Plivanje kao jedno od monostrukturalnih kinezioloških znanja u funkciji obavljanja profesionalnog posla policijskih službenika

4. SLOVENSKI DNEVI VARSTVOSLOVJA
© 2003 Visoka policijsko-varnostna šola, Ljubljana
1
PLIVANJE KAO JEDNO OD MONOSTRUKTURALNIH KINEZIOLOŠKIH
ZNANJA U FUNKCIJI OBAVLJANJA PROFESIONALNOG POSLA
POLICIJSKIH SLUŽBENIKA
Goran Ribičić
Davor Zidar
Na uzorku od 107 ispitanika, policijskih službenika uposlenih u Policijskoj upravi sisačko -
moslavačka, provedena je procjena znanja plivanja. Procjena znanja izvršena je slobodnim plivanjem u
bazenu olimpijskih dimenzija. Znanje plivanja ocijenile su i verificirale osobe iz područja kineziologije, u
standardnim uvjetima mjerenja. Ocjena znanja plivanja je prvenstveno kategorizirana u pet vrijednosnih
kategorija (neplivač, plutač, poluplivač, plivač početnik i plivač), nakon čega su rezultati (prema funkcijskim
kriterijima za potrebe policijskog djelovanja u posebnim uvjetima ) grupirani u tri vrijednosne kategorije i
to: neplivač, nesiguran plivač i siguran plivač.
Rezultati pokazuju da je u uzorku ispitanika: 13.1 % neplivača, 72.9 % nesigurnih plivača te samo
14.0 % sigurnih plivača. To znači da večina ispitanika nema onu razinu plivačkog znanja koja bi bila
dovoljna za djelovanje u otežanim uvjetima rada (voda), posebno ukoliko se radi o samospašavanju i/ili
spašavanju drugih osoba od utapanja. Rezultati upučuju na zaključak da bi se, ne samo u ovoj već i drugim
policijskim upravama trebao realizirati doedukacijski program usvajanja znanja plivanja, tim više što su
policijski službenici javno izloženi kritičkom nadzoru i očekivanom povjerenju javnosti u skladu s slikom
policajca kao zaštitnikom društvene zajednice.
1   UVOD
Svaki rad, bez obzira kojem području djelatnosti pripada ima svoju prepoznatljivost. Za područje
policijske djelatnosti to su specifični poslovi i zadaće vezani uz zaštitu života, osobne sigurnosti ljudi i
imovine, pronalaženje i uhićenje počinitelja kaznenih djela i njihovo privođenje nadležnim tijelima,
održavanje javnog reda i mira i drugih karakterističnih aktivnosti iskazanih Zakonom o policiji
Republike Hrvatske.
Iz kineziološkog aspekta gledano, učinkovitost u provođenju takvih aktivnosti sigurno ovisi
(između ostalog) i o stabilnosti psihosomatskog statusa organizma te različitim usvojenim
kineziološkim znanjima. Jedno od takvih je i znanje plivanja.
Naime, različite su situacije u kojima se može nači policijski službenik, pri čemu (ne)znanje
plivanja može biti presudno za (ne)uspješno okončanje akcije. Veliki je broj primjera za to: prirodne
nepogode, sportsko-rekreacijske aktivnosti građana, vodeni promet, turizam isl. Svakako, u takvim
situacijama policijski službenici bi trebali djelovati urgentno. Ipak, postavlja se pitanje: mogu li
djelovati i uspješno ?
Autori ovog rada (kao članovi Collegiuma za kineziološka istraživanja u policiji) pošli su od
pretpostavke da znanje plivanja policijskih službenika nije ograničavajući faktor njihovog djelovanja u
posebnim situacijama. Postavljanjem osnovne ali i alternativne hipoteze (nedovoljno znanje plivanja)
prišlo se planiranju i provedbi ispitivanja, čijim će se rezultatima moći prihvatiti ili odbaciti
postavljene hipoteze. Time je definiran opći pristup u provedbi ispitivanja i analize dobivenih
podataka.

policijska sekcija
2
1.1   Cilj rada
Cilj rada je bio utvrditi:

!
procjenu znanja plivanja policijskih službenika, kako bi se mogla predvidjeti uspješnost njihovog
djelovanja u otežanim uvjetima rada (voda), posebno ukoliko se radi o samospašavanju i/ili
spašavanju drugih osoba od utapanja

1.2. Karakteristika uzorka ispitanika, način prikupljanja i obrade podataka
Populacija, iz koje je izabran uzorak ispitanika, definira se kao populacija policijskih službenika,
sa statusom ovlaštenih službenih osoba, uposlenih u jednoj od policijskih uprava Ministarstva
unutarnjih poslova Republike Hrvatske. Za provedbu ispitivanja izabrana je Policijska uprava sisačko
- moslavačka, budući su prethodno utvrđeni postojani uvjeti za provedbu istraživačkog projekta
(olimpijski bazen sa grijanom vodom).
Primjenom tablice slučajnih brojeva izabran je, prije svega, širi a nakon primjene tzv.
eliminacijskih kriterija (zapovjedni kadar, RVI, osobe starosne dobi 45 i više godina, osobe ženskog
spola, redovni i/ili izvanredni studenti policijskog obrazovanja kao i one osobe koje su u danima
planiranja provedbe istraživačkog projekta bile određene na poslovima izvan policijske uprave) i
stvarni uzorak od 107 ispitanika.
Zbog potrebe definiranja osnovne slike izabranog uzorka ispitanika iskazuju se osnovne
karakteristike.

Tablica 1: Okončano policijsko obrazovanje prema starosnoj dobi ispitanika
Sveukupno
Dob/obrazovanje
do 25
f
26-30
f
31 i više
f
f
%
Tečaj
8
43
47
98
91.6
Srednja policijska škola
4
2
1
7
6.5
Viša i visoka policijska škola
-
2
-
2
1.9

12
47
48
107
100.0

Dakle, dobivenim podacima moguće je iskazati osnovnu sliku ispitanika. Radi se o policijskim
službenicima, u pravilu, srednje životne dobi, aktivnog policijskog statusa te u strukturi okončanog
policijskog obrazovanja sa završenim tečajem za provedbu policijskih poslova.
Prikupljanje podataka izvršena je procjenom znanja plivanja u bazenu olimpijskih dimenzija,
osobnim izborom ispitanika o načinu ulaska u vodu kao i izbora tehnike preplivavanja zadane dionice.
Ocjenivanje znanja temeljilo se na prethodno definiranim funkcijskim kriterijima procjene znanja
plivanja za potrebe policijskog djelovanja u posebnim uvjetima (voda). Time su definirane tri
vrijednosne kategorije znanja plivanja, i to: neplivač, nesiguran plivač, siguran plivač.
Ispitivanje je provedeno tijekom mjeseca svibnja 1999. godine na Olimpijskom bazenu u Sisku.
Obrada podataka izvršena je strukturiranjem dobivenih podataka u tablicu vrijednosnih
kategorija, nakon čega je na ukupnom broju podataka izračunata postotna zastupljenost pojedinih
stratuma.
2   REZULTATI I DISKUSIJA
Usklađeno sa ciljem rada, prikazuju se rezultati procjene znanja plivanja ispitanika strukturiranih
u tri vrijednosne kategorije.

