisci, da bi bila besedila čimbolj relevantna, koherentna, logična,
resnična in navsezadnje privlačna za bralca. Metadiskurz je velikokrat, po mnenju nekaterih
avtorjev, ki se s tem področjem ukvarjajo (npr. Hyland), zelo pomanjkljivo definiran kot
»diskurz o diskurzu« ali »tekst o tekstu«. V resnici gre za zelo kompleksen in širok pojem, ki
mu težko postavimo meje, saj ponuja ogromno možnosti za razlago in opis tako organizacije
avtorjevih idej kot avtorjevega odnosa do poslušalcev ali bralcev. Hyland (2005) opisuje
metadiskurz kot »utelešeno idejo o komunikaciji ne le kot izmenjavi informacij, blaga ali
storitev, pač pa vključuje tudi osebnosti, stališča in predpostavke tistih, ki komunicirajo«.
Metadiskuz tako odraža idejo, ki je vidna že od 80ih let prejšnjega stoletja dalje, da je
komunikacija med piscem/govorcem ter bralcem/poslušalcem dvosmerna, ter da nikoli ni
nevtralna – vedno je usmerjena v uresničevanje interesov. Posledično je metadiskurz eno
glavnih sredstev za doseganje družbenega vpliva, oziroma vpliva na tiste, ki v danem trenutku
predstavljajo publiko. Pomembno se je zavedati, da je vsaka uporaba jezika, pa naj bo še tako
preprosta, sestavljena iz izbire iz skupine možnosti, ki se nam ponujajo.
Pojem metadiskurz se v nekaterih literaturah enači z metatekstom, slednji termin profesorica
Verdonik (2007: 53) razume kot jezikovni produkt diskurza, neenako temu pa razume diskurz
kot družbeni dogodek, v katerem se aktivira jezikovna raba, interakcija v družbenih odnosih in
spoznavanju – glede na njeno razlago lahko vidimo, da teh dveh pojmov avtorica  ne enači.
Morda se nekateri avtorji s to razlago ne bi strinjali, zato prihaja do nejasnosti in nepreciznosti,
kar se tiče definicije samega pojma metadiskurza. V tej diplomski nalogi je bila pomembna
Hylandova klasifikacija (2005) metadiskurza na dve dimenziji – interaktivno in interakcijsko.
Interaktivna dimenzija implicira diskretno prisotnost avtorja v besedilu, kar bi pomenilo, da
glede na občinstvo, avtor prilagodi besedilo in bralca z različnimi jezikovnimi elementi vodi po
besedilu, k želeni interpretaciji (Hyland, 2005: 49). Interakcijska dimenzija pa avtorja
eksplicitno vključi v besedilo, ta pa po Hylandu (2005: 49) z izražanjem lastnega mnenja,
komentarjev itd., ki se navezujejo na vsebino, vzpostavlja neposredno komunikacijo z bralcem
ter mu nudi možnost, da se na to odzove.
V shematiziranem prikazu Hylandove klasifikacije, ki jo je v slovenščino povzela Pisanski
Peterlin (2007:11), interaktivna dimenzija vključuje uporabo naslednjih sredstev:
-
prehodi (angl. transitions), ki izražajo odnose med glavnimi stavki: in, ampak
41

