Primjena indicijalnih metoda, postavljanje verzija i utvrđivanje početnih istražnih situacija kod traganja za nestalom osobom

7. SLOVENSKI DNEVI VARSTVOSLOVJA
© 2006 Fakulteta za policijsko-varnostne vede, Ljubljana
PRIMJENA INDICIJALNIH METODA, POSTAVLJANJE VERZIJA I
UTVRĐIVANJE POČETNIH ISTRAŽNIH SITUACIJA KOD TRAGANJA
ZA NESTALOM OSOBOM1
Marijan Šuperina
Danijel Ćurčić

Stalni porast broja prijavljenih nestalih osoba sve više zaokuplja pozornost javnosti, ali i policije čiji
se zadaci na tom području stalno povećavaju. Posebno nestanci djece i maloljetnika u javnosti izazivaju
veliku uznemirenost i povećan interes zbog kojeg je postupanje policije katkad izloženo određenim kritikama
i pritiscima. Situacija "nestanak osobe" nije definirana niti u jednom od postojećih pravnih propisa u
području policijskog zakonodavstva, što također utječe na početak traganja za nestalom osobom. Tu situaciju
u svakom konkretnom slučaju prosuđuje sam policijski službenik na temelju vlastitog iskustva, znanja,
stavova, predrasuda, sposobnosti uočavanja i sumnjanja, ali i prosudbe dobivenih početnih informacija,
najčešće od prijavitelja nestale osobe. U početnom stadiju saznanja za nestanak osobe prijavitelj je prvi,
jedini i najvažniji izvor informacija. Zbog toga kriminalističko taktičko i metodičko učenje i pravila o
zaprimanju prijave o nestanku osobe u kriminalističkoj proceduri traganja za nestalom osobom zauzimaju
posebno mjesto. Motivi koji su prijavitelja potaknuli na podnošenje prijave o nestanku osobe često se
reflektiraju i determiniraju stvaranje početne slike o mogućim istražnim situacijama "nestanka osobe", što je
još jedan razlog, potreba, za kvalitetnim obavljanjem razgovora s prijaviteljem. Loše zaprimljena prijava i
nedostatak informacija ne samo da onemogućuju pravodobno traganje i pronalazak nestale osobe, nego u
javnosti stvara negativnu sliku o policiju. Informacije s kojima raspolaže prijavitelj omogućuju početnu
(psihološku) procjenu ličnosti nestale osobe i konkretnih okolnosti nestanka. Temeljem prvih dobivenih
informacija policijski službenici procjenjuju situaciju. Sama prosudba situacije iznimno je složen
kriminalističko misaoni proces koji od policijskog službenika zahtjeva stručno znanje i kriminalističko
iskustvo. Od policijskog službenika se traži da na osnovu poznatih informacija donese pravilne odluke u
skladu s konkretnom situacijom. Policijski službenik na osnovu prikupljenih informacija, prepoznatih
indicija, koje su često u početnim stadijima istraživanja nedostatne, postavlja kriminalističke verzije
događaja. Na taj način on pokušava objasniti način, međusobne veze, odnose i okolnosti nestanka osobe.
Važnost kriminalističkih verzija temelji se u metodičkom postupku racionalnog kriminalističkog istraživanja,
čija je osnovna funkcija objašnjavanje i tumačenje nepoznatih činjenica odnosno popunjavanje izvjesnih
praznina u slučajevima nestanka osoba. Slijedom toga ovim radom nastojimo aktualizirati određena pitanja
u svezi sa saznavanjem i planiranjem kriminalističkih procedura prilikom traganja za nestalom osobom.

DEFINIRANJE POJMA "NESTANAK OSOBE"
Problem nestanka osoba sve je više prisutan u policijskom radu, a također sve više i više
zaokuplja interes javnosti. Nedavni događaji u Republici Hrvatskoj i učestaliji napisi u dnevnom tisku
potvrđuju tu tvrdnju. U prva tri mjeseca 2006. u Hrvatskoj je evidentirano 294 prijava o nestanku
osobe, a u vrijeme pisanja ovog rada policija traga za ukupno 1.862 osobe, koliko ih se službeno vodi
kao nestale. (Večernji list, 26.03.2006:14) No, taj broj prijavljenih nestalih osoba nije konstantan, već
se on stalno mijenja, u zavisnosti od novo podnesenih prijava nestanka osobe ili pronalaskom traženih
osoba. Ovaj statistički podatak uzeli smo kao polaznicu u daljnjem razmatranju odabrane teme.
Svakako da nam se kao prvo pitanje nameće: Kada se određena osoba treba smatrati nestalom?
Odgovor na to pitanje trebao bi razjasniti i neka druga pitanja i dileme, koje se posebno nalaze u
praksi.2 Odgovor na postavljeno pitanje potražili smo analizom kriminalističke literature kao i pravnih
izvora koji reguliraju ovaj specifični društveni odnos i problem.
Među prvim analiziranim izvorima bila je Preporuka No. R (79) 6 Ministarskog vijeća Vijeća
Europe u svezi traganja za nestalim osobama, koja je usvojena 20.04.1979. U uvodu same Preporuke
navodi se kako je ona donesena radi uočenih velikih problema i stalnog povećanja broja nestalih osoba
na prostorima država članica Vijeća Europe; ali i zbog uočenih razlika u propisima i načinima
106
H ³

Marijan Šuperina, Danijel Ćurčić

praktičnog postupanja. Preporuka također upućuje na donošenje jedinstvenih uputa za uspješno
provođenje traganja za nestalim osobama, ali i upozorava kako se traganje za nestalom osobom ne
smije provoditi na način da se krše temeljna ljudska prava i slobode pojedinaca, a posebno njihova
sloboda kretanja i pravo na privatnost. Sama Preporuka definira određene kategorije osoba kao nestale
u svom 1. članku, a to su:

a) osobe koje se po nacionalnom pravu ili po međunarodnom privatnom pravu države u kojoj
su nestale smatraju maloljetnicima;
b) osobe koje su nestale pod sumnjivim okolnostima, a čiji nestanak je uzrokovao zabrinutost
za njihovu psihičku i fizičku sigurnost;
c) osobe koje su mogle biti žrtve nesreća;
d) osobe za koje se smatra da ne mogu skrbiti za sebe i za svoje osobne potrebe zbog svog
mentalnog (psihičkog) ili fizičkog stanja ili siromaštva.

Na kraju Preporuka savjetuje zemljama članicama kako bi trebale proširiti traganje i za drugim
kategorijama osoba ukoliko za to postoji opravdano zanimanje/interes, poglavito vezano za:

e) osobe koje su navodno nestale kako bi izbjegle svoju obvezu;
f) osobe s kojima su članovi njihovih obitelji izgubile svaki kontakt.

Važno istraživanje na području određivanja sadržaja pojma "nestala osoba" proveo je G. Milke
(1994)3 kojeg je proveo uz pomoć BKA4 i Interpola u Lionu. Analizirao je pravne izvore i praksu u
deset europskih država (Njemačka, Austrija, Švicarska, Italija, Francuska, Engleska, Danska, Grčka,
Španjolska i Portugal). Zaključak njegovog istraživanja je kako niti jedna država, osim Njemačke,  u
svojim (provedbenim) propisima nema jednu opću definiciju nestale osobe, te se pojam posredno
tumači na osnovu dužnosti i ovlasti koje su propisane u svezi sa policijskim ovlastima. Tako
primjerice u Francuskoj policija i žandarmerija je nadležna za sve nestanke maloljetnih osoba "jer se
takvi slučajevi vide kao znatno uznemirivanje", a nestale odrasle osobe su predmet istraživanja
kriminalističke policije, poglavito: a) kada objektivne okolnosti ukazuju da je punoljetna osoba mogla
postati žrtvom kaznenog djela; b) kada se sumnja da je nestala osoba počinila samoubojstvo; i c) kada
nestala osoba pati od psihičkih oboljenja i gubitka pamćenja. (Milke, 1994:49)
Po njemačkim Pravilima policijske službe PDV 389 (čl. 2.1.): osoba se smatra nestalom, kad
napusti svoje uobičajeno životno područje, nepoznatog je mjesta boravka ili prebivališta, te kada
postoji opasnost za njezin život i tijelo (žrtva protupravnog djela, nesretnog slučaja, bespomoćnosti,
samoubojstva i sl.). Postojanje opasnosti za život i tijelo ne odnosi se na maloljetne osobe. U
Hrvatskoj definiciju nestale osobe dali su Šuperina i Gluščić (2003): osoba se smatra nestalom koja se
udaljila iz svog uobičajenog okružja (mjesta prebivališta, boravišta), protivno svojoj volji ili u skladu
sa svojom voljom, gdje se za neko logički prihvatljivo vrijeme; s obzirom na njene dotadašnje životne
navike, običaje, ponašanje, socijalne kontakte, profesionalne aktivnost i sl.; nema spoznaja o njenom
prebivalištu i boravištu, odnosno općenito o njenoj sudbini.
Analiziranjem ove dvije definicije dolazimo prvo do zaključka kako je nestala osoba napustila
svoje uobičajeno životno područje. Dakle, ono područje u kojem je prakticirala, odnosno ostvarivala
svoj život. Jasno kako ovo područje obuhvaća, uzimajući u obzir dosadašnje životne navike, određena
mjesta iz područja stanovanja, mjesta rada i slobodnog vremena. Iz ovoga proizlazi činjenica koja nam
ukazuje da se osoba suprotno svojim uobičajenim dosadašnjim životnim područjem ne može pronaći,
odnosno vjerojatno u njima nije prisutna. Osoba se ne može pronaći na području prebivališta ili
boravka i neuobičajene su okolnosti i trajanje odsutnosti. Životnom području pribrojavaju se i ona
mjesta u koja je nestala osoba imala namjeru otići, a nije stigla do njih. Trenutno mjesto boravka
nestale osobe ostaje nepoznato tako dugo, dok nije jasno utvrđena i dokazana njena sadašnja prisutnost
na određenom mjestu, te dok ne predstoji jasan i nedvosmislen povratak u životno područje, ili je
nestala osoba pronađena mrtva.
Dalje nam se nameće činjenica vremenskog razdoblja. Naime, niti prva niti druga definicija ne
određuju jasno vrijeme u kojem se osoba može smatrati nestalom.  Isto tako ne postoji zakonsko
određenje u kojem bi vremenu policijski službenik zaprimio prijavu o nestanku.5 Moramo znati kako
107