Goran Ribičić, Davor Zidar

3
Tablica 2: Procjena znanja plivanja ispitanika
Sveukupno
Znanje/dob
do 25
f
26-30
f
31 i više
f
f
%
Neplivač
-
4
10
14
13.1
Nesiguran plivač
7
38
33
78
72.9
Siguran plivač
3
8
4
15
14.0

10
50
47
107
100.0

Pregledom tablice 2, prije svega je moguće zapaziti da je izuzetno veliki broj onih ispitanika
(72.9 %) koji su strukturirani u kategoriju nesigurnih plivača. Naime, radi se o onim ispitanicima koji
su tijekom provjere pokazali različite stupnjeve početnog znanja plivanja kao: plutač, poluplivač,
plivač početnik - bez obzira na njihovu starosnu dob.
Gotovo je sa sigurnošću moguće zaključiti da ta skupina ispitanika nije u mogućnosti djelovati
učinkovito u posebnim i otežanim uvjetima rada (voda), bilo da se radi o samospašavanju ili
spašavanju drugih osoba od utapanja. To iz razloga, što se neadekvatnom znanju plivanja mora
pridodati više remetećih faktora koje bilježi praksa. U večini slučajeva (osim brzaca, nemirne površine
vode itd.) samospašavanje i/ili spašavanje drugih osoba od utapanja izvodi se plivanjem u policijskoj
odori sa pripadajućim obilježjima (remeni, lisice, pištolj idr), što ukupno otežava aktivnost u opisanim
situacijama. Iako Zakon o policiji Republike Hrvatske djelovanje policijskih službenika u navedenim
okolnostima pojašnjava tek u blagim naznakama, autori istraživanja su mišljenja da bi u policijskim
upravama ovoj problematici trebalo posvetiti maksimalnu pažnju. Tim više što je (ne)djelovanje
policijskih službenika u opisanim okolnostima izloženo "kritici javnosti", čiji (ne)uspjeh može biti
temelj stvaranja pozitivnog ili negativnog mišljenja o općoj policijskoj učinkovitosti u urgentnim
situacijama.
Iz tog razloga, a zbog povećanja motiva aktiviteta policijskih službenika prema usvajanju
plivanja ovladanjem svih plivačkih tehnika, autori rada iskazuju neke bitnosti u okviru ove
problematike.
Prije svega, poznato je da je (ne)zadovoljavajući stupanj znanja plivanja jedan od presudnih
čimbenika za (ne)uspješnost djelovanja policajca u takvim okolnostima. Bez obzira, radi li se o
samospašavanju i/ili spašavanju drugih osoba od utapanja.
Nadalje, preživljavanje utopljenika ovisi o vremenu kojeg nastradali preživi ispod vode i brzini
spašavanja tj. o vremenu koje je prošlo od početka utapanja do početka umjetnog oživljavanja. Zbog
toga je tzv. izgubljeno vrijeme od bitnog značaja.
Pregledom znanstvene i stručne literature veći broj autora razlikuje primarno (submerzija) i
sekundarno (hidrokucija) utapanje.
Primarno utapanjei (cit 1) ... se u večini slučajeva događa kod neplivača ili slabijih plivača.
Svjesna ili obrambena reakcija u takvoj situaciji dovodi do povećanog "fizičkog rada" utopljenika te
brzog iscrpljenja organizma. Posljedica toga je brzo propadanje tijela u vodu uslijed čega dolazi do
opstrukcije dišnih puteva. Sekundarno utapanje događa se kako neplivačima tako i plivačima. Razlog
može biti pojava hidroalergije, emotivni šok ili trauma, pri čemu je osnovni uzrok utapanja gubljenje
svijesti. No, bez obzira na uzroke ili okolnosti koji dovode do utapanja, sam tijek se može opisati u
slijedećim fazama. Kada utopljeniku potone glava, dolazi do odsutnosti refleksne apnee, što dovodi do
nagomilavanja ugljičnog dioksida u krvi (hiperkapnija), anoksije mozga i gubljenja svijesti. Posljedica
toga je ubrzano anarhično disanje, uz to tekućina zalije dišne puteve i alveole, ritam srca se povaćava i
dolazi do povećanja arterijsko-venskog pritiska. Nakon kratkog perioda asfiktične apnee nastupa
kratkotrajno akonalno disanje. Nakon toga disanje se prekida, krvni pritisak pada i srce zastaje".
Izložena problematika, svakako upućuje na donošenje određenih preventivnih mjera u Policijskoj
upravi sisačko - moslavačka. Prvenstveno se to odnosi na organizaciju i provedbu programa povećanja
znanja plivanja (gotovo) svih policijskih službenika, već i usvajanje osnovnih znanja vezanih uz način
spašavanja utopljenika kao i davanja prve pomoći unesrećenima u takvim okolnostima.
Iako je navedena problematika tretirana samo u jednoj policijskoj upravi Ministarstva unutarnjih
poslova, autori istraživanja si dopuštaju mišljenje da se rezultati istraživanja mogu odnositi i na druge
policijske uprave. Tim više, što je i u drugim policijskim upravama najveći broj uposlenih policijskih

policijska sekcija
4
službenika koji imaju gotovo iste karakteristike opisane u osnovnoj slici uzorka ispitanika iz PU
sisačko - moslavačka.
3   ZAKLJUČAK
Na uzorku od 107 ispitanika, policijskih službenika uposlenih u Policijskoj upravi sisačko -
moslavačka, provedena je procjena znanja plivanja. Dobivenim rezultatima te strukturiranjem
ispitanika u tri skupine (neplivači, nesigurni plivači, sigurni plivači) prišlo se predviđanju uspješnosti
ili neuspješnosti rješavanja različitih situacija ispitanika u otežanim uvjetima rada (voda) koju
prepoznaje policijska djelatnost.
Temeljem svega moguće je zaključiti:

1. Izrazito je veliki broj ispitanika (72.9 %) koji su tijekom procjene znanja plivanja pokazali početna
znanja plivanja. To istovremeno znači da taj broj ispitanika, najvjerojatnije nebi bio u mogućnosti
djelovati učinkovito u posebnim okolnostima (voda), bilo da se radi o samospašavanju i/ili
spašavanju od utapljanja drugih osoba.
2. Dobiveni rezultati upućuju na potrebu planiranja i provedbe doedukacijskog programa u PU
sisačko - moslavačka, a po mišljenju autora istraživanja, i u drugim upravama. Čini se da se to
odnosi na gotovo sve uposlene policijske službenike, kako zbog provedbe aktivnosti
samospašavanja i/ili spašavanja drugih osoba od utapanja tako i korištenja plivanja i drugih
aktivnosti u vodi za potrebu održavanja svog osobnog psihosomatskog i zdravstvenog statusa te
povećanja njihovog obiteljskog homogeniteta.
OPOMBE

i Šink, I. (1995) Soktrinamo tehnički vidici sigurnosti od utapanja. Zbornik radova savjetovanja o
obuci neplivača. Str. 11-20. Rijeka: Udruženje pedagoga tjelesne
4   LITERATURA
1. Grupa autora (1995.) Stanje i pravci daljnjeg razvoja obuke plivanja u Hrvatskoj. Zbornik radova
2. hrvatskog savjetovanja o obuci neplivača. Rijeka: Udruženje pedagoga tjelesne kulture
2. Findak, V. i suradnici. (1980.) Modeli obuke neplivača. Zagreb: Savez za sportsku rekreaciju
3. Ribičić, G. (2002.) Prijedlog 20 - satnog programa obuke neplivača - studenata Visoke policijske
škole. 7. hrvatsko savjetovanje o obuci neplivača. Split: Hrvatski savez sportske rekreacije "Sport
za sve"
4. Rubeša, D.J. (1997.) Policijska kineziologija - znanost i praksa. Zagreb: MUP RH
5. Rubeša, D.J., Zidar, D., Loje, Z., Šunde, S., Fabijan, V. (2001.) Programska, materijalna i
kadrovska osnova odmarališta MUP RH u Valbandonu za provedbu zdravstveno-preventivnih,
sportskih, sportsko-rekreacijskih i drugih kinezioloških programa za potrebe policijskih službenika.
Razvojni projekt. Zagreb: MUP RH
6. Veić, P. (2000.) Etika policijskog zvanja. Zagreb: Ministarstvo unutarnjih poslova
7. Zidar, D., Ribičić, G. (2002.) Swimming workshop u policijskim postajama. 7. hrvatsko
savjetovanje o obuci neplivača. Split: Hrvatski savez sportske rekreacije "Sport za sve"
O AUTORIMA
mr. Goran Ribičić, prof., predavač kinezioloških znanja i vještina policijske struke (borilaštvo)
na Visokoj policijskoj školi u Zagrebu i stalni član Collegiuma za kineziološka istraživanja u policiji
Republike Hrvatske