-
označevalci okvirja (angl. frame markers), ki se nanašajo na diskurzna dejanja,
zaporedja ali stopnje: nazadnje, če zaključim
-
endoforični označevalci (angl. endophoric markers), ki se nanašajo na informacije v
drugih delih besedila: omenjen zgoraj
-
dokazovalci (angl. evidentials), ki se nanašajo na informacije iz drugih besedil: X trdi
ter
-
tolmači (angl. code glosses) razširjajo propozicijski pomen: namreč, npr.
Interakcijska dimenzija pa:
-
omejevalci (angl. hedges), ki ne dajejo popolne podpore in odpirajo dialog: morda,
-
ojačevalci (angl. boosters), ki poudarjajo gotovost in zapirajo dialog: jasno je, da
-
označevalci odnosa do vsebine (angl. attitude markers), ki izražajo piščev odnos do
propozicije: žal, presenetljivo
-
samoomembe (angl. self-mentions), ki se eksplicitno nanašajo na avtorja/avtorje: jaz,
moj, naš ter
-
označevalci odnosa do bralca (angl. engagement markers), ki eksplicitno gradijo
odnos z bralcem: lahko vidite, da.
Kot lahko vidimo so samoomembe, ki so glavna tema te naloge, retorična strategija interacijske
dimenzije. Samoomebe se nanašajo na stopnjo avtorjeve eksplicitne prisotnosti v besedilu, ki
se pojavljajo v obliki osebnih (jaz, mi) in svojilnih zaimkov (moj, naš), v prvi osebi edine ali
množine. V primerjavi z angleščino pa se tako v hrvaščini kot v slovenščini lahko pojavijo kot
eksplicitne forme tudi osebne glagolske oblike (pišemo, mislimo, zaključujem, ugotovil
sem…), na katere moramo biti pozorni in je zato v teh dveh jezikih težje kot v angleščini najti
vse oblike v katerih se pojavlja avtor. Po mnenju Ivaniča (1998, citirano v Hylandu (2005: 53))
vsako pisanje nosi informacije o piscu, a je najmočnejše sredstvo samoreprezentacije ravno
uporaba zaimkov v prvi osebi, ter da je prosta odločitev vsakega pisca na katerem mestu in ali
sploh bo uporabljaj to strategijo.
Samoomembe, kot retorična strategija akademskega diskurza spadajo v skupino elementov, s
katerimi avtor bralcu predstavi svoje ideje na primeren način in ga skuša prepričati o
verodostojnosti teh idej (Blagojević 2007: 127 citira Balažic Bulc (2020: 58)). Retorika je, kot
razlaga Hyland (2005:63),  pravzaprav umetnost prepričevanja v argumente in vprašanja o
katerih ni formalnega dokaza. Moč prepričljivosti akademskega besedila naj bi temeljila na
racionalnosti, objektivnosti, nepristranskosti ter na zahtevnih metodologijah, a kot opaža
42