sekcija: kineziološke študije in njihov vpliv na varnostna vprašanja
vrijeme koje je proteklo ima ključnu ulogu prilikom traganja za nestalom osobom.6 Stoga druga
definicija određuje „neko određeno logički prihvatljivo vrijeme“. Ovdje moramo biti oprezni jer
postoje shvaćanja po kojima „logički prihvatljivo vrijeme“ predstavlja vrijeme od 24 sata od saznanja
da je neka osoba nestala pa do želje da se podnese prijava o nestanku osobe. Smatramo kako bi takvo
postupanje policijskog službenika bilo pogrešno, jer ne uvažava dio definicije „s obzirom na njene
dotadašnje životne navike“. Jasno kako te navike mogu imati poremećaj i u manjem vremenskom
intervalu, npr.: od dva sata pa čak i manje (to posebno vrijedi kod nestanaka djece). Isto tako ne smije
se zaboraviti da nestala osoba može biti dijete ili maloljetnik, koje prema zakonu mora biti u skrbi
zakonskog zastupnika (roditelja, skrbnika). Bilo bi kriminalistički pogrešno kada bi policijski
službenik tražio da prođe 24 sata od saznanja o nestanku djeteta ili maloljetnika pa i odraslih osoba.
Ovdje se nameće činjenica, iznimno važna za policijske službenike, a koja ukazuje da bi nestalo dijete
ili maloljetnik, pa i odrasla osoba, mogli umrijeti od slabosti, iscrpljenosti ili pothlađenosti ili pak
mogli postati žrtve kaznenog djela: silovanja, otmice, pedofilije (samo djeca), trgovine ljudima,
ropskog odnosa, ubojstva; čije je počinjenje već počelo, no posljedice djela mogu se ublažiti.
Zanimljivo je kako njemačka definicija nestanka osoba uopće ne spominje vrijeme nakon kojeg
bi se mogla zaprimiti prijava o nestanku osobe. Ovo bi u pravilu značilo da je policijski službenik
dužan saslušati svaku osobu, koja dođe prijaviti nestanak osobe, a on će na temelju toga razgovora
prosuditi da li osoba za koju prijavitelj smatra da je nestala ispunjava sve uvjete koje postavlja
definicija nestanka osoba.
Kao posljednji kriteriji u njemačkoj definiciji nameće se: "opasnost za život i tijelo osobe", koja
se veže uz ugrožavanje pravnog dobra. Opasnost za život i tijelo znači da prema okolnostima
pojedinog slučaja prijeti kod određenog tijeka događaja ne samo nanošenje ozljeda nego i smrt osobe.
Dakle nastupanje štetne posljedice. Ako je posrijedi slučaj nestanka maloljetnika onda se ne traži
postojanje opasnosti za život i tijelo osobe, jer prema pravilima maloljetnici nisu sposobni brinuti se o
sebi. Iako druga definicija izričito ne traži postojanje opasnosti za život i tijelo, za pretpostaviti je da
se u većini slučajeva nestala osoba nalazi u životnoj opasnosti uzimajući u obzir  okolnosti nestanka i
kriminalistička iskustva. Policijski službenik na osnovu informacija dobivenih prilikom uzimanja
prijave o nestanku osobe mora prosuditi na temelju svog stručnog znanja i kriminalističkog iskustva
konkretnu spoznatu situaciju, odnosno mora donijeti kriminalistički osnovane i svrhovite odluke.
(Modly, 1996:378) Temeljem tih odluka planirano i organizirano provode se policijske mjere i radnje
koje se nalažu u situacijama nestanka.
U kriminalističkom misaonom procesu postoji određena opasnost od pogrešaka, koje se sastoje u
ishitrenim, često neutemeljenim odlukama, zbog nepoznavanja običaja sredine iz koje nestala osoba
dolazi, nepoznavanja socijalno-psiholoških karakteristika, pogreški u procjenjivanju (halo efekt),
stereotipa i sl. Stoga „prosudba prijave nestanka osobe“ u sebi mora sadržavati temeljna
kriminalistička načela: objektivnosti, operativnosti, upornosti, potpunosti, te načelo jedinstvenog
rukovođenja i kritičnog i samokritičnog prilaženja postupanju. Temeljem ovako definiranog pojma
„nestala osoba“ dobivamo jasne kriterije koji će prema okolnostima pojedinog slučaja omogućiti sve
potrebite policijske mjere i radnje u svrhu pronalaska nestale osobe. Isto tako obje definicije traže od
policijskog službenika stručno znanje, kriminalističko iskustvo u postupanju u slučajevima nestanka.
Policijski službenici su u ovakvim slučajevima pozvani na fleksibilnost, operativnost, prilagodljivost i
svrsishodnost svojega postupanja.
Fenomenološki prikaz
Kada neka osoba napusti svoje uobičajeno životno područje, nepoznatog je mjesta boravka, a
razlozi nestanka su neuobičajeni/nepoznati prema okolnostima pojedinog slučaja, tada policijski
službenici zaprimaju prijavu o nestanku osobe od strane obitelji, rođaka, prijatelja itd. Analizom
zaprimljenih prijava dobit ćemo fenomenološki prikaz nestanaka osoba. Ovi podaci su nužni radi
prosudbe situacije nestale osobe i sustavnog planiranja traganja za nestalom osobom. U nastavku
dajemo kraći prikaz rezultata istraživanja kojeg su proveli Šuperina i Gluščić (2003).
Najveći broj nestalih osoba čine maloljetne osobe - 35,54%; zatim djeca - 10,70%; te mlađe
punoljetne osobe - 8,06% od ukupno prijavljenih nestalih osoba. Navedena populacija čini 54,30% od
ukupno prijavljenih nestalih osoba. Što se tiče motiva nestanka u toj populaciji najčešće se pojavljuju:
108

Marijan Šuperina, Danijel Ćurčić

loši porodični odnosi - 15,78% slučajeva, avanturizam - 10,04% slučajeva, svađa u obitelji - 5,13%.7
Ovi podaci upućuju na potrebu razvijanja kriminalističko-taktičkih algoritama u postupanju
policijskog službenika u traganju za nestalom osobom, a posebno ovdje vidimo veliko područje
primjene kriminalističke strategije kao puta pravilnog izbora kriminalističkog sredstva, metoda i radnji
u pronalaženju osobe.
Dalje nam je značajan broj nestalih osoba starijih od 70 godina, koji čine 11,19% od ukupnog
broja nestalih osoba. Taktika traganja za ovim osobama znatno se razlikuje od taktike traganja za
mladim osobama. Ovo proizlazi iz činjenice kako starije osobe imaju ponešto drugačije razloge
nestanka. Motivi nestanka kod starijih osoba su: psihičke bolesti - 16,94% slučajeva, staračka
demencija, gubljenje u prostoru - 4,19% slučajeva i druge bolesti - 7,66 % slučajeva.
Distribucija nestalih osoba po spolu, općenito u ukupnom broju promatranih nestalih osoba
(muškarci 51,81 %, žene 48,19 %), ne pokazuje neko značajnije odstupanje. Ali, ako napravimo
korelaciju između spola i dobi nestale osobe dolazi se do podataka koji odstupaju među osobama
ženskog spola starosti do 18. godine života u odnosu na osobe muškog spola, gdje je postotak nestalih
ženskih osoba oko 64% u odnosu na osobe muškog spola iste životne dobi. Glede vremenske
distribucije nestanka osoba po mjesecima unutar godine dolazi se do zaključka kako je frekvencija
nestalih osoba približno jednako raspodijeljena, s malim odstupanjem u vremenskom intervalu od
svibnja do kolovoza, što se može tumačiti većim udjelom nestalih osoba starosti do 25. godine života
što je u korelaciji i s motivima nestanka osobe.
ZAPRIMANJE PRIJAVE O NESTANKU OSOBE
Zaprimanje prijave o nestanku osobe, odnosno prikupljanje podataka o nestanku, od iznimne je
važnosti za cjelokupnu kriminalističku proceduru traganja i razjašnjavanja sudbine nestale osobe. Za
nestanak osobe policijski službenici u većini slučajeva saznaju temeljem podnošenja prijave o
nestanku osobe. U pravilu, prijavu podnose: roditelji, rođaci, prijatelji, poznanici, kolege i sl. nestale
osobe. Dakle, one osobe sa kojima je nestala osoba imala redoviti kontakt iako u praksi postoje i
određena odstupanja.8 Prijavitelj u trenutku podnošenja prijave o nestanku osobe nalazi se u
izvanrednoj situaciji obilježenoj strahom, tjeskobom, brigom za život nestale osobe, posebice ako je
riječ o iznenadnim nestancima, koji ukazuju na mogućnost postojanja nekog kaznenog djela ili ako se
radi o nestanku djece i maloljetnika. Stoga policijski službenik koji zaprima prijavu o nestanku osobe
ne smije podleći emocionalnoj sugestiji koja dolazi od prijavitelja. Policijski službenik mora sačuvati
smirenost, a da pritom ne ostavlja dojam ravnodušnosti, jer često takvi postupci obeshrabruju i
onemogućuju prisjećanje prijavitelja. Razgovor treba voditi u smjeru dobivanja što više podataka o
načinu i okolnostima nestanka, te eventualnim motivima nestanka. Prikupljeni podaci utječu na
policijske mjere i radnje koje slijede prema vrsti, intenzitetu i usmjerenosti cilju, tj. pronalasku nestale
osobe. U ovom procesu prikupljanja podataka općenito je prijavitelj najvažniji izvor za prikupljanje
podataka.
Policijski službenici su prema čl. 36. (traganje za osobama i predmetima) Zakona o policiji9
ovlašteni provoditi mjere traganja za osobama i predmetima. Kao mjere traganja propisane ovim
zakonom su: potraga i objava. Potraga će se raspisati, između ostalog, za nestalom osobom (čl. 36. st.
3. toč. 2. ZoP). Objava se raspisuje radi: a) utvrđivanja prebivališta ili boravišta osobe u skladu s
posebnim zakonom; b) utvrđivanja identiteta osobe koja nije u stanju dati osobne podatke ili mrtvog
tijela osobe za koju se ne mogu utvrditi osobni podaci; c) pronalaska predmeta u vezi kaznenog djela
ili prekršaja, u skladu s posebnim propisima ili predmeta koji su pronađeni ili nestali (čl. 36. st. 4. toč.
1.-3. ZoP). Potražna djelatnost policije je njena posebna aktivnost, koja uz ostalo ima za cilj
pronalaženje osobe ili predmeta. Kriminalističko-taktičko načelo hitnosti vrijedi i kod potrage, i to bez
obzira o kojem tipu potrage se radilo. Ovo napominjemo zbog opasne tendencije da se potraga za
nestalom osobom tretira kao manje važna od one za osobom za kojom je izdana tjeralica u skladu s
posebnim zakonom.
Zaprimanje prijave o nestanku osobe, u svom iziskivanju, u osnovi, ne razlikuje se od zaprimanja
kaznene prijave. Stoga se prijavitelju dopušta da u obliku slobodnog iskaza iznese sve što smatra
važnim u svezi sa nestankom osobe, nakon navođenja njenih osobnih podataka. Nakon što prijavitelj
iznese iskaze, policijski službenik u pravilu postavlja potrebna pitanja koja mogu biti podsjećajuća,
109

sekcija: kineziološke študije in njihov vpliv na varnostna vprašanja
konkretizirajuća, objašnjavajuća, kontrolna i druga. Početkom razgovora između policijskog
službenika i prijavitelja nužno je uspostaviti povjerenje, smanjiti napetosti, te na taj način dati
prijavitelju do znanja da se policija trudi pronaći nestalu osobu u što kraćem vremenu. Prijavitelja
treba upozoriti da nepotpuni i pogrešni podaci odnosno zataškavanje i prikrivanje određenih činjenica
otežava policijsko traganje za nestalom osobom.
Isto tako policijski službenik bi trebao znati da prijavitelj može lažno prijavljivati nestanak osobe
i na taj način simulirano sudjelovati u razjašnjavanju sudbine nestale osobe. Načelno iskaz prijavitelja
treba prihvatiti bez ograđivanja i slobodnog ocjenjivanja, te na taj način spriječiti donošenje ranih
zaključaka u pogledu postojanja proturječnosti u iskazu prijavitelja. Ako ipak postoje indicije koje
ukazuju na lažno iznošenje podataka, razgovor treba usmjeriti tako da prijavitelj iznese što više
detalja. Ako prijavitelj na temelju duže ili kraće veze sa nestalom osobom ne raspolaže podacima
nužnim za razjašnjavanje nestanka, treba razgovarati sa onim osobama koje raspolažu s više
informacija o nestaloj osobi.
U svim slučajevima nestanka osoba polazi se od tog da je prijavitelju u interesu razjašnjavanje
sudbine nestale osobe, pa je u pravilu nužno voditi povjerljiv zajednički rad s prijaviteljem, koji se ne
bi trebao prekidati tijekom cijelog procesa traganja za nestalom osobom.
Kod zaprimanja prijave o nestanku osobe prikupljaju se oni podaci koji omogućuju:

•
procjenu stupnja ugroženosti nestale osobe;
•
pronalazak nestale osobe, odnosno pronalazak njenog mjesta boravka;
•
identifikaciju nestale osobe u slučaju pronalaska mrtvog tijela ili nepoznate bespomoćne
osobe;
•
rano prepoznavanje kaznenog djela prema nestaloj osobi, prekidanje počinjenja kaznenog
djela prema nestaloj osobi ili prekidanje počinjenja kaznenog djela od strane nestale
osobe;
•
stvaranje povoljnih uvjeta i okolnosti za razjašnjavanje sudbine nestale osobe.