Goran Ribičić, Davor Zidar

5
Davor Zidar, prof., predavač kinezioloških znanja i vještina policijske struke (borilaštvo) na
Visokoj policijskoj školi u Zagrebu i stalni član Collegiuma za kineziološka istraživanja u policiji
Republike Hrvatske


Službena kaznena prijava policije - pojam, sadržaj i uloga u postupku

4. SLOVENSKI DNEVI VARSTVOSLOVJA
© 2003 Visoka policijsko-varnostna šola, Ljubljana
1
SLUŽBENA KAZNENA PRIJAVA POLICIJE – POJAM, SADRŽAJ I
ULOGA U POSTUPKU
Duško Modly
U ovom članku govori se o službenoj kaznenoj prijavi policije, koju ona podnosi po službenoj dužnosti.
Definira se njen karakter i uloga u postupku kao službene i javne isprave. Težište je stavljeno na sadržaj
prijave i vrijeme u kojem treba biti podnesena. Ukazuje se na važnost skraćenja vremenskog razmaka od
časa saznanja ili otkrivanja kaznenog djela, do časa podnošenja prijave nadležnom tužiocu. Govori se o
najvažnijim objektivno-subjektivnim elementima koji izravno utječu na kvalitetu sadržaja prijave i trenutku
kada se osnovi sumnje transformiraju u osnovanu sumnju, kojim časom nastaje obaveza policije na
podnošenje službene kaznene prijave. Ističe se važnost kronološkog navođenja pravno relevantnih činjenica
prema fazama izvršenja kaznenog djela ante delictum, tempore delicti i post delictum, te ulozi istražnih i
kriminalističkih situacija u konkretnom kriminalnom slučaju.. Nadalje, govori se o činjenicama koje treba
imati u vidu prilikom ocjene sadržaja ove prijave i najčešćim pogreškama i propustima u njenom
sastavljanju. Posebno se ukazuje na ulogu pravila kriminalističkih metodika kod kvalificiranja kaznenih djela
obzirom na kriminalističko-metodičku tipologiju kaznenih djela. Na kraju govori se o tzv. tužilačkim
kriterijima kod ocjenjivanja službenih kaznenih prijava policije o kojima ona mora voditi računa u
svakodnevnom radu.
Ključne riječi: službena kaznena prijava policije, kriminalistička obrada, osnovi sumnje i osnovana sumnja
idr.
UVOD
Kaznene prijave policije koje ona podnosi po službenoj dužnosti, tzv. službene kaznene prijave
policije, iako su načelno oslobođene procesne forme, igraju veliku ulogu u svim kaznenim postupcima
suvremenih zemalja. One su oblik pismenog i u zadnje vrijeme tehničkog izražajnog sredstva i
svojevrstan način fiksiranja i prezentiranja kaznenopravno relevantnih činjenica. U skladu s
pozitivnim procesnim propisima predstavljaju službenu i javnu ispravu. Zbog uloge policije u
suvremenim društvima, sadržaj njene kaznene prijave mora biti na višoj razini od kaznenih prijava
drugih pravnih osoba u smislu potpunosti, iscrpnosti, provjerenosti i argumentiranosti podatka.
Kaznena prijava policije je službeni akt upućen nadležnom organu kaznenog progona o određenom
kaznenom djelu i/ili počinitelju. Zbog brojnih kriminalističkih i kaznenopravnih načela vrijeme njenog
podnošenja mora biti što bliže vremenu izvršenja kaznenog djela. Njihov sadržaj uvjetovan je
okolnostima i modalitetima počinjenog kaznenog djela. Različite strukture kaznenih djela i osobitosti
pojedinih tipova diktiraju njihov sadržaj s kriminalističko metodičkog aspekta. One su često prvi izvor
informacija za nadležnog tužioca. Iako neformalan kazneno-procesni akt one su osnova i povod za
pokretanje kaznenog postupka, ukoliko njihov sadržaj bude prihvaćen od strane nadležnog tužioca.
Sadržaj kaznenih prijava policije je odraz kvalitete i kvantiteta njihovog rada, znanja, operativnosti,
humanosti, ekonomičnosti i dr. Te prijave su odraz rada suvremenih policija. Igraju važnu ulogu kako
u početnim fazama postupka, tako i u kasnijim fazama. Zato smo se i odlučili napisati ovaj članak.
Obzirom na ograničenost broja stranica, nismo u mogućnosti u potpunosti kvantitativno udovoljiti
naslovu članka, pa molimo da se to ima u vidu.
POJAM SLUŽBENE KAZNENE PRIJAVE POLICIJE
Zakonima o kaznenom postupku u pravilu se ne definira pojam i sadržaj kaznene prijave policije
(notitio criminis) ili se definiraju djelomično, propisivanjem minimalnih uvjeta što prijava mora ili ne
smije sadržavati. Rijetko se daje zakonska i teorijska definicija. To što je sadržaj policijskih prijava
pravno reguliran samo djelomično ne čudi, jer to nije ni moguće obzirom na različitosti životnih