profesorica Balažic Bulc (2020: 58) je akademski diskurz v zadnjem desetletju, pod vplivom
sodobnih tehnologij, postopoma izgubil strogo oznako objektivnega, abstraktnega in
neosebnega ter postal bolj subjektiven. Ravno retorične strategije so imele dosti vpliva pri
spremembi dojemanja jezika in akademski diskurz se je tako začel obravnavati kot interakcijski
manever med piscem in bralcem. Samoomembe so po mnenju Hylanda (2005: 53) ključ s
katerim pisci promovirajo verodostojno identiteto svoje znanstvene raziskave ter tako zanjo
pridobijo odobritev. Poleg že zgoraj omenjenih, eksplicitnih struktur, se avtor v delu lahko
pojavlja tudi implicitno – z uporabo neosebnih glagolskih struktur (npr. pasiv). Obstaja pa tudi
odprta možnost za avtorja, da se v tekstu sploh ne pojavi. Ko pa se že pojavlja, je to običajno
na mestih, kjer ima največ prostora pokazati sebe in svoje prispevke v najboljši možni luči
(Hyland, 2005: 53).
Večina raziskav na omenjeno temo je posvečenih angleškemu jeziku v povezavi z drugimi
jeziki. Na območjih kjer se govori hrvaški jezik je teh raziskav manj in večina je prišla do
podobnih ugotovitev in sicer, da v hrvaškem jeziku v primerjavi s slovenščino ali pa z
angleškim jezikom, večina avtorjev še vedno raje izbira uporabo neosebnih glagolskih struktur,
saj se le ta zdi bolj primerna ter da se avtorji pod vplivom kulturnih značilnosti skupnosti v
kateri ustvarjajo, sami odločijo za to ali ono vrsto struktur. Ena izmed novejših raziskav, Cvikić
in Ordulj (2021), je bila usmerjena v analizo prepoznavnosti avtorjev/bralcev prvega jezika (L1)
v primerjavi z drugim jezikom (L2), s poudarkom na analizi rabe osebnega zaimka prve osebe.
Študija je potrdila razlike med skupinama in pokazala da so materni govorci pogosteje kot tujci
uporabljali obliko MI. To, da so govorniki L2 več uporabljali  JAZ obliko, je v skladu z
dozdajšnjimi raziskavami, zanimivo pa je, da so se govorci L1 vseeno večkrat kot za MI formo,
odločili za uporabo JAZ forme, saj se je slednja večinoma uporabljala za izražanje izkušenj in
stališč pisca; za isti namen se je uporabljala tudi oblika MI, a redkeje. S  to raziskavo sta naredili
korak naprej k boljšemu razumevanju rabe osebnih zaimkov in njihovih diskurzih funkcij ter
izboljšanju znanja pisnih veščin v prvem in drugem/tujem jeziku  na splošno.
V hrvaški lingvistiki se samoomembam ni posvečalo prav veliko avtorjev, kljub temu pa v
literaturi vseeno najdemo informacije, ki so nam lahko v veliko pomoč pri razumevanju uporabe
le teh. Večina avtorjev se strinja s trditvijo, da bi akademsko besedilo moralo biti pisano po
pravilih znanstvenega stila, ki temelji na racionalnosti in neosebnosti ter abstraktnosti, saj ima
tako največ moči za prepričevanje. So pa tudi avtorji, kot je Milica Gačić (2012: 92), ki so
mnenja,  da je pretirana raba prve osebe (posebej »jaz forme«) vsekakor vsiljiva, ni pa potrebe,
da se je izogibamo za vsako ceno, predvsem dobrodošla je v delih, kjer avtor poda svojo
43

interpretacijo in je prišel do nekih novih, pomembnih ugotovitev tako zase kot za znanstveno
skupnost. Z zadnjo trditvijo se strinjam, saj sem tudi sama z omenjeno raziskavo v svoji
diplomski nalogi želela pokazati, da so študentska dela akademska besedila, pri pisanju katerih
bi se morala upoštevati stroga pravila pisanja znanstvenega besedila, a da se znotraj teh
samoomembe vendarle pojavljajo.
Izbrani korpus 30ih povzetkov zaključnih študentskih del, razdeljen v tri sklope (diplomska
dela, magistrska dela in dizertacije), je pokazal, da se avtorji v povzetkih še vedno v veliki
večini odločajo za uporabo neosebnih struktur. Analiza je potrdila, da se osebne strukture
največkrat pojavijo v  povzetkih diplomskih del in da se kot eksplicitna struktura največkrat
pojavi osebna glagolska oblika, večkrat v perfektu, manj v prezentu (npr. v tem delu
raziskujemo ali bomo raziskovali). Nasprotno temu, se neosebne strukture (kot je npr. pasiv)
največkrat pojavijo v povzetkih magistrskih del, malo manj, a vseeno v veliki meri, v povzetkih
doktorskih del. V celem korpusu so se pojavila tudi štiri dela, trije povzetki magistrskih nalog
in en povzetek dizertacije, v katerih se avtor ni pojavil - v teh se nahajajo le neki splošni opisi,
brez pojasnitev kaj točno je cilj naloge, brez metod in brez začetne hipoteze. V mislih je
potrebno imeti, da so se analizirali le povzetki nalog, v kolikor bi obravnavali celotna dela, bi
bili rezultati raziskave lahko bistveno drugačni.
Tema diplomske naloge se mi zdi izredno zanimiva in koristna za področje analize samoomemb
in uporabe te strategije v pisanju študentskih zaključnih del. Sama sem mnenja, da je ključnega
pomena kako delo napišemo oziroma prezentiramo ciljni publiki. Z uporabo samoomemb v
povzetkih zaključnih del lahko že na samem začetku vzpostavimo zvezo z bralcem, pritegnemo
njegovo pozornost in ga prepričamo v to, da je delo vredno branja. Posledično sem tudi
pričakovala prevlado osebnih struktur, a lahko z gotovostjo zaključim, da je akademska
skupnost nekako ohranila prepričanje, da je dela bolje pisati neosebno in abstraktno, saj zvenijo
bolj znanstveno ne glede na to, da so se tehnike pisanja skozi čas spreminjale.