Razgovor s prijaviteljem mora imati svoj slijed. Nakon slobodnog iskaza prijavitelja, slijedi
detaljno postavljanje pitanja. Tako vođen razgovor omogućuje prijavitelju ne sugestivno iznošenje
stanja stvari, a policijskom službeniku omogućuje prikupljanje potrebnih podataka i procjenu situacije
događaja.
Sadržaj prijave o nestanku osobe
Prijava o nestanku osobe trebala bi sadržavati sljedeće podatke:
•
osobni podaci o nestaloj osobi;
o uobičajene podatke o nestaloj osobi potrebno je nadopuniti adresom tvrtke u
kojoj nestala osoba radi, škole ili odgojne ustanove;
•
opis nestale osobe;
o visina, građa;
o posebna tjelesna obilježja, madeži, ožiljci, tetovaže i sl., te druge posebnosti
poput medicinskih pomagala itd. (poštivanje pravila o uzimanju osobnog opisa);
o opis odjeće i odnesenih predmeta, (procijeniti mogućnost dobivanja uzoraka);
•
podaci o prijavitelju i njegovom odnosu prema nestaloj osobi;
•
konkretne okolnosti nestanka;
o Tko je, kada i gdje zadnji put vidio nestalu osobu?
o Kakav je bio sadržaj razgovora tom prilikom?
o U kojem se smjeru udaljila nestala osoba?
o Koje su se osobe nalazile u pratnji nestale osobe?
o Kakvo je bilo kretanje osoba i vozila u mjestu odlaska? Opis vozila?
•
poduzete mjere traganja od strane prijavitelja;
•
podaci o psihičkoj i tjelesnoj konstituciji nestale osobe;
o opća obilježja ličnosti kao intelekt, karakter, temperament; konstitucija,
sposobnost orijentiranja, kontakti, interesi, sklonosti itd.;
110

Marijan Šuperina, Danijel Ćurčić

o psihičko stanje nestale osobe, opis psihičkog tipa, aktualne psihičke
neuobičajenosti utemeljene na ponašanju (hospitalizacija, liječenje?), posebno se
obrađuju činjenice kao sklonost pustolovini, spremnost na rizik, usamljenost,
namjera samoubojstva (provjera općih i posebnih indicija?);
o tjelesno stanje nestale osobe, njena radna sposobnost, bolesti sustava za kretanje,
kronična i akutna oboljenja, koja ograničavaju poslovnu sposobnost i sposobnost
orijentiranja, nužnost redovitog liječničkog pregleda ili uzimanje lijekova,
moguća trudnoća;
o životni ritam, navike, uvjeti i način ponašanja, korištenje slobodnog vremena,
postojanje obveza;
o posebnosti životnih uvjeta i – okolnosti, posebnosti u području stanovanja
nestale osobe - npr.: neuobičajena neurednost, nedostatak predmeta, oproštajno
pismo, financijsko stanje, obiteljsko stanje kao obiteljski konflikti, odvajanje i
rastava od partnera.
•
mogući uzroci i razlozi za nestanak:
o dugotrajni, odnosno aktualni osobni konflikti;
o asocijalnost, mogući problemi i konfliktne situacije;
o suicidalnost;
o sklonosti skitnji;
o odgojni i radni problemi;
o strah od disciplinskih mjera i kazni;
•
kontaktne osobe iz područja stanovanja, posla i slobodnog vremena;
o koje mogu poslužiti kao osobe sa informacijama ili kod kojih bi se nestala osoba
mogla zadržavati;
o neposredni kontakt prije i poslije nestanka;
o vrsta i intenzitet veze s određenim osobama, neuobičajenosti i aktualne
promijene;
•
podaci o prijašnjem nestanku;
o motivi prijašnjeg nestanka;
o ponašanje za vrijeme nestanka;
o mjesta zadržavanja i eventualno posjećivane osobe za vrijeme nestanka;
o da li je osoba za vrijeme nestanka bila žrtva kaznenog djela ili eventualno
počinila neko kaznenog djela;
•
drugi podaci koji mogu biti odlučni za traganje za nestalom osobom, a koji proizlaze iz
konteksta konkretne prijave i izjave prijavitelja.

Potrebno je ukazati kako stalni porast poslova i zadaća policijskih službenika zahtjeva i određen
tempo u njihovom izvođenju. U olakšavanju takve situacije uvode se neka praktična rješenja kao što
su npr. obrasci sa postavljenim pitanjima - odgovorima, koje policijski službenici, u zavisnosti od
zadatka i predmeta, trebaju ispuniti. To svakako olakšava posao policijskom službeniku. Pitanja ih
podsjećaju na sve one obavijesti i podatke koje trebaju prikupiti i provjeriti. U određenom smislu
sprječavaju previde. Drugo je pitanje nalaze li se na tim obrascima sva potrebna pitanja odlučna u
konkretnom predmetu. Razumljivo je kako je to nemoguće. Iz tog razloga, tijekom školovanja i kroz
praktično djelovanje, pored stečene rutine potrebno je razvijati i vještine koje su potrebne u
konkretnim praktičnim situacijama.
Procjenjivanje situacije događaja
Da bi traganje za nestalom osobom bilo uspješno, da bi se pravodobno poduzele potrebne mjere i
radnje iznimno je važna pravilna procjena situacije nestale osobe. Procjena situacije temelji se na
poznatim informacijama radi predviđanja budućeg tijeka djelovanja i stvaranja verzija događaja i
varijanti rješenja za donošenje odluka. Procjenjivanje situacije znači pretvaranje obavijesti i podataka
u pravno utemeljene svrsishodne odluke. Drugim riječima procjena situacije je preduvjet bez kojeg
policijski službenici ne mogu i ne smiju donijeti meritornu odluku (Modly, 2002:513).
111

sekcija: kineziološke študije in njihov vpliv na varnostna vprašanja
Radi se o kriminalističkom misaonom procesu kod kojeg se, ovisno o mogućnostima, traži
pravilno djelovanje policijskog službenika u skladu s konkretnom situacijom. Često prilikom nestanka
osobe ne raspolažemo s dovoljnim brojem informacija ili su te informacije nepotpune i nesigurne tako
da nam je onemogućeno donošenje pravilne odluke. Ovakve situacije traže daljnje prikupljanje
podatka, pa nakon stjecanja novih saznanja slijedi ponovna procjena situacije. To znači da procjena
situacije nije dovršena donošenjem prve odluke, nego se nastavlja, sve do razjašnjavanja slučaja.
Prilikom procjenjivanja situacije treba uvijek paziti na sve relevantne okolnosti koje zahtijevaju
poduzimanje mjera i radnji policijskog traganja. Opseg procjenjivanja ovisi o opsežnosti i
raspoloživosti podatka, kao i o složenosti situacije i zadataka.
Postupanje policijskog službenika tijekom provođenja mjera traganja za nestalom
osobom
Već nakon prvih prikupljenih podataka o nestanku osobe traži se hitno i intenzivno postupanje, te
sveobuhvatnost u radu, ali i timski rad. Elementi postupanja policijskog službenika10 kod provođenja
mjera traganja za nestalom osobom:

•
o prijavi nestanka sastavlja se zapisnik, koji treba sadržavati one podatke koji se traže za
evidencije traženih osoba i predmeta;
•
potrebne mjere u svrhu pronalaska nestale osobe, policijski službenik dužan ih je odmah
poduzeti (detaljan pregled mjesta nestanka [stana, kuće, okućnice, nastanjena i
nenastanjena područja, u bližoj okolici opasni objekti, šume, vode, drugi prirodni ili
građeni objekti], osobne stvari i mediji korespondencije [računalo, mobitel, GSM
operater], prikupljanje i provjeravanje operativnih indicijalnih informacija kod članova
obitelji, prijatelja, poznanika i ostalih osoba iz životnog okruženja nestale osobe i od
osoba s kojima je posljednja bila u kontaktu; posebno se prikupljaju podaci u svezi
mogućeg motiva nestanka [treba imati na umu kako se među osobama s informacijama
mogu naći sudionici kaznenog djela]);
•
poduzeti provjere: određene policijske evidencije, medicinske ustanove/patologija,
bolnice, školski sustav, pritvorski i zatvorski sustav, carina, centri socijalne
pomoći/skloništa, karitativni centri i druge udruge građana humanitarnog karaktera i sl.;
•
u svezi s nestalom osobom policijski službenik će od prijavitelja zatražiti po mogućnosti
što noviju fotografiju, ako ne postoji fotografija treba izraditi fotorobot nestale osobe (u
zavisnosti od procijenjene situacije i odabrane taktike postupanja, već u prvom vremenu
treba razmišljati o osiguravanju nespornih uzoraka za buduću identifikaciju -
daktiloskopija, DNK, stomatološka dokumentacija i drugi RTG snimci, grafologija,
uzorci odjeće);
•
policijski službenik dužan je napraviti plan traganja za nestalom osobom s popisom
radnji koje treba poduzeti - u zavisnosti od plana staviti u pripravnost druga državna
tijela, organizacije, udruge građana (posebno dogovoriti s obitelji kontakt sa javnim
glasilima, odobrenje za objavljivanje na službenim WWW stranicama MUP-a i dr.),
voditi računa o dinamičnosti i promjenjivosti početnog plana traganja;
•
policijski službenik raspisat će potragu za nestalom osobom u informacijskom sustavu
MUP-a RH i objavit će je u registru potrage;
•
policijski službenik upoznaje se sa objavljenom potragom i objavom prilikom
preuzimanja službe, a prije upućivanja na izvršenje zadatka dat će mu se na uvid
fotografija osobe za kojom se traga (preuzimanje smjene, pozorničo-ophodnička
područja);
•
o poduzetim mjerama traganja za nestalom osobom policijski službenik će obavijestiti
podnositelja prijave (osigurati kontakt-osobu, pružiti informacije o službama pomoći);
•
o poduzetim policijskim radnjama trganja za nestalom osobom policijski službenik
sastavlja službene zabilješke (pravodobno ažuriranje i provođenje postupaka sinteze,
suprotstavljanja i eliminiranja prikupljenih obavijesti);
112