kriminalistična sekcija
2
situacija u čijim okvirima se vrše kaznena djela. To ne znači da sadržaj tih prijava može biti
proizvoljan. U svakodnevnoj policijskoj kriminalističkoj praksi iskristalizirali su se određeni elementi
koje trebaju sadržavati policijske kaznene prijave. Riječ je o činjeničnom supstratu koji je odraz
počinjenog kaznenog djela (podaci ad rem), a kada se prijavljuje određena osoba kao počinitelj radi se
i o podacima ad personam. Po svojoj prirodi i namjeni službene kaznene prijave policije trebaju
sadržavati što detaljnije odgovore na 9 zlatnih pitanja kriminalistike. Moderne policije moraju
činjenični supstrat koji čini sadržaj kaznene prijave prikupljati uz primjenu projnih procesnih i
kriminalističkih načela, posebno načela lojalnog prikupljanja dokaza, najboljeg dokaza i potpunosti.
Službena kaznena prijava policije u pravilu je rezultat njene vlastite operativne djelatnosti. O
razini i kvaliteti operativne djelatnosti policije ovisi i sadržaj službene kaznene prijave. Nerijetko
učinkovitost budućeg kaznenog postupka ovisi od kvalitete sadržaja te prijave i njenih priloga. U
kaznenu prijavu unose se podaci o prikupljenim dokaznim informacijama (nivo indicijalnih dokaza) i
izvedenim dokazima u formalno procesnom smislu. Pri tome važnu ulogu imaju razni prilozi uz
prijavu.
Kaznena prijava policije kao neformalni kazneno procesni akt pruža prva saznanja nadležnom
tužiocu o kaznenom djelu i/ili njegovom počinitelju na razini određenog oblika sumnje. Na prostoru
bivše Jugoslavije radilo se o «osnovanoj sumnji», koji pojam je zadržan i u aktualnom ZKP-u
Republike Hrvatske. Obzirom na specifičnosti navedenih kaznenih prijava, ne bi se upuštali u njihovu
klasifikaciju, jer se ona previše ne odražava na problematiku koja se razmatra u ovom članku. U
osnovi razlikuju se kaznene prijave protiv nepoznatog počinitelja i protiv poznatog (od početka ili
naknadno otkrivenog). U ovom drugom slučaju razlikujemo kaznene prijave uz privođenje
osumnjičenika i one kod kojih se osumnjičenik ne privodi.
Službena kaznena prijava policije rezultat je jedne od osnovnih istraživačkih djelatnosti policije
koja se u kriminalističkoj znanosti naziva kriminalistička obrada. Ona spada u tzv. predistražni
postupak. Kriminalistička obrada poduzima se kada postoji oblik sumnje koji je zakonodavac odredio
kao osnovu za njezino poduzimanje (u ZKP-u Republike Hrvatske riječ je o «osnovu sumnje») ili
nekom višem obliku sumnje. Koji puta je od početka jasno da je riječ o kaznenom djelu, a koji puta
može se raditi o krivičnom događaju, kao društveno opasnom događaju koji upućuje da je u njemu
«začahureno» kazneno djelo. Istraživačka otkrivačko-dokazna (heurističko-silogistička) djelatnost
policije svodi se na otkrivanje, utvrđivanje i razjašnjavanje činjenica. Kriminalistička obrada
obilježena je različitim čimbenicima i pojavama koji nisu isključivo određeni pravnim normama. Riječ
je o specifičnoj spoznajnoj (gnoseološkoj) djelatnosti policije (prvenstveno kriminalističke) koju
karakterizira isprepletenost osjetilnog i racionalnog. Sadržaj službene kaznene prijave policije je
rezultat tog specifičnog kriminalističkog spoznajnog procesa koji obuhvaća primjenu taktičkih načina i
znanstveno-tehničkih sredstava i metoda u cilju otkrivanja, prikupljanja, osiguranja, ispitivanja, ocjene
i korištenja spoznajnih neformalnih operativnih dokaznih informacija i dokaza. Pozitivan ishod
kriminalističke obrade obavezuje policiju na podnošenje službene kaznene prijave. Rezultat
kriminalističke obrade je primarni obavijesni, činjenični i pravni supstrat za podnošenje te prijave, i
polazna osnova za nadležnog tužioca.
Prilikom sastavljanja službene kaznene prijave policije treba koristiti kaznenopravni i
kriminalistički pojmovni i terminološki aparat. Pod svaku cijenu prilikom korištenja kriminalističke
terminologije treba izbjegavati tzv. kovanice i amfibolije (dvoznačnice). Sadržaj otkrivačko-dokazne
djelatnosti policije uvjetovan je objektivno-subjektivnim okolnostima svakog konkretnog kriminalnog
slučaja. Ishod te djelatnosti uvjetuje sadržaj kaznene prijave policije.
Pri ocjeni sadržaja službene kaznene prijave policije treba imati u vidu najvažnije elemente koji
determiniraju sadržaj njene otkrivačko-dokazne djelatnosti. U pravilu to su : (1) karakter početne
situacije konkretnog kriminalnog događaja ili kaznenog djela koji su povod za tu djelatnost. (2)
aktualna pravila kriminalističke znanosti koja se moraju primijeniti u konkretnom slučaju i (3) odredbe
zakona o kaznenom postupku i drugih zakonskih i podzakonskih akata koji se moraju ili mogu
primijeniti u konkretnom slučaju.

Duško Modly

3
SADRŽAJ SLUŽBENE KAZNENE PRIJAVE POLICIJE
Službena kaznena prijava policije koja je uz ostalo u ulozi repetitorija za nadležnog tužioca treba
sadržavati :

1. način na koji je policija saznala za kazneno djelo koje se prijavljuje (osim u slučajevima kada bi
otkrivanje izvora informacije išlo na štetu neke fizičke ili pravne osobe).
2. da li su ovlaštene službene osobe policije neposredno nakon saznanja za kazneni događaj,
odnosno kazneno djelo, izašle na mjesto događaja ili mjesta s njim u vezi, kada i tko je izašao.
3. koje su mjere i radnje i po kojem pravnom osnovu poduzete na mjestu kaznenog događaja, po
kome, kada i s kojim rezultatom.
4. koje su mjere i radnje, po kome, kada i s kojim rezultatom poduzete izvan mjesta kaznenog
događaja ( mjesto kaznenog događaja u širem smislu).
5. na temelju čega se izvodi zaključak da postoji «osnovana» sumnja o kaznenom djelu i/ili
njegovom počinitelju ili neki viši oblik sumnje.
6. činjenični opis i zakonska kvalifikacija (zakonski naziv) kaznenog djela koje se prijavljuje.
Posebno treba upozoriti na sporan opseg kriminalne djelatnosti osobe koju se prijavljuje u
smislu postojanja vjerojatnosti da je prijavljena osoba počinila i druga kaznena djela, da je imala
suučesnike i sl.
7. što je sporno u pogledu vjerodostojnosti dokaznih informacija i dokaza u vezi s njihovim
izvorima saznanja materijalne i personalne prirode ili načinima njihovog osiguranja.
8. raspoložive osobne podatke o osobi koju se prijavljuje i za koju postoji «osnovana» sumnja da
je počinila kazneno djelo uz navođenje razloga na kojima se ta sumnja temelji, da li je
prijavljena osoba lišena slobode i što je s njom učinjeno (puštena na slobodu ili dovedena
istražnom sucu).
9. podatke o šteti i drugim posljedicama kaznenog djela.
10.
priloge uz kaznenu prijavu itd.

Pošto je policija državni organ u uvodnom dijelu kaznene prijave (preambuli) treba biti vidljivo
koja ustrojstvena jedinica policije podnosi prijavu, njena adresa i službeni broj pod kojim se predmet
vodi u upisniku kaznenih djela, datum i mjesto sastavljanja kaznene prijave, podaci o ovlaštenoj
službenoj osobi koja je sastavila kaznenu prijavu i rukovoditelju ustrojstvene jedinice. Nadalje treba
biti vidljivo kome se kaznena prijava dostavlja (adresat). Ukoliko je nešto u vezi s prijavljenim
kaznenim djelom i osobom koja se prijavljuje već ranije rađeno, treba i to navesti u prijavi uz
navođenje vrste, broja i datuma ranijih podnesaka kako bi ih se objedinilo.
Dispozitiv kaznene prijave kao najvažniji dio prijave treba sadržavati sažeti opis načina
počinjenja kaznenog djela koje se prijavljuje. Navode se samo bitne činjenice i detalji koji su
neosporno utvrđeni i koji su dokazani. Prema procesnim zakonima većine zemalja u kaznenu prijavu
ne unose se sadržaji iskaza osoba, nego samo osnovne generalije osoba koje su dale izjave, koje se
prilažu uz prijavu u obliku službene zabilješke ili zapisnika. Dispozitiv obično sadrži : (1) vrijeme ili
vremenske okvire počinjenja djela. (2) mjesto počinjenja djela. (3) način počinjenja u smislu kratkog
opisa događaja, radnje koje je počinitelj poduzeo ili propustio poduzeti, objektivni i subjektivni status
žrtve i počinitelja (tjelesno i psihičko stanje, alkoholiziranost, duševno rastrojstvo i sl.), položaj žrtve i
počinitelja u vrijeme kada je djelo počinjeno (kada je to pravno relevantno), radnje sudionika i drugi
modaliteti djela. (4) opis sredstva izvršenja (instrumentum operandi). (5) podaci o ozljedama žrtve i
počinitelja i njihovim uzrocima, pretrpljenoj boli, uzrokovanoj šteti i sl. (6) opis drugih kaznenih djela
koja čine stvarnu i logičnu cjelinu s prijavljenim djelom itd.
Kada je riječ o podacima koje se tiču prijavljene osobe razlikujemo podatke ad personam (osobni
podaci i sl.) i podatke ad rem, dakle u vezi s kaznenim djelom. Ovi drugi podaci variraju od slučaja do
slučaja i uvjetovani su karakteristikama svakog konkretnog kaznenog djela.
Jedan od najvažnijih dijelova kaznene prijave su podaci o dokazima. Njih treba u kaznenoj
prijavi navesti kronološki po vremenu nastanka ili obzirom na njihovu dokaznu snagu. To je stvar
ocjene podnositelja prijave u svakom konkretnom slučaju.