44

Izjava o avtorstvu
Izjavljam, da je diplomsko delo v celoti moje avtorsko delo ter da so uporabljeni viri in literatura
navedeni v skladu z mednarodnimi standardi in veljavno zakonodajo.

Ljubljana, 2. 9. 2022
Katarina Tokalić

 (lastnoročni podpis)


Motivi Jugoslavensko-Bugarskog povezivanja potkraj 2. svjetskog rata i u poraću

Jugoistočna Europa;Jugoslavija;Bugarska;Drugi svjetski rat;Informbiro;the Balnans;history;wars;South-East Europe;Yugoslavia;Bulgaria;World
War II;Cominform;info:eu-repo/classification/udc/355.48/.49

Skip to the main content
[image] [image]
•
•
•  hrvatski
•
Login and registration
Login Change auth.
method Registration
•  [image]
•  Navigation
•  1 Home
•  About HRČAK
•  About HRČAK
○  About HRČAK (cro)
○  Interoperability
○  Policies
○  HRČAK's Advisory Board (cro)
○  Contact
○  Regular upgrades
•  Journals
○  Alphabetically
○  By scientific areas
•  Journal editors
○  Journal visits
○  Journal status
○  Guides for journal managers (cro)
○  Open Access Statement (cro)
○  Criteria for journal inclusion (cro)
○  Journal inclusion (cro)
○  Tools (cro)
•  Authors
○  Paper submission
○  ORCID iD
Društvena istraživanja : Journal for General Social Issues, Vol.
31 No. 3, 2022.
Preliminary communication
https://doi.org/10.5559/di.31.3.07
Motives of the Yugoslav-Bulgarian Integration after World War
II and in the Post-War Period
Igor Ivašković [image] orcid.org/0000-0002-3474-007X ; School of
Economics and Business, University of Ljubljana, Ljubljana,
Slovenia [image]
Full text: croatian pdf 251 Kb
page 517-536
downloads: 618
cite
Abstract
This article aims to present the motives of the geopolitical
restructuring of South-East Europe at the end of World War II
with an emphasis on relations between Yugoslavia and
Bulgaria. In this context, the author first identifies the interwar
interests of four involved parties, namely: the Yugoslav and
Bulgarian communist leaderships, and the political
representatives of the Soviet Union and the United Kingdom. In
the second part, the author describes the development of the
idea of Yugoslav-Bulgarian integration after the War, first during
the period of rapprochement between two communist parties,
and then in the period of the Cominform crisis and the
dramatic turnaround in their relations. Besides different macro-
-geopolitical visions, the author also identifies significant
differences in motives at the micro-geopolitical level. Contrary
to the proclaimed idea of the 'South Slavic Brotherhood', the
Communist Party of Yugoslavia perceived the idea foremost as
a maneuvering tool in its relations with the UK and the Soviets,
while the Bulgarian Communist Party used the (con)federal idea
for pursuing multi-layered interests. It was primarily a part of
the strategy for resolving the Macedonian question, but the
alliance with Yugoslavia was also a tool for protecting Bulgarian
territories in the relations with Greece, and consequently
leverage for strengthening the internal position of Bulgarian
communists in the post-war consolidation process.
Keywords
South-East Europe; Yugoslavia; Bulgaria; World War II; Cominform
Hrčak ID:
284100
URI
https://hrcak.srce.hr/284100
Publication date:
3.10.2022.
[image]
Article data in other languages: croatian
Visits: 1.496 *
2021 © Portal of Croatian scientific and professional journals -
HRČAK
Accessibility statement | Privacy policy | Contact