Marijan Šuperina, Danijel Ćurčić

•
policijski službenik dužan je provjeravati postojanje razloga zbog kojih je raspisana
potraga za nestalom osobom, te objaviti obustavu raspisane potrage ukoliko je pronađena
osoba ili je utvrđeno kako je daljnje traženje nepotrebno.
 INDICIJE - PUTOKAZI U OPERATIVNOM RADU
Policijski službenik prilikom obavljanja svojih dužnosti, poglavito tijekom provođenja mjera
prvog zahvata u traganju za nestalom osobom, susreće se s nizom (izvora) informacija koje mogu
upućivati na određenu vrstu sigurnosnog (kriminalnog) događaja. Te informacije nazivamo indicijama
(lat. indicium – znak, značenje). Riječ je o činjenicama koje su utvrđene sa sigurnošću ili okolnostima
i koje posredno ukazuju na postojanje određenog kaznenog djela i bližu ili dalju vezu između tog djela
i neke osobe kao počinitelja, sudionika, žrtve i sl. (Modly, 2002:168) Pavišić (2002) upozorava na
pojmovno razlikovanje indicija u kaznenom postupovnom pravu i kriminalistici. Indicij u kaznenom
postupku je činjenica koja se utvrđuje kako bi se pomoću nje, kao dokaza, utvrdila druga činjenica.
Prema Nacku (1995) neka činjenica je indicij za glavnu činjenicu ako utječe na vjerojatnost postojanja
glavne činjenice. Indicij je terečujuć ako povećava vjerojatnost glavne činjenice i obratno. U
kriminalistici, u pojam indicij ulaze sve dokazne činjenice, dakle indicije u postupovnom smislu, ali i
druge okolnosti koje kriminalistika uzima kao indicij. "Indicij je u kriminalistici okolnost povezana sa
kaznenim djelom, koja ima saznajnu vrijednost za kriminalističko istraživanje. U cjelokupnom
kriminalističkom istraživanju indicije imaju ključnu ulogu. (...) Između postupovnog i kriminalističkog
pojma indicija razlika se najjasnije može iskazati time što je u kriminalističkom smislu indicij
istraživački važna okolnost, a da samo neki od ukupnog broja indicija mogu postati indiciji - dokazne
činjenice u kaznenom postupku." (Pavišić, 2002:70)
Velik broj kaznenih djela je prikriven, prikriveni su i počinitelj(i) i sudionik(ci), a shodno tome
nemamo ni svjedoka takvih kaznenih djela, pa su policijski službenici upućeni na promatranje,
prikupljanje obavijesti od građana, pronalaženje onih činjenica odnosno indicija koje mogu
neposredno ukazati na ta kaznena djela.11 Iz izloženog proizlazi da se indicije mogu ocjenjivati samo
kao vjerojatne, što pak znači da je njihova veza s predmetom dokazivanja moguća, pretpostavljena.
(Pavišić, 2002:71) Važnost samih indicija pronalazimo u kriminalističko-misaonom procesu logički
povezanih indicija, koje mogu prerasti u visoki stupanj vjerojatnosti postojanja kaznenog djela i
kaznene odgovornosti počinitelja. Ali ponajprije njihova vrijednost odnosi se na služenje policijskom
službeniku kao putokaz i orijentacija za otkrivanje kaznenog djela i počinitelja, te osiguranju dokaza
na osnovu kojih će se moći voditi budući kazneni postupak. Jasno je kako se indicije moraju
objektivno, nepristrano, stručno i pravilno provjeravati.
Sam broj indicija može biti uistinu velik, jer u određenom trenutku svako ponašanje osobe npr.
prije, za vrijeme i nakon djela može poslužiti kao indicija. Isto tako svaka radnja koja je u nekom
odnosu s djelom može pokazivati na zamršene okolnosti djela i na vezu između pojedinih događaja za
vrijeme počinjenja kaznenog djela. U razjašnjavanju kriminalnog događaja posebnu važnost imaju i
razni materijalni tragovi kao indicije bez kojih nije niti jedno djelo.
Vrijednost indicija je različita. Nekim indicijama se određuje ili upućuju na smjer istraživanja,
druge služe kao potvrda pozitivnog obavljanja zadaće - kao smjernica da su na dobrom putu, treće pak
jasno ukazuju na motiv i/ili krivnju osumnjičenog. Kod nestanka osobe indicije mogu upućivati na
pretpostavljenu namjeru voljnog ili nevoljnog odlaska iz mjesta prebivališta, na njegov smjer kretanja,
o uzroku i vremenu nestanka i sl. Policijskim službenicima preporučuje se da svaki
sigurnosni/kriminalni događaj ocjenjuju kao sustavnu cjelinu u kojem se „svi“ njegovi dijelovi trebaju
razjasniti, kako bi imali uspjeha u svom kriminalističkom radu.
Prilikom tumačenja pojedinih indicija svakako moramo razlikovati indicije koje nam omogućuju
pravilno dijagnosticiranje nekog događaja, tzv.“ materijalne indicije“. S druge strane kako bismo
pravilno rastumačili ili spoznali događaj, te da bismo mogli bar na početku odrediti motive takvog
događaja potrebne su nam moralne i psihološke indicije. Bilo bi kriminalistički pogrešno,
nesvrsishodno kada bismo neku osobu teretili za određeno kazneno djelo zato što je imala
neprijateljske stavove prema toj osobi i što se igrom slučaja zatekla u blizini takvog događaja ukoliko
nemamo drugih materijalnih tragova (indicija). 12
113

sekcija: kineziološke študije in njihov vpliv na varnostna vprašanja
Ponekad se može čuti zahtjev kako trebamo imati više indicija ako su one lošije kvalitete. Istina,
da naše prikupljene, dobivene indicije trebaju biti kvalitetne, te da svojom vezom, sadržajem i
objektivnošću daju smisao određenom događaju, ali njihova važnost ponajprije proizlazi iz slaganja s
glavnom činjenicom, a ne iz vaganja njihove kvalitete. One moraju pretpostavljati jedan neprekinuti
proces, kriminalističko-logički slijed činjenica u kojima nema praznina, uvažavati zahtjev
harmoničnog odnosa sa drugim indicijama i sa direktnim dokazima.
U konačnici, kada imamo skup kvalitetnih, neproturječnih, objektivnih indicija, odnosno
izgrađen sustav indicija, omogućeno nam je potvrđivanje jedne postavljene verzije o događaju i
odbacivanje svih ostalih verzija.
Kao što je rečeno, policijski službenici mogu raspolagati sa velikim brojem indicija, koje se
mogu odnositi na mogući događaj, kazneno djelo, na počinitelja, sudionike i/ili žrtvu. Kod tako
velikog broja indicija postoji mogućnost da se izostave indicije, koje mogu biti od velike važnosti za
kriminalističko istraživanje pojedinog događaja. Ne smije se zaboraviti kako nas često od indicija do
razjašnjavanje nekog događaja dijeli samo jedan korak, kako nas samo jedan korak dijeli od potpunog
uspjeha ili neuspjeha u kriminalističkom istraživanju. Stoga rad i postupanje s indicijama pretpostavlja
njihovo prethodno poznavanje i metodološki postupak koji će nam omogućiti otkrivanje novih
spoznaja.
Opće smjernice u radu i postupanju s indicijama su:

1. prethodno poznavanje tipičnih (ne)očekivanih indicija,
2. otkrivanje, prikupljanje i provjera indicija,
3. okupljanje i slaganje indicija u cjelini,
4. stvaranje indicijalnih verzija,
5. spoznajna provjera indicijalnih verzija,
6. dokazna provjera indicijalnih verzija, i
7. konačni zaključak o stupnju vjerojatnosti.

Pribavljanje indicija i rad s indicijama je u kriminalistici pravilo. To je složen, temeljit, detaljan,
obuhvatan i dugotrajan proces. On započinje prethodnim poznavanjem tipičnih indicija do kojih se
dolazi poznavanjem: (1) fenomenologijskih značajki djela, (2) analizom značajki sudionika događaja,
(3) uvažavanjem pratećih okolnosti, (4) poznavanjem naravi indicija i (5) uvažavanjem iskustvenih
rezultata. (Pavišić, 2002:80)
Vrlo rijetko ćemo imati samo jednu indiciju o nekom događaju iz čega slijedi da kriminalističko
istraživanje uključuje rad s više indicija i potrebu razmatranja povezanosti i neovisnosti indicija. Sami
rad s indicijama je složen i sastoji se od više cjelina. Obično se uzima da se sastoji iz: otkrivanja,
sravnjivanja, tumačenja i uspoređivanja indicija. Prikupljanje indicija započinje planirano, odnosno
neposrednim radom policijskog službenika ili spontano. Prikupljanje i analiziranje indicija uključuje
kriminalističku misaonu djelatnost, a to podrazumijeva stvaranje veze ili odnosa s drugim indicijama i
ocjenom rezultata utvrđenih indicija koje smo dobili uporabom induktivne i deduktivne metode.
Rad s indicijama u slučaju nestanka osobe najčešće započinje zaprimanjem prijave o nestanku
osobe. Prijavu u većini slučajeva podnose zabrinuti članovi obitelji, prijatelji, poznanici i dr. Nešto
rjeđe policijski službenik može saznati za nestanak osobe suradnjom s građanima, promatranjem ili
putem korištenja legalnih izvora poput novinskih članaka. S obzirom da prijavitelj u većini slučajeva
strahuje za život nestale osobe često je nesiguran u svojim izjavama, pa policijski službenik mora
voditi razgovor u smjeru dobivanja što više indicija o okolnostima nestanka.
Nakon saznanja o nestanku osobe policijski službenik provjerava dobivene indicijalne operativne
informacije i prikuplja nove indicije o okolnostima nestanka osobe. On to u pravilu radi razgovorom s
drugim osobama koje su bile u (posrednom ili neposrednom) kontaktu s nestalom osobom, pregledom
određenih mjesta, uvidom u policijske evidencije itd.
Nakon obavljene provjere policijski službenik analizira, uspoređuje, tumači indicije i na osnovu
njih donosi zaključke. No, to nije nimalo lagan posao, jer svaku indiciju mora raščlaniti. Da bismo
neku indiciju pravilno rastumačili, te da bi nas ona odvela do glavne činjenice potrebno nam je
stvaralačko mišljenje odnosno mogućnost povezivanja kompleksnog sadržaja raznih indicija ili
kriminalističko-logičko povezivanje indicija na osnovu kojih ćemo zaključiti o stvarnost.
114

Marijan Šuperina, Danijel Ćurčić

Sama raščlamba odnosi se na postavljanje „trolista pitanja“ koje je Nack (1995) formulirao u
slijedećim pitanjima:

1. Koliko se često kod glavne činjenice pojavljuje indicija?
2. Koliko se često indicija pojavljuje i kod činjenice koja nije glavna?
3. Gdje se indicija pojavljuju češće?

Postojanje glavne činjenice utvrđujemo posredno temeljem ostalih činjenica, dakle indicija. Ako
nam se neka indicija pojavljuje češće u odnosu na drugu skupinu njena dokazna snaga je jača. Ne
smije se također zaboraviti i na učestalost indicija, jer odgovor na drugo pitanje presudno je za
dokaznu snagu indicija. Značenje trolista pitanja odnosi se na intersubjektivnu mogućnost vođenja
rasprave o toj problematici. (Nack, 1995:280)
Na temelju tako rastumačenih indicija policijski službenik prosuđuje situaciju traganja za
nestalom osobom, odnosno stvara verzije događaja. Tijekom tog istraživanja javljaju se različite
istražne situacije koje sadrže svoje posebnosti i zadatke koje treba riješiti. Te posebnosti i zadaci
određuju vrste i sredstva rješavanja problema, kao i zapreke koje se pritom javljaju. Različite situacije
i zadaci uvjetuju planiranje istraživanja i sastavljanje verzija kao i načine rješavanja problema.
Određene situacije (otvoren misaoni krug) traže širenje kruga verzija i traženje novih ideja pomoću
stvaralačkog mišljenja, intuicije, različitih psiholoških tehnika, kao i algoritmizacije istraživanja.
Druge situacije (zatvoren misaoni proces) već po svojoj prirodi omogućuju postavljanje samo
ograničenog broja verzija, a do rješenja moguće je doći smislenim slaganjem i provjeravanjem
prikupljenih činjenica i dokaza. (Maver, 1991:224)
Indicije u svezi pojedinih istražnih situacija nestanka osobe
Kako su zapažanje, utvrđivanje, prikupljanje, opisivanje, sređivanje, klasificiranje, ocjenjivanje i
konačno deduktivno i induktivno zaključivanje neophodne osnove kriminalističkog istraživanja nekog
događaja, te kako tijekom kriminalističkog istraživanja činjenica često operiramo pretpostavkama i
vjerojatnostima, gdje se našim naporima za iznalaženje istine suprotstavljaju u najmanju ruku isto tako
jaki napori da se ta istina "zamagli", u nastavku rada, kao prilog diskusiji odabranoj temi navodimo
popis indicija koje su dali Clages i Schliepr (1995) u svezi sa pojedinim pitanjima traganja za nestalom
osobom:

a) Indicije koje govore o razlogu nestanka osobe:
•
oblačenje koje govori o dobrovoljnom napuštanju životnog područja; nebriga za tuđe
životinje i cvijeće; uzimanje određene odjeće; nedostajanje kovčega i/ili torbi za
putovanje; nedostajanje medicinskih pomoćnih sredstava koje dotična osoba mora imati i
sl.
b) Indicije za kratkoročno napuštanje životnog područja,
•
oblačenje koje govori o neželjenom napuštanju životnog prostora; pronalazak veće
količine lako-kvarljive hrane ili pripremljene hrane; započeti kućni poslovi kao oprana
vlažna odjeća, srolani tepisi, uključeni kućni uređaji ili svjetla; pripreme za posjetu;
prisutnost osobne iskaznice i za osobu neophodnih predmeta kao za vid, sluh i kretanje,
inhalacijski aparati, injekcije za dijabetičare, nužnih lijekova itd.; ne zaključan stan;
otvoren prozor; dostupnost ključeva od stana i sl.
c) Indicije za postojanje namjere samoubojstva:
•
očito sređena prostorna situacija; spremljene iskaznice, dokumenti kao testament ili police
osiguranja itd.; oproštajno pismo ili odgovarajući tonski ili/i video zapis; pospremljeni
vrijedni predmeti; pronalazak veće količine materijala za pakiranje lijekova ili ostaci
lijekova u čašama, šalicama i sl.
d) Indicije za određenje vremena nestanka osobe:
•
stanje na kalendaru koji se može trgati; vrijeme posljednjeg pražnjenja sandučića za
pisma; izrezane stranice i posljednji unos na pisaćem stolu, računalu ili na kalendaru sa
terminima; stanje i sadržaj telefonske sekretarice; programiranje video uređaja ili drugih
115

sekcija: kineziološke študije in njihov vpliv na varnostna vprašanja
elektro-uređaja; neishranjenost prisutnih kućnih životinja; stanje hrane i sobnih biljaka;
stanje čistoće sobe kao naslage prašine, paukova mreža i sl.
e) Indicije koje ukazuju na sumnju o postojanju kaznenog djela:
•
tragovi nasilnog ulaska u područje stanovanja nestale osobe kao provaljena vrata, oštećeni
prozori, nasilno otvoreni pisaći stolovi, pretraženi sefovi; nedostajanje vrijednih predmeta;
okolnosti koje ne ukazuju na redovitu nazočnost drugih osoba kao korišteno suđe i čaše,
ostaci cigareta i duhana, prisutnost predmeta koji se ne mogu pripisati nestaloj osobi;
naznake nasilne svađe, npr.: srušeni dijelovi namještaja, razbijeno posuđe ili boce,
zaprljani ili oštećeni predmeti, opća neuobičajena neurednost; tragovi koji ukazuju na
ozljedu ljudskog tijela kao tragovi krvi na pokrivačima, zidovima, podu, posudama,
namještenim predmetima ili iščupana kosa itd.; predmeti koji na temelju tragova mogu
doći u pitanje kao sredstva počinjenja; tragovi vučenja ljudskog tijela; upadljivi u pravilu
ne objašnjivi nedostatak posuđa, materijal za pakiranje i vozila koja su primjerena za
transport tijela; pokušaji uklanjanja tragova djela kao čišćenje poda, namještaja,
prostornog tekstila, tapeta; nedostatak odjeće u proturječnosti sa godišnjim dobom;
postojanje odjeće u suprotnosti sa danim opisom odjeće kod prijave ili dostupnost
cjelokupne odjeće i sl.
f) Indicije za  prosuđivanje ličnosti nestale osobe i njegovog socijalnog okruženja kada se
sumnja na kazneno djelo:
•
Nestala osoba do sada nije nikada nestajala. Svjesno napuštanje životnog područja bez
ostavljanja poruke isključuje se na osnovi strukture ličnosti i životnih navika nestale
osobe, npr.: iz osjećaja odgovornosti, pouzdanosti, reguliranih životnih okolnosti.
•
Nestala osoba bi se na osnovu dosadašnjeg ponašanja kod određenih okolnosti sigurno
javila ako joj povratak u uobičajeno životno područje nije zapriječen ili odgođen.
•
Nestala osoba ne bi čak kod postojanja osobnih problema kao financijsko stanje, ljubavna
problemi, poteškoće u odgoju, obrazovanju ili na radnom mjestu napustila svoje životno
područje tako da nije poznato njeno mjesto boravka ili da bi  tražila izlaz iz konfliktne
situacije u samoubojstvu.
•
Indicije za ograničenu fizičku, radnu sposobnost i sposobnost orijentiranja (psihičke
nesposobnosti) nestale osobe nisu poznate.

Na kraju ovog poglavlja želimo ukazati na problem kako u radu s indicijama postoje određene
opasnosti od pogrešaka, koje nas mogu dovesti do neuspjeha u predmetu kriminalističkog istraživanja.
Kako je samo kriminalističko istraživanje i svojevrstan proces kriminalističkog mišljenja, na to
mišljenje i ponašanje kriminalista mogu utjecati različiti psihološki čimbenici. Kod toga, D. Maver
posebno ističe tzv. misaone zapreke koje onemogućuju rješavanje zadatka jer je subjekt naviknut na
ustaljen način mišljenja i psihološki se teško od njega može osloboditi. Naše mišljenje ne ometaju
ideje koje nemamo, već ideje koje imamo, pa je zato utoliko važnije otvorenost prema novim idejama i
pogledima. Predrasude, motrišta, stavovi, motivi, osobitosti i intelektualna svojstva te racionalizacija,
subcesija, asimilacija i različiti podsvjesni obrambeni mehanizmi koji se u kriminalistici tek rijetko
spominju i uzimaju u obzir, nezaobilazni su čimbenici za uspješno misaono rješavanje istražnih
zadataka. (Maver, 1991:244) Na greške u radu s indicijama ukazuje i B. Pavišić koji posebno ističe:
(1) prethodno nepoznavanje važnosti općih i tipičnih indicija u cjelokupnom kriminalističkom
istraživanju, (2) nepoznavanje i nedostatak znanja o značaju i važnosti indicija u obliku
neprepoznavanja okolnosti kao indicije te u podcjenjivanju ili precjenjivanju dokazne vrijednosti
indicije; (3) nedovoljno učinkovito otkrivanje indicija; (4) prespora, zakašnjela ili neprikladna
provjera pojedinih indicija; (5) propust uočavanja bitnih okolnosti kao indicija. (Pavišić, 2002:81)
ISTRAŽNE SITUACIJE
Među problemima koji se postavljaju pred policijskog službenika prilikom uzimanja  prijave o
nestanku osobe je i određivanje razloga/motiva nestanka osobe. Spoznavanje pravog razloga nestanka
osobe značajno utječe na izbor policijskih mjera i radnji u svrhu pronalaska osobe. Pravilno zapažanje
i zaključivanje predstavlja srž ukupne kriminalističke potražne djelatnosti. Budući da ne raspolaže
116

Marijan Šuperina, Danijel Ćurčić

dovoljnim brojem informacija o predmetu kriminalističkog istraživanja, koje u određenim slučajevima
mogu biti kontradiktorne, dvosmislene i sl., policijski službenik postavlja kriminalističke verzije.
Postavljanje kriminalističkih verzija dio je redovitog kriminalističko-misaonog rada policijskog
službenika.
Verzija (hipoteza) u kriminalistici je jedna od više pretpostavki, odnosno hipoteza, koja služi
objašnjavanju nekog sigurnosnog/kaznenog događaja ili neke kriminalistički relevantne činjenice.
Dakle, verzija objašnjava nastanak, svojstva, međusobne veze, odnose i okolnosti predmeta
kriminalističkog istraživanja, bez toga da priložene informacije dopuštaju jasno i definitivno
razjašnjavanje takovog događaja. Valja napomenuti da su hipoteze misaono-teorijske dopune izvjesnih
praznina koje treba provjeriti, odnosno potvrditi dokazanim činjenicama. Stvorene su da predlažu
objašnjenje nepoznate činjenice. Pravilno i dobro postavljene hipoteze, s jedne strane vode nas
vjerojatnom rješavanju predmeta kriminalističkog istraživanja, a s druge strane loše postavljene
hipoteze mogu biti otegotne za rezultat kriminalističkog istraživanja. Verzije stoga smjeraju
vjerojatnom objašnjenju postavljenog problema. (Pavišić, 2002: 83)
Verzije su temeljno sredstvo, metodički postupak racionalnog kriminalističkog istraživanja čija je
osnovna funkcija da popune praznine o saznanju o kaznenom događaju i eliminiraju višeznačnost
dokaznih informacija. Kriminalističke verzije nisu pravno normirane pa pripadaju obliku
kriminalističke praktične djelatnosti misaone prirode. Funkcije verzija su usmjeravanje kriminalističke
obrade kao specifično sredstvo za otkrivanje važnih činjenica, dok znanje o događaju ne postane
pouzdano, tj. izvjesno.
Polazište za postavljanje verzija su prikupljene informacije saznanja o nekom relevantnom
događaju. Prema B. Pavišiću (2002:85) struktura kriminalističke verzije sastoji se od:

1. prikupljanja činjenica na temelju poznavanja fenomenologijskih podataka o tipu
vjerojatnog kaznenog djela;
2. sređivanju prikupljenih činjenica;
3. raščlambe ključnih sastojaka;
4. usporedbe pojedinih sastojaka s drugim suprostavljenim stajalištima;
5. usporedbe verzije i alternativnih verzija;
6. vanjske provjere verzije; i
7. ocjene stupnja prihvatljivosti verzije.

Verzije imaju svoju logičku dimenziju koristeći se induktivnim i deduktivnim logičkim
metodama, koje se u kriminalističkom istraživanju nadopunjavaju i međusobno isprepleću. Znamo da
kriminalistika kao znanost koristi mnogo različitih metoda i iz drugih znanosti pa je stoga teško
očekivati da će se u kriminalističkom istraživanju koristiti samo jedna metoda.
Induktivne i deduktivne metode prilikom postavljanja kriminalističkih verzija
Vrlo često verzije se javljaju kao zaključak koji proizlazi iz induktivne metode. Pomoću nje mi
zaključujemo od posebnog ka općem i na taj način osiguravamo visok stupanj vjerojatnosti. Verzija
sadrži podatke do kojih smo došli promatranjem, brojanjem, mjerenjem, te se često odnosi samo na
jedan element, a ne na cjelinu. Potpuna indukcija daje izvjesne zaključke, jer se zasniva na svim
elementima dotične vrste te se ona primjenjuje u stadijima kriminalističke kontrole i obrade kao i na
početku i tijekom istrage.
Prilikom postavljanja kriminalističkih verzija služimo se i deduktivnom metodom, koja izvodi
zaključke od općih ka posebnom, pojedinačnom. Kriminalistička praksa je pokazala kako se
kriminalisti najčešće služe deduktivnim zaključivanjem o činjenicama kao i pri postavljanju verzija, a
sve u nastojanju da odgovore na sva postavljena kriminalistička pitanja i tako okrune svoj rad
uspjehom u rješavanju predmeta kriminalističkog istraživanja. Svrha deduktivne metode je
objašnjavanje činjenica, otkrivanje novih činjenica, dokazivanje postavljenih pretpostavki, jednom
riječju - cilj joj je da otkrije i dokaže istinu.
117