kriminalistična sekcija
4
KADA JE POLICIJA DUŽNA PODNIJETI SLUŽBENU KAZNENU PRIJAVU
Ovo pitanje je u najužoj vezi s pitanjem pravovremenog podnošenja kaznene prijave. Zakoni o
kaznenom postupku ne određuju taj trenutak, jer je nemoguće predvidjeti sve moguće životne
situacije. Tako policija sama cijeni i određuje trenutak podnošenja kaznene prijave po vlastitoj
inicijativi. Taj trenutak u svakodnevnoj policijskoj praksi ovisi od brojnih čimbenika, osobito
okolnosti kaznenog djela i niza faktičnih pitanja. Što se tiče roka za podnošenje kaznene prijave
policije ne, postoje zakonski rokovi ni ograničenja, pa je ta prosudba prepuštena policiji. Međutim
policija i nije potpuno prepuštena sama sebi. Zakoni o kaznenom postupku predviđaju uvid i znatne
ovlasti nadležnih tužilaca prema policiji u toku kriminalističke obrade. Na taj način tužilaštvo ima uvid
da li je sazrio trenutak za podnošenje kaznene prijave. S druge strane, načelo legaliteta kaznenog
progona vrijedi i za policiju, kao i druga procesna načela. Po tim načelima trenutak podnošenja
službene kaznene prijave policije mora biti vremenski što bliži izvršenom kaznenom djelu, odnosno
času saznanja za njega. Na taj način su veći izgledi za uspješno provođenje kaznenog postupka. Svako
nepotrebno odugovlačenje postupka, je postupanje vitium artis.
Policija je dužna podnijeti službenu kaznenu prijavu po vlastitoj inicijativi kada «osnovi» sumnje
u pogledu kaznenog djela i/ili počinitelja prerastu u «osnovanu» sumnju. Pri tome treba imati u vidu
da je kaznena prijava policije rezultat ocjene podataka i dokaza, što znači da pri ocjeni kada podnijeti
kaznenu prijavu znatnu ulogu igra subjektivni moment. Zbog navedenog, ta će ocjena u praksi varirati
od slučaja do slučaja ovisno o vrsti kaznenog djela, načinu, sredstvu i mjestu izvršenja i drugim
modalitetima djela.
Kako je uvodno istaknuto, sadržaj kaznene prijave mora biti potpun, istinit, iscrpan, argumentiran
i provjerljiv. Važan je kako cjelovit sadržaj kaznene prijave tako i redoslijed unošenja podataka, koji
bi trebao biti kronološki. Podaci i dokazi moraju biti jasno i nedvosmisleno formulirani i mora biti
vidljiv stupanj sigurnosti s kojim su utvrđeni. Kompleksnost i potpunost podataka u kaznenoj prijavi
pridonosi brzini i ekonomičnosti postupka. Kvaliteta sadržaja kaznene prijave policije izravno ovisi od
kvalitete provedene kriminalističke obrade. Ona je usko vezana i uz količinu i kvalitetu dobivenih
odgovora na 9 zlatnih pitanja kriminalističke znanosti. Kako je upozoreno, sadržaj tih prijava određuju
okolnosti konkretnog kaznenog djela i aktualna pravila kriminalističke znanosti koja se moraju
primijeniti u konkretnom slučaju i propisi zakona o kaznenom postupku. Iz zakona o kaznenom
postupku proizlazi da sadržaj kaznene prijave policije mora biti takav da nadležni tužilac može
donijeti neku od odluka na koje je ovlašten : stavljanje zahtjeva za provođenje istrage, neposredno
optuženje, vraćanje prijave na dopunu ili odbačaj prijave. Postupnost navođenja pravo relevantnih
činjenica u prijavi pridonosi zakonitosti, brzini i ekonomičnosti postupka. Zbog navedenog i stil
izražavanja u prijavi mora biti jasan, točan, sažet i istovremeno dovoljno izričan, da se može steći
potpuna predodžba o onome što se prijavom želi iskazati. Nesuvisle i dugačke rečenice treba
izbjegavati.
Budući je kaznena prijava policije oblik izražajnog sredstva i svojevrstan način fiksiranja i
prezentiranja pravno relevantnih činjenica, shvaćenih u najširem smislu riječi, kaznena prijava policije
u odnosu na kaznene prijave drugih pravnih i fizičkih osoba mora biti na višoj razini u smislu
potpunosti, iscrpnosti i argumentiranosti podataka i dokaza. Zbog naprijed navedenih objektivno-
subjektivnih razloga sadržaj kaznene prijave policije varirat će u praksi od slučaja do slučaja.
Iz prezentiranog proizlazi, da je službena kaznena prijava policije pismeni akt nadležnom tužiocu
o određenom kaznenom djelu koje se goni po službenoj dužnosti i/ili počinitelju tog djela. Ona treba
biti vremenski najbliža izvršenom kaznenom djelu ili saznanju za njega. Baš zbog toga su njena
namjena i značaj veliki. Iz njenog značaja proizlazi i njen sadržaj, elementi koje treba sadržavati.
Razmatrajući odredbe aktualnih zakona o kaznenom postupku kao isključivo mjerodavne za
sadržaj kaznene prijave policije, kao i pravila kriminalističke znanosti proizlazi da kaznene prijava
policije u osnovi mora sadržavati : (1) podatke o policijskom organu koji podnosi prijavu i (2) podatke
o kaznenom djelu i počinitelju, o čemu je ranije bilo riječi.
Uz podatke o kaznenom djelu i počinitelju, važnu ulogu igraju podaci o načinu izvršenja
kaznenog djela (tehnički modus operandi). Na temelju tih podataka mogu se izvesti zaključci o obliku
krivnje (načinu ulaska počinitelja u kaznenu zonu). Osim detaljnog opisa sredstava izvršenja
(instrumenta sceleris), osobito u smislu njihove funkcionalnosti, treba opisati i njihovo stanje u smislu

Duško Modly

5
ispravnosti, funkcionalnosti, ofanzivnosti, ubojitosti i sl. Koji puta su važni i podaci o čuvanju
sredstava izvršenja, vježbanju u njihovoj upotrebi i sl. Ukoliko su utvrđene sposobnosti (vještine)
počinitelja u upotrebi sredstva izvršenja, njegovi običaji i navike u odnosu na upotrebu tog sredstva,
treba ih navesti i opisati, jer mogu ukazati na profesionalizam, zanimanje, motiv i sl. Kako je
istaknuto, ponašanje počinitelja treba opisati prema fazama izvršenja kaznenog djela : ante delictum,
tempore delicti i post delictum. Osim radnji pripremanja djela i načina izvršenja, treba opisati i mjere i
radnje koje je počinitelj poduzeo nakon izvršenog kaznenog djela kao što je uništavanje tragova, ne
pružanje pomoći žrtvi i sl. Obično je riječ o poduzimanju radnji u cilju otklanjanja sumnje od sebe ili
navođenja na pogrešan trag uklanjanjem tragova i predmeta kaznenog djela, stvaranjem lažnog alibija,
instruiranjem lažnih svjedoka i sl. Sve navedene činjenice povezane s deliktnom situacijom na mjestu
kaznenog djela ukazuju na niz elemenata kaznenog djela i zločinačku volju počinitelja, njegovu
upornost i sl.
Mjesto pripremanja i izvršenja kaznenog djela su vrijedni izvori relevantnih materijalnih
informacija u vidu tragova i predmeta kaznenog djela. Ta mjesta moraju biti točno locirana u
geografskom smislu, jer o njima ovisi mjesna nadležnost tužilaštava i sudova, dakle, prostorno važenje
kaznenog zakona. Kada je to važno za kvalifikaciju djela, utvrđivanje otegotnih i olakotnih okolnosti,
spoznaju okolnosti koje su prethodile djelu i sl. treba navesti i uvjete (situaciju) mjesta kaznenog djela.
Za ilustraciju navodi se, da se kod ubojstava na temelju detaljnih podataka o mjestu izvršenja djela
mogu izvesti zaključci o postojanju namjere ubojstva (animus nocendi) tempore delicti. Isto tako
podaci o mjestu izvršenja djela ukazuju da li je djelo izvršeno na podmukao ili prikriven način itd.
Vrijeme izvršenja kaznenog djela važno je radi utvrđivanja zakona koji je važio u to vrijeme
(blaži ili stroži zakon), provjere alibija, utvrđivanja životne dobi počinitelja i žrtve, za utvrđivanje
uračunljivosti, stvarne zablude i sl.
Nema potrebe na ovom mjestu elaborirati podatke koji se odnose na prijavljenu osobu ili osobe.
Vidimo da podaci o kaznenom djelu u kaznenoj prijavi policije moraju biti takvi da se iz njih može
izvesti zaključak da je prijavljeno kazneno djelo stvarno počinjeno. Ukoliko se radi o više kaznenih
djela treba navesti njihov broj i zakonsku kvalifikaciju redoslijedom kako su kaznene djela počinjena
ili obzirom na njihovu težinu, od težih ka lakšima. Posebnu pozornost treba posvetiti opisivanju
pojavnih oblika djela (morfološko-fenomenološki aspekt). Situaciju koji puta kompliciraju granični
slučajevi s nužnom obranom ili krajnjom nuždom.
Za nadležnog tužioca posebno su važni podaci iz kaznene prijave koji se odnose na poduzete
mjere i radnje policije. Mjere i radnje treba navoditi kronološkim redom. Riječ je o svojevrsnom
hodogramu kriminalističke obrade i algoritmima pojedinih mjera i radnji. Riječ je o mjerama prve
intervencije temeljne policije (ofanzivne mjere) koje karakterizira neformalnost postupanja i mjerama
prvog zahvata kriminalističke policije (defanzivne mjere) koje karakterizira izvođenje dokaza u
formalno procesnom smislu.
U kaznenoj prijavi treba navesti i podatke o dokazima. Riječ je o dokazima za koje je policija
saznala u toku kriminalističke obrade (osigurani i izvedeni dokazi u spoznajnom i procesnom smislu).
Radi njihove preglednosti treba ih locirati na jednom mjestu, najbolje na kraju kaznene prijave.
Moraju biti vidljivi načini osiguranja i izvođenja dokaza (dopušteni ili nedopušteni). U vezi s
dokazima u uskoj vezi su i dokazna osnova (argumentum probandi) koja znači sadržaj izvedenog
dokaza i dokazna snaga (nervus probationis) u smislu podobnosti nekog dokaza da stvori uvjerenje o
istinitosti činjenice koja se njime dokazuje. Sustavni operativni sklop dokazivanja policije čine :
otkrivanje, izvođenje, provjeravanje i ocjena dokaza. Dokazivanje je poseban oblik spoznaje
objektivne stvarnosti koji karakteriziraju dvije osobitosti : (1) dokazivanjem se utvrđuju činjenice koje
su se dogodile u prošlosti i (2) utvrđivanje tih činjenica ostvaruje se na neformalan ili formalan način.
Podaci o objektu napada, šteti i oštećenom su važni elementi kaznene prijave. Objekt napada je
kriminalistički pojam. U kaznenom pravu govori se o objektu radnje. Kada je oštećeni fizička osoba
treba navesti osobne podatke, adresu prebivališta ili boravišta, zanimanje i sl. Često će podaci o
oštećenom imati karakter viktimogeneze, tj. iz njih mora biti vidljivo kakva je bila uloga oštećenog u
kriminogenezi npr. participirajuća, provocirajuća, pasivna i sl. Treba navesti i imovinsko pravni
zahtjev koji oštećeni podnosi. Kad je riječ o pravnoj osobi treba navesti njezin naziv, podatke o
djelatnostima kojima se bavi, organu kod kojeg je i od kada registrirana, točnu adresu, brojeve
telefona, telefaksa, e-maila i sl. odgovorne osobe itd. Kada je riječ o šteti treba navesti vrstu i visinu
štete (makar približno), popis i detaljan opis štete (otuđeni ili oštećeni predmeti, tjelesne ozljede,