sekcija: kineziološke študije in njihov vpliv na varnostna vprašanja
Smatramo ovdje potrebnim spomenuti i analogiju, koja se rabi prilikom postavljanja verzija, jer
isti čimbenici (egzogeni ili endogeni) uvjetuju pojavu sličnih ili istih kaznenih djela. Dakle, ona se
zasniva na ranijem istraživanju sličnih djela, zbog čega su važna saznanja kriminalističkih metodika.
Postavljanje i provjeravanje verzija
Postavljati verzije znači dati moguća, vjerojatna objašnjenja nekog događaja koji je od interesa za
policiju. To se poglavito odnosi na objašnjenje postojanja ili nepostojanja ukupnog činjeničnog stanja
i/ili njegovih bitnih elemenata. U pravilu, postavljenje verzija znači objašnjavanje nepoznatih
činjenica zasada poznatim činjenicama. Broj verzija koje treba planirati ovisi o raspoloživom
činjeničnom fondu. Vrlo je važno da u konkretnoj kriminalističko-taktičkoj situaciji kriminalist
postavi sve moguće verzije, jer pluralitet verzija (načelo maksimalnog broja verzija, ali najmanje
verzije i protuverzije) kao metodološko pravilo otkrivanja, utvrđivanja i razjašnjavanja nekog
(kaznenog) događaja, osigurava svrhovitost, objektivnost i potpunost kriminalističkog misaonog
procesa.
Postavljanje verzija, prema D. Maveru, predstavlja osnovno heurističko sredstvo traženja i
utvrđivanja činjenica i dokaza. Upravo misaona "lijenost" i premalena sposobnost oblikovanja
različitih hipoteza o djelu i počinitelju, manjkavo poznavanje logike (analize, sinteze, dedukcije,
indukcije i analogije), te odsustvo mašte, glavni su uzrok za greške kod sastavljanja verzija (bilo da se
verzije uopće ne sastavljaju, da se sastavljaju manjkavo ili da nastaju greške kod njihovog
provjeravanja, odnosno izvođenja posljedica iz verzije). Aktivna misaona djelatnost je, dakle, osnovni
uvjet za uspješno oblikovanje istražnih verzija. (Maver, 1986:454) W. Pfister kao preduvjet uspješnog
postavljanja verzija ističe slobodno stvaralačko mišljenje, sposobnost povezivanja pojmova i
predodžbi u još nedoživljeni kompleksni sadržaj raznih predodžbi i slika (stvaralačka fantazija) te
intuitivno razmišljanje kao osnovu sposobnosti razvijanja kombinacija. Intuicija se u psihologiji
definira kao unutarnje naslućivanje i slikovito promatranje, a kombinatorno mišljenje označava na
poseban način retrospektivnu i prospektivnu metodu kriminalističkog postupanja i mišljenja.
Kombinacije u obliku verzija kao produkt kriminalističkog stvaralaštva imaju samo svoj smisao ako
počivaju na sigurnim činjenicama; ako su same po sebi dosljedne; ako su izgrađene na sigurnim
iskustvenim postavkama; i ako se isključivo shvate kao radne hipoteze. (Pfister, 1981:54)
Nakon postavljanja verzija slijedi njihova provjera logičkim putem. Svaki policijski službenika
na temelju postavljene verzije donosi zaključke, pretpostavljenu posljedicu uspoređuje sa prikupljenim
činjenicama. Uspoređivanje sa činjenicama dovodi do potvrde ili opovrgavanja verzije. Istinitost jedne
verzije u kriminalistici se dokazuje potvrđivanjem činjenica stvarnog stanja stvari i dokazivanjem
netočnosti svih ostalih verzija.
Standardne verzije u slučajevima nestanka osoba
Verzije koje se postavljaju prilikom nestanka osoba rezultat su analize prakse i znanstvene
spoznaje. Njihova osnovanost ne temelji se na jednom slučaju nego na određenim skupinama sličnih
događaja. Standardne verzije u slučajevima nestanka osobe opisuju: određene tipične razloge koji se
često pojavljuju i oblike događaja nestanka, i upućuju na određena karakteristična obilježja.
Za slučajeve nestanka osoba Clages i Schliper (1995) definirali su slijedeće standardne verzije:

1. Nestala osoba je napustila dobrovoljno svoj uobičajeni životni prostor i drži tajnim svoje
mjesto boravka.
2. Postoji namjera samoubojstva.
3. Nestala osoba je postala žrtva nesreće ili je posrijedi prirodna smrt.
4. Nestala osoba nalazi se u bespomoćnoj situaciji.
5. Kao uzrok nestanka može se pretpostaviti putovanje, skitanje, konzumiranje droga ili
drugih psihotropnih tvari, alkohola i druga asocijalna ponašanja.
6. Nestala osoba je postala žrtva kaznenog djela.

118

Marijan Šuperina, Danijel Ćurčić

U objašnjenju tih standardnih verzije dalje navode (Clages i Schliper, 1995:28-30):

•
Standardna verzija 1: Dobrovoljno napuštanje uobičajenog životnog prostora i
skrivanje, odnosno zataškavanje mjesta boravka prema trećim osobama. Indicije koje
govore u prilog dobrovoljnog napuštanja uobičajenog životnog prostora: konfliktne
situacije na privatnom području sa željom odvajanja od partnera ili promjenom
životnih okolnosti; ponavljano izražavanje želje za odvajanjem; strah od kazne ili od
neugodnih posljedica; strah ili neodgovoran odnos prema odgovornostima; nedostatak
osobnih predmeta, isprava, gotovine ili odjeća nestalog iz doma ili stana;
prepoznatljive pripremne radnje za napuštanje životnog područja uključujući
onemogućavanje osobne dostupnosti; promijene na računu u banci i sl.
•
Standardna verzija 2: Namjera samoubojstva. Indicije koje utemeljuju namjeru
samoubojstva: zapisi u kojima nestala osoba govori o prepoznatljivim namjerama
suicida, npr.: oproštajno pismo, tonski ili video zapis; općenito izražavanje (posebice
posredno) namjere suicida pred trećim osobama; psihička oboljenja, prije svega
depresija; gravirajuće konfliktne situacije ili nenadani "udarci sudbine" (nagla smrt
voljene osobe, teške financijske situacije, skrivljena djela koja uzrokuju visok stupanj
osjećaja krivnje i kajanja, i sl.), koja prema kriminalističkim iskustvima često
izazivaju samoubojstvo nestale osobe; postojanje neizlječive ili subjektivno
neizlječive bolesti; daljnje indicije iz životnog prostora, koje ukazuje na moguću
namjeru suicida.
•
Standardna verzija 3 i 4: Nezgoda, prirodna smrt, bespomoćnost. Indicije iz kojih se
može zaključiti da se radi o nezgodi, prirodnoj smrti ili bespomoćnosti kao uzrok
nestanka: neobjašnjivo napuštanje životnog područja; nestala osoba boluje od bolesti
sa eventualnim nastupanjem životno-ugrožavajuće komplikacije, odnosno nagla
nesposobnost djelovanja (oslabljena motorika, vid i sl.); oslabljeno tjelesno stanje ili
duševna smetnja, koje ograničavaju sposobnost orijentiranja nestale osobe, kod
štićenika, psihičkih bolesnika; slabo izražena mogućnost orijentiranja kod male djece;
dostupnost umjetnih ili prirodnih izvora opasnosti u smjeru kretanja ili na mjestima na
kojima se nestala osoba rado zadržavala ili mogućih mjesta zadržavanja; godišnje
doba i atmosferske prilike, opasnost od pothlađenosti; izvođenje rizičnih poslova i
aktivnosti, npr.: planinarenje, plivanje u prirodnim vodama, rad sa visokim stupnjem
opasnosti; i sl.
•
Standardna verzija 5: Putovanje, skitanje, uzimanje droga ili drugih psihotropnih
tvari, alkohola i druga asocijalna ponašanja. Ako uzmemo u obzir individualnu
strukturu nestale osobe možemo dobiti indicije za dobrovoljno napuštanja
uobičajenog životnog kruga iz sljedećih saznanja: konfliktne situacije sa osobom u
vezi; strah od kazne; postojanje psiho-socijalnih razvojnih smetnji kod nestale osobe
kao sklonosti skitnji, nevezanosti za druge osobe, opijanje, putovanja, pustolovne,
supkulturne sklonosti; ponovljeni nestanak iz navedenih razloga; pronalazak
odgovarajućih objašnjenja; uzimanje stvari, odjeće, gotovine, osobnih predmeta i
dokumenata; ostavljanje pisanih ili usmenih poruka, promjene na računu u banci;
nestala osoba bila je viđena nakon nestanka u javnosti; i sl.
•
Standardna verzija 6 : Žrtva kaznenog djela. Prilikom zaprimanja prijave o nestanku
ne smije se izostaviti mogućnost da je nestala osoba postala žrtvom kaznenog djela.
Za prosuđivanje takvog slučaja nestanka mogu poslužiti indicije dobivene iz tragova i
okolnosti činjeničnog stanja, koje ukazuju tipično na kazneno djelo, temeljeno na
empirijskom kriminalističkom znanju. Tipični tragovi kaznenog djela: tragovi krvi i
indicije koje ukazuju na pokušaje otklanjanja takvih tragova; tragovi borbe, npr.:
nered ili srušeni predmeti u prostorijama, tragovi otisaka na podu i dr.; nedostatak
predmeta koji su primjereni za ubod ili udarac; fingirana oproštajna pisma; proturječni
tragovi situacije; tipične okolnosti za pojedina kaznena djela; znakovi nasilnog ulaska
u prostorije; opći nered; nedostajanje vrijednih predmeta, novca, vrijednosnih papira,
obiteljskog nakita, i dr.; potpuna ili djelomična dostupnost odjeće; nedostajanje
119

sekcija: kineziološke študije in njihov vpliv na varnostna vprašanja
odjeće, koja je u proturječnosti sa aktualnim vremenskim uvjetima ili običajima;
pronalazak dijelova odjeće ili nošenih predmeta u okolici mjesta dolaska ili smjera
kretanja nestale osobe; i sl.
Osnova za planiranje
Kao što je već rečeno, verzije predstavljaju temelj za buduće planiranje, odnosno plansko
kriminalističko istraživanje. Verzije same po sebi uključuju planski, svrhovit pristup. Planiranje u
kriminalistici prema D. Modlyu (2002) je određena misaona aktivnost kojom se uvodi red i
usklađenost prilikom poduzimanja mjera i radnji usmjerenih na otkrivanje i dokazivanje kaznenih
djela. Dakle, planiranjem se eliminira spontanost, improvizacija, rutina i dezorganizacija.
Postavljene verzije su temelj planiranja, koje mora biti fleksibilno, prilagodljivo i s kojim treba
započeti kada raspolažemo sa osnovnim činjenicama koje omogućuju planiranje. U pravilu radi se o
nacrtu i redoslijedu izvođenja operativno taktičkih mjera i radnji i hitnih istražnih radnji. Plan mora
sadržavati: cilj prikupljanja, obrađivanje i tumačenje prikupljenih podataka, potrebne mjere i radnje,
raspored poslova koje će obavljati pojedini policijski službenici i kronološki redoslijed izvođenja
samih mjera i radnji.
Planiranje pripada području kriminalističke taktike tako da su metode planiranja raznovrsne, od
tradicionalnih (po skupinama ili radnim zadacima) pa sve do suvremenih (tzv. mrežnih) metoda
planiranja. Istražna (kriminalna) situacija polazišna je osnova za planiranje u konkretnom predmetu
kriminalističkog istraživanja. Sloboda izbora kriminalističko-taktičkog načina istraživanja u
kriminalistici je ograničena zakonskim propisima postupanja, te raspoloživim tehničkim i spoznajnim
mogućnostima. Slijedom toga, policijski službenici na kriminalističko – taktički način pokušavaju
istražiti načine, uzroke, uvjete i okolnosti nastanka neke sigurnosne (kriminalne) situacije. Stoga plan
istraživanja, u prvom redu, služi za provjeravanje postojećih činjenica, njihovo tumačenje i za
prikupljanje novih činjenica u cilju konačnog rješenja i razjašnjavanja problema.
ZAKLJUČAK
Situacije nestanaka osoba u sebi sadrže brojne privatne ali i društvene probleme. Iako je nestanak
osobe najčešće nekažnjivo ponašanje, ono je nerijetko povezano sa različitim oblicima kažnjivih djela.
Učinjena analiza slučaja u našem istraživanju, te induktivnom metodom postavljene moguće istražne
situacije nestanka osobe ukazuju na specifičnost tog društvenog odnosa, na koje saznanje je policijski
službenik dužan reagirati. U početnom stadiju istražnih situacija, na osnovu poznatih informacija,
započinje proces kriminalističkog razmišljanja, postavljanje kriminalističkih verzija događaja i
operativno planiranje poduzimanja mjera traganja. Dakle, kriminalističko razmišljanje, koje
rekonstruktivno polazi od posljedice, nastojeći donijeti pretpostavke, u konačnici zaključke, o
uzrocima i uvjetima u kojima je osoba nestala. Kriminalističko razmišljanje niti je lak, niti jednostavan
proces, jer pretpostavlja sposobnost spoznaje, sintetiziranja, analiziranja, suprotstavljanja,
eliminiranja, predviđanja i razjašnjavanja indicija te njihovo ocjenjivanje; a postavljene verzije moraju
objašnjavati događaj koji je predmet kriminalističkog istraživanja. Od policijskog službenika zahtijeva
se postavljanje mogućih verzija događaja. Dakle, ne samo jedne verzije događaja, nego postavljanje
više verzija događaja. Nužnost poštivanja načela pluraliteta verzija i njihove utemeljenosti, kao
metodološkog čimbenika otkrivanja, dokazivanja i razjašnjavanja nekog događaja, ogledava se u
svrhovitosti, objektivnosti i potpunosti postupanja policijskog službenika.
Ovim radom htjeli smo prikazati svu složenost problematike nestanka osoba, ograničavajući se
samo na prve radnje tijekom provođenja traganja za nestalom osobom, koje od policijskih službenika
zahtijevaju timski rad, stručno znanje i kriminalističko iskustvo. Drugim riječima, od policijskog
službenika se zahtjeva kriminalistički misaoni proces stvaranja verzija događaja o nestanku osobe, te
na osnovu verzija događaja planiranje kriminalističkih procedura u traganja za nestalom osobom. Nije
dovoljno samo naučiti koje su moguće indicije, jer smo već naveli kako indicije mogu biti sve ono što
je bilo u svezi neposredno prije i nakon nestanka osobe, već je potrebno to stečeno znanje o indicijama
prepoznati u stvarnosti, analizirati i tumačiti ga, te slijedom primijeniti u praksi. Stoga u tijeku
pripreme i planiranja mjera traganja treba koristiti sve raspoložive informacije koje mogu značajno
120

Marijan Šuperina, Danijel Ćurčić

utjecati na opseg, vrstu i intenzitet mjera traganja. Samo policijsko traganje za nestalom osobom mora
biti organizirani sustav tako da omogućuje optimalnu pokretljivost, svrhoviti izbor radnji i mjera
traganja te uporabu suvremenih telekomunikacijskih sustava i sredstava.
Učinkovitost policijskog traganja za nestalom osobom u zavisnosti je: od protoka vremena
nestanka osobe i podnesene prijave, od kvalitete i sadržaja zaprimljene prijave, od kategorije nestale
osobe i od aktivnosti koje je prijavitelj poduzeo prije podnošenja prijave o nestanku osobe. Dakle,
prisutni su i objektivni i subjektivni čimbenici koji utječu na kvalitetu i učinkovitost policijskog
traganja za nestalom osobom. Središnji problem početne obrade situacije nestale osobe je često teško
istraživanje motiva nestanka osobe, što je od važnosti za adekvatno planiranje traganja za nestalom
osobom. Utvrđuje se motiv onoga koji prijavljuje nestanak osobe (prijavljuje li prijavitelj lažno
nestanak osobe kako bi prikrio neku kažnjivu radnju ili zbog brige za njen život što je u svezi sa
njenim fizičkim ili psihičkim stanjem, okolnostima nestanka, ili su posrijedi drugi motivi); ali i motivi
nestale osobe, koje u pravilu nalazimo u obiteljskom, školskom, radnom ili drugom socijalnom
okružju nestale osobe. Nastavno, razumljivo je kako u istraživanju i pretpostavljanju motiva nestale
osobe važnu ulogu imaju njena dob, spol, inteligencija, znanje, psiho-socijalni interakcijski odnosi,
temperament i dr. Kriminalističke procedure traganja za djecom i maloljetnicima bitno se razlikuje od
procedura traganja za starijim osobama.
Zaključno, zadaci planiranja i provođenja kriminalističkih procedura traganja za nestalom
osobom su: pronaći nestalu osobu; razjasniti uzroke i uvjete u kojima je osoba nestala; istražiti je li
nestala osoba bila žrtva kojeg kažnjivog djela ili je za vrijeme nestanka sama počinila koje kažnjivo
djelo (te s tim u svezi pokrenuti progon po službenoj dužnosti); podupirati mjere kojima je cilj
sprječavanje ponovnog nestanka osobe, poglavito djece i maloljetnika, za koje se skrbi ili onih osoba
kojima je potrebna tuđa skrb; te pružanje pomoći nadležnim tijelima u provođenju mjera prevencije.
Možemo zaključiti kako ispravna  prosudba konkretne situacije prijavljene nestale osoba i s tim u
svezi njeno pravilno i problemsko ocjenjivanje i planiranje omogućuje policijskom službeniku
donošenje odluke i njeno obrazlaganje, te pravodobno poduzimanje mjera traganja za nestalom
osobom.
OPASKE

1 Provedeno istraživanje i ovaj članak kao njegov rezultat, inspirirani su sadržajima čl. A1. i B3
Deklaracije o policiji, usvojena Rezolucijom 690 (1979) Parlamentarne skupštine Vijeća Europe; čl.
B7. Primjedaba Ministarskog vijeća Vijeća Europe o Rezoluciji 690 (1979) Parlamentarne
skupštine Vijeća Europe: Deklaracija o policiji; čl. 1. Kodeksa Ujedinjenih naroda o ponašanju
službenika koji provode pravo, usvojeno 12. prosinca 1979. Rezolucijom Opće skupštine OUN-a
broj 34/169; te čl. 64. Europskog kodeksa policijske etike, usvojenog Preporukom Rec (2001)10
Odbora ministara država članica Vijeća Europe od 19. rujna 2001. i sadržajima Etičkog kodeksa
policije Republike Hrvatske.
  Rad smatramo doprinosom provođenju Programskih smjernica Ministarstva unutarnjih poslova za
razdoblje 2004.-2007., poglavito ciljeva na planu unapređivanja organizacije policije (razvijanje
partnerskih odnosa s društvenom zajednicom; reforma sustava obrazovanja policijskog službenika;
institucionalizacija znanstvenog-istraživačkog rada na području policijskih znanosti i izgradnja
sustava upravljanja kadrovima prema standardima Europske unije),
2 U praksi često puta dolazi do miješanja sadržaja pojmova, koji pretežito imaju kriminalistički značaj,
a odnose se na: "potražnu djelatnost policije", "potragu" i "objavu", "potražne mjere" i "potražne
radnje", kao i razlikovanje "potrage za osobama" i "potrage sa stvarima"; a unutar potrage za
osobama razlikovanje između "potrage za poznatom/nepoznatom osobom", "potraga za osobom u
bijegu" i "policijsko traganje za nestalom osobom", odnosno "traganje za podacima nužnim za
identifikaciju osobe ili stvari".
Ovo naizgled šarenilo pojmova nije toliko složeno ukoliko se svakom pojmu točno odredi sadržaj i
međusobni odnos sa drugim pojmovima unutar ukupnog sustava traganja, što se nerijetko čini.
Najširi pojam među njima ima "potražna djelatnost policije". Ovaj pojam obuhvaća sve mjere
propisane zakonom, odnosno provođenje svih propisanih kriminalističko taktičkih i tehničkih radnji
121

sekcija: kineziološke študije in njihov vpliv na varnostna vprašanja

koje se obavljaju prema pravilima kriminalističke znanosti, a nalaze se u jedinstvenom sustavu cilja
traganja za osobom ili stvarima (i identifikacijskim podacima).
"Potraga" i "objava" su po slovu zakona (čl. 36. st. 2. ZoP) "policijske mjere traganja" ili "potražne
mjere" koje se poduzimaju, odnosno raspisuju u točno propisanom cilju (potraga - čl. 36. st.3.;
objava - čl. 36. st. 4. ZoP). Kako bi se ove raspisane "potražne mjere" mogle provesti poduzimaju se
"potražne radnje" ili "policijske radnje traganja" koje mogu u konkretnom slučaju biti poduzete i u
svezi potrage i u svezi objave. Npr. korištenje psa tragača u cilju traganja za osobom za koju postoje
osnove sumnje da je počinila kazneno djelo ili prekršaj ("potraga") ili u cilju pronalaska predmeta u
svezi sa kaznenim djelom ili prekršajem ("objava").
"Potraga za poznatom/nepoznatom osobom" obuhvaća u sebi sadržaje pojmova, između ostalog,
"potraga za osobom u bijegu" i "policijsko traganje za nestalom osobom". Policija može poduzimati
radnje traganja za nepoznatom osobom (npr. nepoznat počinitelj kaznenog djela ili prekršaja, ali i za
nepoznatim svjedokom/žrtvom kaznenog djela ili prekršaja) jednako kao i radnje traganja za
poznatom osobom (počiniteljem, svjedokom, žrtvom) u svezi sa kaznenim djelom ili prekršajem.
Specifičnost potražne djelatnosti odnosi se na traganje za osobom i predmetima u svezi sa čl. 504. -
508. ZKP (čl. 36. st. 3. toč. 1. i 3., odnosno čl. 36. st. 4. toč. 1., 3. i 4. ZoP).
Posebnost izbora i provedbe radnje traganja ogleda se kod traganja za identifikacijskim podacima za
osobe koje nisu u stanju dati osobne podatke o sebi, odnosno za osobe koje su pronađene mrtve čiji
identitet je nepoznat.
Razlikovanje traganja za predmetima u odnosu na osobe je očita, ali samo traganje za predmetima
može biti raznovrsno i razlikuje se u svezi sa čl. 36. st. 4. toč. 3. ZoP (čl. 506. ZKP, odnosno čl. 507.
i 508. ZKP); čl. 36. st. 3. toč. 2 (koji pripadaju ili su u posjedu nestale osobe); odnosno čl. 36. st. 4.
toč. 4. ZoP.
3 Vidi detaljnije: Milke, G. (1994). Vermißt - was nun? Stuttgard: Richard Boorberg Verlag, 47-53.
4 Savezni kriminalistički ured SR Njemačke
5 Prema istraživanju G. Milke u Italiji osoba se smatra nestalom kada se udalji iz svog doma i nije se
javila u roku od 24 sata. Starost osobe ne utječe na primjenu odgovarajućih talijanskih zakona.
(Milke, 1994:49)
6 Tako npr.: u slučaju prijavljenog nestalog 43-godišnjeg muškarca, njegovoj supruzi je trebalo 43
dana da prijavi njegov nestanak; u drugom slučaju majka prijavljuje nestanak svoje kćerke, koja je u
vrijeme nestanka imala 22 godine, nakon protoka od 2.078 dana opravdavajući svoj postupak na
način što je imala spoznaje kako se njena kći nalazi u inozemstvu; također, u slučaju prijavljene 37-
godišnje psihički liječene žene u psihijatrijskoj ustanovi, koja je ostavila svog 15-godišnjeg sina, kod
koje je dijagnosticirana depresija i paranoične interpretacije nakon razvoda braka, majka -
prijaviteljica je podnijela prijavu o nestanku svoje kćerke nakon 188 dana od spoznaje kako joj je
kćerka nestala. (Šuperina i Gluščić, 2003:160)
7 Policijski službenici zaduženi za traganje za djecom i maloljetnicima moraju usvojiti pravilo kako:
trebaju biti spremni očekivati neočekivano. Ta je tome tako, ilustracije radi, navest ćemo nekoliko
primjera: 8-godišnje dijete nije se vratilo kući iz škole jer ga je strašno zanimalo kako to izgleda
vožnja gradom autobusom i tramvajem; 12-godišnja maloljetnica želi naći posao i osamostaliti se od
roditelja pa odlazi iz roditeljskog doma; 7-godišnje dijete otišlo je iz kuće roditelja jer je željelo biti
samo kako bi moglo razmišljati o svom budućem životu; 17-godišnji maloljetnik kao motiv svog
odlaska iz doma roditelja navodi želju upoznavanja osoba asocijalnog ponašanja, posebno ovisnika o
drogi, jer o istima piše seminarski rad u školi; 16-godišnja maloljetnica kao razlog svog odlaska od
kuće navodi što joj roditelji nisu potpisali suglasnost za sklapanje manekenskog ugovora; zbog
ljubavi, zajedno sa dečkom 16-godišnja maloljetnica bježi u inozemstvo, gdje borave zajedno 51
dan; zbog želje da "zaradi nešto novaca" 17-godišnji maloljetnik odlazi u inozemstvo gdje radi
građevinske radove "na crno" 105 dana; 13-godišnja djevojčica bježi od kuće jer želi živjeti i
"oženiti se" sa svojim "dečkom", 13-godišnjim dječakom. (Šuperina i Gluščić, 2003:169)
8 Tako npr.: u jednom slučaju nestanak djelatnika sa broda prijavio je prvi časnik palube putničkog
broda - trajekta; u drugom slučaju nestanak 58-godišnje žene prijavila je najmodavka turističkih
apartmana; u trećem nestanak 48-godišnjeg muškarca, državljanina SR Njemačke, prijavio je
turistički djelatnik; u četvrtom nestanak 13-godišnjeg djeteta prijavila je njegova udomiteljica koji je
kasnije pronađen kod majke djeteta; u petom, poslovođa građevinskog poduzeća, koje je izvodilo
122