kriminalistična sekcija
6
smrtni ishod i sl.). Da li su osoba i imovina bili osigurani i kod koga, od kada, na koji iznos, tko je
korisnik osiguranja i sl. Visinu štete treba uvijek izraziti u novčanim iznosima, jer je ona kod nekih
kaznenih djela kvalificirajuća ili privilegirajuća okolnost. Drugi važan razlog preciznog navođenja
štete leži u tome što će koji puta trebati od osuđenika oduzeti protupravno stečenu imovinsku korist i
pravovremeno onemogućiti izbjegavanje te mjere. U ove podatke spadaju i drugi troškovi kao što su
isplate osiguranja, troškovi liječenja, invaliditet, posmrtnina i sl.
Prilozi uz kaznenu prijavu variraju od zakonskih rješenja, do rezultata provedene kriminalističke
obrade u konkretnom slučaju. Pod prilozima uz kaznenu prijavu treba podrazumijevati cjelokupan
materijal u najširem dijapazonu, koji zakonodavac u pravilu samo nominira. To mogu biti razna
pismena (službene zabilješke, zapisnici, poligrami i sl.) do raznih predmeta koji su privremeno
oduzeti, osobito potencijalni predmeti vještačenja i komparativni neutralni uzorci. Dostavljanje priloga
koji mogu imati status dokaza ili ga imaju, je za policiju obavezno.
Iz do sada navedenog proizlazi da kaznena prijava policije predstavlja rezime kriminalističke
obrade. Prikazivanje toka kaznenog djela treba biti istinito, jasno, iscrpno i bez ikakvog pretjerivanja
ili «navijanja.» Obzirom na limitirane okvire kaznene prijave u njoj treba navoditi samo bitne
relevantne činjenice, dok manje bitne treba izostaviti i priložiti prijavi. Vlastite konstatacije i mišljenja
ovlaštenih djelatnika policije, koja mogu biti vrlo korisna nadležnom tužiocu ne unose se u sadržaj
kaznene prijave nego se kao takvi, posebno označeni prilažu uz prijavu. Tvrdnje i navodi ovlaštenih
djelatnika policije moraju se temeljiti na obrazloženim podacima i biti uvjerljivi. Jasnoća sadržaja
kaznene prijave uz ostalo postiže se njenim logičkim raščlanjivanjem. Ono se treba temeljiti na
prirodnom toku i razvoju kaznenog djela, te na cjelokupnom toku kriminalističke obrade.
SADRŽAJ KAZNENIH PRIJAVA POLICIJE OBZIROM NA KRIMINALISTIČKE
METODIKE
Kriminalisti praktičari već davno su uočili da različita struktura kaznenih djela i osobitosti
pojedinih vrsta (tipova) kaznenih djela obzirom na način, sredstvo i vrijeme počinjenja i sl. znatno
uvjetuju sadržaj kaznenih prijava policije s metodičkog stanovišta. Krug činjenica koje treba otkriti i
dokazati i koje čine sadržaj kaznene prijave određuje se unutar pojedinih kriminalističkih metodika.
Stalno treba voditi računa o kriminalističkim karakteristikama kaznenih djela. U okvirima
kriminalističke znanosti riječ je o stvaranju metodičkih preporuka za pojedina kaznena djela. Osnovna
kriminalistička karakteristika je način izvršenja kaznenog djela. Taj element je predmet dokazivanja u
kaznenom postupku. U pojam način izvršenja kaznenog djela ne ulaze samo tipične i atipične radnje
počinjenja ili propuštanja i prikrivanja, nego i mjesto izvršenja, ostavljanja predmeta i sl. tipični i
atipični tragovi počinjenja ili prikrivanja djela i dr. U taj pojam spadaju i socijalno-psihološke i
kriminološko-psihološke tipične karakteristike ličnosti počinitelja (tip). U kriminalističke
karakteristike kaznenih djela ubrajaju se i tipovi žrtava, njihov doprinos počinjenju kaznenog djela
(viktimogeneza), motivi i ciljevi počinitelja i žrtve, kao i vrijeme počinjenja kaznenih djela, njihova
situacija i sl. U osnovi kriminalističke klasifikacije pojedinih delikata s metodičkog stanovišta nalaze
se kaznenopravna obilježja tih delikata, jer ona određuju predmet otkrivanja i razjašnjavanja. Međutim
ona su sama po sebi nedovoljna za otkrivanje konkretnih tipova kaznenih djela zbog svoje
apstraktnosti. I predmeti dokazivanja određeni procesnim normama dani su apstraktno. Predmete
dokazivanja kriminalistička znanost konkretizira jednim od elemenata kriminalističke karakteristike-
određivanjem kruga činjenica koje treba otkriti. Taj krug činjenica nakon kriminalističke obrade čini
sadržaj kaznene prijave.
Kriminalističke metodike pojedinih tipova kaznenih djela daju odgovore na pitanje : kako
postupiti da bi se otkrio pojedini delikt i s tim u vezi razrađuje se u okvirima pojedinih metodika način
otkrivanja, dokazivanja i razjašnjavanja određenog tipa kaznenog djela. Prilikom stvaranja i razvoja
posebnih kriminalističkih metodika unutar kriminalističke znanosti ne polazi se primarno od kazneno
pravnih inkriminacija (kazneno pravnih kvalifikacija) određenih delikata, nego od kriminalistički
određene grupe tipova delikata klasificiranih po srodnosti kriminalističkih karakteristika. Te
kriminalističke karakteristike nakon završetka kriminalističke obrade moraju naći svoje mjesto u
kaznenoj prijavi policije.

Duško Modly

7
PROBLEMATIČNE KAZNENE PRIJAVE POLICIJE
Iz dosadašnjeg izlaganja proizlazi da su sadržaji kaznenih prijava policije relevantniji od njihove
forme, jer su oni presudni za polaznu situaciju određenog kaznenog postupka, ako do njega dođe, a
time i za daljnji postupak nadležnih državnih organa. O njima ovisi istinitost i broj korisnih podataka
za daljnji postupak. Zato ponovno ističemo važnost redoslijeda unesenih podataka u kaznenu prijavu,
njihovo jasno i nedvosmisleno formuliranje i vidljivost stupnja sigurnosti s kojima su utvrđeni po
mišljenju podnositelja kaznene prijave.
Za sudbinu kaznene prijave i ugled policije problematični su potpuno ili u dijelu netočni podaci u
prijavi. Može se raditi o nemarnosti policijskih djelatnika, njihovom neznanju, ali i prevelikom oprezu
kao faktorima koji utječu na deformaciju podataka, pa čak i prevelika revnost unutar koje se
objektivno utvrđene činjenice subjektivno «prerađuju,» često nesvjesno, obično u obliku unašanja
zaključaka i mišljenja. Opasno je i prisustvo pristranosti na strani prijavitelja u vidu «navijanja» za
oštećenog, a protiv osumnjičenika i obratno. Uočeno je u svakodnevnoj policijskoj praksi da ta
«netrpeljivost» prema osumnjičeniku ne mora biti samo posljedica počinjenog kaznenog djela i
sudbine žrtve, nego i «halo efekta.» Kako je upozorio Geerds, F. (1989), citiramo : «Postavlja se
pitanje da li neprijateljski osjećaji prema poznatom ili nepoznatom počinitelju samo «boje» podatke
podnositelja prijave ili ih na neki način iskrivljuju, tako da se može naslutiti laž.» Primjena načela
objektivnosti na strani ovlaštenih policijskih djelatnika zahtijeva izbjegavanje bilo kojeg oblika
animoziteta prema osumnjičeniku (prijavljenoj osobi) po bilo kojoj osnovi npr. zbog posljedica
kaznenog djela, primjeni okrutnosti i bestijalnosti, osobito prema djeci, perfidnosti počinitelja, kada se
radi o žrtvama pedofila i sl. ili kada se radi o kaznenom djelu koje se kosi s moralnim principima
ovlaštenih djelatnika policije. Ovlaštenim djelatnicima policije treba biti strano sve što je nedostojno
njihovog poziva, njihove struke (profesije) i što ide na štetu utvrđivanja istine i ostvarivanja pravde.
Treba im biti strano navođenje nepotpunih ili neistinitih podataka na štetu ili u korist bilo koga, svi
oblici pretjerivanja, a osobito eventualno «podmetanje» dokaza. Takav način rada protivan je načelu
lojalnog prikupljanja dokaza.
Određeni problemi u vezi s kaznenim prijavama policije mogu se javiti u slučajevima kada se
osnovni podaci u prijavama temelje na podacima dobivenim od informatora. Osobno smatramo da
zbog uspješne primjene taktičkog instituta uporabe informatora njihov identitet treba čuvati i očuvati
pod svaku cijenu. U protivnom bi se vrlo brzo javili problemi u vezi s uporabom informatora koji bi
odbijali suradnju s policijom, zbog čega bi ona mogla primijeniti odiozna sredstva kao što je
ucjenjivanje informatora i sl. što je nedostojno funkcije suvremene policije. Promjena identiteta
informatora i njihova zaštita nakon otkrivanja pravog identiteta povezana je sa znatnim troškovima i
nije sigurna, na što ukazuju slučajevi iz prakse kada je «provaljen» novi identitet informatora. Kada se
za prikupljanje relevantnih informacija koriste informatori ovlašteni djelatnici policije moraju stalno
paziti da nenamjerno ne otkriju njihov identitet npr. uporabom u pismenima vokabulara informatora,
njegovih raznih «potštapalica» i sl. Sve obavijesti dobivene od informatora treba transformirati
jezikoslovno. Isto vrijedi i u odnosu na prikrivene istražitelje policije i tajne agente.
NAJČEŠĆI NEDOSTACI I PROPUSTI U KAZNENIM PRIJAVAMA POLICIJE
Nedostatke i propuste u kaznenim prijavama policije možemo podijeliti na sadržajne i formalno
pravopisne. Ilustracije radi nastavno se navode neki od nedostataka i propusta uočenih analizom
brojnih službenih kaznenih prijava policije od strane autora ovog članka :