Marijan Šuperina, Danijel Ćurčić

građevinske radove na terenu, prijavljuje nestanak svog djelatnika; u šestom, nestanak 72-godišnje
starice prijavljuje djelatnik Crvenog križa koji je bio zadužen za podjelu pomoći starim i nemoćnim
osobama; u sedmom, prijavu o nestanku starije muške osobe (67) na turističkom putovanju
prijavljuje turistički vodič puta turističke agencije; i t. sl. (Šuperina i Gluščić, 2003:159)
9 Zakon o policiji (ZoP), Narodne novine (NN) 129/2000.
10 Detaljniju razradu radnji i mjera prvog zahvata vidi kod: Guth, R. (2000). Checklisten für den Ersten
Angriff. Berlin: Richard Boorberg Verlag, 101-109.
11 22.07.1996., u ranim jutarnjim satima, kćerka, inače medicinska sestra u psihijatrijskoj bolnici,
majka sina iz prvog braka i kćeri i sina iz drugog braka, dolazi u policijsku postaju i prijavljuje
nestanak svoje majke koje nema kod kuće već dva dana. Majka joj je bila umirovljenica, dobrog
zdravlja i imovinskog stanja, a primala je i hrvatsku i talijansku mirovinu. I baš prije par dana nego
što je nestala, vratila se sa najstarijim unukom iz Italije gdje je podigla mirovine. Inače, starica je
financijski pomagala i kćerku i njenu djecu, ali zeta ne zbog stalnih svađa i međusobne
netrpeljivosti. Rodbina starice tu pomoć nije odobravala jer su sumnjali da joj je kćerka
"narkomanka", udana za neradnika. Zabrinuta kćerka izjavila je policijskim službenicima kako je u
osobnim stvarima svoje majke pronašla osnovne higijenske i odjevne predmete koje uobičajeno
ponese kada ide na put, ali da nedostaju neki odjevni predmeti koje čuva za posebne prilike (za
groblje) te dokumenti i novac koji je donijela iz Italije. Pored toga pronašla je deku na kojoj je
pronašla travu. Pokrenuta je opsežna potraga u kojoj su pregledana sva mjesta na koja je starica
znala otići, obavljeni su brojni razgovori sa članovima njene šire obitelji i susjedima te drugim
građanima, ali staricu nisu pronašli. Petog dana traganja odlučeno je da se detaljno pregledaju svi
stambeni objekti i parkovi (perivoji) u širem mjestu staričinog stana. Angažirani su i policijski
vodiči pasa tragača koji su nešto poslije podneva pronašli mrtvo tijelo starice zatrpano u piljevini
gimnazijskog dvorišta. Obavijesti koje je policija prikupila potkrjepljivale su sumnju i na staričinu
kćerku, ali i na njenog zeta. Zadnji koji su vidjeli staricu bili su njeni susjedi s kojima je 19.07.
provela toplu ljetnu večer u dvorištu. Utvrđeno je da toga dana najstariji unuk nije bio u gradu, a
kćerka joj je bila u mjestu zaposlenja sa mlađim sinom i kćeri. Jedini tko je mogao biti sa staricom,
a bio je, je njezin zet. U policijskoj postaji priznao je ubojstvo, ali je tvrdio kako je djelo počinio u
afektu, a sve indicije su upućivale na ubojstvo iz koristoljublja. (Večernji list, 04.08.1996:30-31)
12 U poslijepodnevnim satima, oko 17.30, telefonom je izvijestila policijske službenike teritorijalno
nadležne policijske postaje majka 4-godišnjeg dječaka, kako joj je sin nestao između 14.00 i 15.00
sati toga dana. Odmah do mjesta prebivališta prijaviteljice došla su dva kriminalistička istražitelja
koji su organizirali provođenje policijskih radnji traganja. Pregledima terena, pored samog mjesta
prebivališta, bili su obuhvaćeni prostori u krugu od 500 m: napuštene obiteljske kuće, šumarci,
obala obližnjeg potoka. Nedaleko od desne obale potoka pronađena su dva otiska dječje obuće
(gumenih čizmi) koji su bili usmjereni prema potoku (obavljen je očevid). Odmah po pronalasku
ovih otisaka, iako je već padao mrak, obavljen je pregled desne i lijeve obale potoka nizvodno od
mjesta pronalaska otisaka dječjih gumenih čizama do 1.200 m sa 14 policijskih službenika i
odgovarajućom operativnom tehnikom (IC-uređaji). Nažalost, dijete nije pronađeno. Drugog dana,
pored ostalih policijskih službenika i građana angažirani su ronioci (8 ronioca pripadnika jedinice
specijalne policije) koji su pregledali dno potoka nizvodno u duljini od cca. 600 m i tom prilikom u
vodi su pronađene dvije gumene crne čizme veličine broj 30. Narednih dana u potrazi je bilo
angažirano 20 policijskih službenika, građana, a također je zatraženo da se građevinskom
mehanizacijom učini čišćenje korita potoka i nakupina granja od mjesta događaja do ušća potoka
(1.200 m). Naknadnim pregledom potoka pomoću čamaca i reflektora u kasnim večernjim satima
hladne veljače pronađeno je mrtvo tijelo djeteta.
LITERATURA
1. Brinker, H. (1986). Vermisstensachen mit verborgener Leiche: Kriminalistische und
kriminologische Aspekte für Praxis und Forschung. Arhiv für Kriminologie, 117 (1-2), 1-8.
2. Clages, H., Schlieper, K. D. (1995). Polizeiliche Bearbeitung von Vermißtenfällen - Ein Leitfaden.
Heidelberg: Kriminalistik Verlag.
123

sekcija: kineziološke študije in njihov vpliv na varnostna vprašanja
3. English, J., English, B. (2000). Police Training Manual. London: McGraw-Hill Book Company.
4. Grob, P. (1964). Presse, Radio und Fernsehen im Dinste der Fahndung. Kriminalistik, 18 (7), 361-
362; 18 (8), 413-415.
5. Guth, R. (2000). Checklisten für den Ersten Angriff. Berlin: Richard Boorberg Verlag.
6. Häusler, K. (1981). Ein alter Eintrag in einer Vermisstensachen führt zur Aufklärung eines Mordes.
Kriminalistik, 35 (10), 394-397.
7. Horgan, J. J. (1979). Criminal investigation. London: Gregg Division McGraw-Hill Book
Company.
8. Karčić, Z. (1973). O taktici postupanja prema prijavama o nestanku djece. Priručnik 21 (6), 581-
583.
9. Marković, T. (1977). Suvremena tehnika istraživanja kaznenih djela - Kriminalistika. Zagreb:
Narodne novine.
10.
Mätzler, A. (1968). Gesucht - und nich gefunden. Kriminalistik, 22 (4), 169-171.
11.
Maver, D. (1986). O ulozi mišljenja kod rješavanja kriminalističkih zadataka. Priručnik, 34 (5),
448-464.
12.
Maver, D. (1991). Kriminalistički spoznajni proces. Priručnik, 39 (4), 242-247.
13.
Milke, G. (1994). Vermißt - was nun? Studgard: Richard Boorberg Verlag.
14.
Mitić, R. (1984). Bježanje od kuće, skitnja i kriminalitet maloljetnika. Priručnik, 32 (1), 23-31.
15.
Modly, D. (1996). Traganje za nestalim osobama. Policija i sigurnost, 5 (4-5), 376-393.
16.
Modly, D. (2002). Kriminalistička taktika 1 : Pojam, načela, prijave. Zagreb: MUP RH.
17.
Nack, A. (1995). Učenje o dokazima: Ocjena dokaza kao indicijalnog dokaza. Izbor, 35 (4), 279-
285.
18.
Pavišić, B. (2002). Uvod u kriminalistiku. Zagreb: MUP RH.
19.
Perić, V. (1987). Oblici operativne djelatnosti Službe javne sigurnosti. Zagreb: MUP RH.
20.
Pfister, W. (1981). Prilog kriminalističkom misaonom procesu. Izbor, 21 (1), 44 - 55.
21.
Powis, D. (1977). The sing of Crime: A Field Mannual for Police. London: McGraw-Hill Book
Company.
22.
Roso, Z. (1995). Informativni razgovor i intervju. Zagreb: MUP RH.
23.
Surmberger, K. (1988). Tatzusammenhängen wie sie im  Buche Stehen: Jahrelange
Ermittlungsarmeit nach einer Serie myseriöser Mordfälle. Kriminalistik, 42 (2), 99-106.
24.
Walder, H. (2002). Kriminalistisches Denken. Heidelberg: Kriminalistik Verlag.
25.
Žerjav, C. (1981). Zašto ubojicu Metoda Trobca nismo otkrili ranije. Priručnik 29(4) 236-337.
O AUTORIMA
mr. sc. Marijan Šuperina; znanstveni asistent i viši predavač na Katedri kriminalistike Visoke
policijske škole u Zagrebu; nositelj kolegija: Rad na mjestu događaja i Kriminalistički praktikum;
sudjeluje u izvođenju nastave na kolegijima: Uvod u kriminalistiku, Kriminalistička taktika i Studije
nasilničkog ponašanja; član Akademije pravnih znanosti Hrvatske, Hrvatskog udruženja za kazneno
pravo i praksu, Hrvatskog međunarodnog udruženja za kazneno pravo i praksu, Strukovne udruge
kriminalista. Područje proučavanja i istraživanja unutar kriminalističke znanosti su kriminalističko
taktika postupanja na mjestu (kriminalnog) događaja, pored praćenja sudske prakse u svezi
postupanjem policijskog službenika i njegove kaznenopravne zaštite. (Visoka policijska škola, Av. G.
Šuška 1, 10000 Zagreb, R. Hrvatska, tel. ++385 1 23 91 365; fax. ++ 385 1 23 91 415; E-mail:
msuperina@net.hr)

Danijel Ćurčić; kriminalist i diplomant na stručnom studiju diplomirani kriminalist Visoke
policijske škole u Zagrebu; sudjeluje u razvojnim istraživanjima na Katedri kriminalistike: "Vodič i
policijski pas provođenjem dužnosti u podizanju standarda postupanja policijskog službenika" i
"Oblici postupanja policijskog službenika u traganju za nestalom osobom". Član Strukovne udruge
kriminalista od 2004.
124