1. često je riječ o neadekvatnom ili nepotpunom činjeničnom opisu kaznenih djela kao što je
ispuštanje pojedinih općih i posebnih elemenata kaznenog djela (opće i posebno biće kaznenog
djela), npr. objekta napada (radnje). Koji puta prikaz objektivno-subjektivnih elemenata
kaznenog djela nije sukladan utvrđenom činjeničnom stanju. Često se nepotpuno navode
identifikacijski i drugi relevantni podaci u vezi s objektom napada, što je često prisutno kod
kaznenih djela koja se vrše nečinjenjem. Osobni podaci prijavljenih i drugih osoba od interesa
za postupak navode se samo u smislu tzv. bližih osobnih podataka, a ne i drugih relevantnih
momenata iz života prijavljene osobe i žrtve koji ukazuju na osobine (obilježja) njihove naravi

kriminalistična sekcija
8
(prirode) koji su relevantni za ocjenu sadržaja kaznene prijave. Koji puta se ne navode mjesto,
način i vrijeme počinjenja kaznenog djela i bliža oznaka mjesta počinjenja, otuđeni predmeti,
vrsta i vrijednost štete i dr. Zbog toga je sadržaj kaznene prijave koji puta oskudan, telegrafski i
činjenično pravno nije dovoljno opisan i jasan, tako da djeluje šablonizirano. Iz sadržaja
kaznene prijave često nije vidljiv ili nije dovoljno jasan način saznanja za počinjeno kazneno
djelo, način poduzimanja i vremenski okviri mjera prve intervencije uz navođenje istih, kao i
mjera prvog zahvata policije.
2. prilikom navođenja načina počinjenja kaznenog djela ne navode se strukturalni odnosi i veze
počinitelja s načinom počinjenja i drugim okolnostima slučaja, tako da svaki puta nije jasna
kriminogeneza u konkretnom slučaju. Ne analizira se ni «stil rada» počinitelja obzirom na faze
izvršenja kaznenog djela. Zaboravlja se da na temelju podataka vezanih uz modus operandi
počinitelja nadležni tužilac može izvesti zaključke o osobnosti tj. psihičkom profilu počinitelja i
njegovoj «tehničkoj» sposobnosti, dakle, o individualnoj strani kaznenog djela.
3. javljaju se i pogrešne kaznenopravne kvalifikacije prijavljenog kaznenog djela.
4. nepotpuno i netočno navođenje pronađenih i osiguranih tragova i predmeta. Katkada se zbog
brzine pisanja kaznene prijave, lijenosti ili nemara ne navode određeni bitni tragovi i predmeti,
načini na koje su pronađeni, tko ih je pronašao i kako su osigurani u smislu pakiranja,
obilježavanja (etiketiranje) i sl., dakle, ne navodi se postupak aserviranja, način dispozicije s
njima (pohrana, slanje na vještačenje, kome i kada itd.). Kada je riječ o pronađenim tragovima i
predmetima kao potencijalnim predmetima vještačenja u kaznenoj prijavi ne nalaze se podaci o
njihovoj podobnosti za vještačenje u kvalitativnom i kvantitativnom smislu ili njihov opis nije
dovoljno detaljan. Često nije adekvatan ni sustavan opis nađenih tragova i predmeta, napomena
da li se mogu koristiti u dokazne svrhe kao tzv. «stvarni dokazi» (kao res ipsa loquitur) i sl.
5. navode se nepotpuni, a koji puta i netočni identifikacijski podaci za prijavljene osobe i
svjedoke, osobito u pogledu adresa stanovanja. Koji puta se u kaznenu prijavu unose sadržaji
izjava koje su pojedini građani dali policiji umjesto da se prilažu službene zabilješke o tome.
Događa se da se kaznenoj prijavi prilažu službene zabilješke o iskazima osoba koje su tražile da
ostanu u diskreciji.
6. unose se neprovjereni ili nedovoljno provjereni podaci koji kasnije u postupku «otpadaju», a u
kaznenoj prijavi se javljaju kao činjenični balast i stvaraju neprofesionalnu sliku o policiji.
7. redoslijed unošenja rezultata kriminalističke obrade u vezi prijavljenog kaznenog djela nije
kronološki ni sustavan, onako kako se prema utvrđenjima odvijao obzirom na faze počinjenja
kaznenog djela (ante delictum, tempore delicti i post delictum). Na taj način sadržaj kaznene
prijave je nepregledan i koji puta djeluje zbunjujuće (konfuzno). Zbog navedenog koji puta nije
moguće provesti misaonu rekonstrukciju počinjenog kaznenog djela i izvesti zaključak o
unutarnjoj strukturi bića kaznenog djela i postaviti odgovarajuće verzije. Ova nesklonost nekih
ovlaštenih djelatnika policije u pogledu kronološkog sređivanja podataka onemogućava
uspostavljanje adekvatnih veza među podacima i njihovo kombiniranje i uspoređivanje. Po
svemu uzrok tome leži u nerazrađenim metodologijskim obrascima za istraživanje pojedinih
kategorija kaznenih djela. Kod opisivanja načina izvršenja kaznenih djela težište se stavlja skoro
isključivo na fazu izvršenja kaznenog djela, a ne i na fazu koja je prethodila kaznenom djelu ili
je uslijedila neposredno iza djela. Izgleda da se zaboravlja da samo sve činjenice pojedinih faza
izvršenja kaznenog djela uzete zajedno, ukazuju na deliktnu situaciju. Kod pripremne faze
počinjenja kaznenog djela ne vodi se dovoljno računa o opisu i izboru mjesta počinjenja,
pripremanju djela, što je npr. onemogućavalo bijeg žrtve, zvanje u pomoć ili identifikaciju
počinitelja (maskiranje) i sl. Kod navođenja faze počinjenja kaznenog djela ne posvećuje se
dovoljno pozornosti opisivanju modusa operandi što onemogućava nadležnom tužiocu da
izvede zaključke o duševnim i tehničkim sposobnostima i spretnosti počinitelja, njegovim
željama, motivima, pa i maštanju. Kod navođenja činjenica u vezi s fazom poslije izvršenja
kaznenog djela osobito kod kaznenih djela protiv života i tijela i tzv. seksualnih delikata ne
navode se prijetnje žrtvi i drugi oblici zastrašivanja, nagovaranja žrtve da ne prijavi djelo, načini
uništavanja tragova i predmeta i sl.
8. ne navode se svaki puta svi relevantni (potrebni) otkriveni, prikupljeni i izvedeni dokazi ili se
navode dokazi koji su dokazno gledajući «slabi» pa čak i irelevantni i ne bi se trebali nalaziti u
kaznenoj prijavi. Riječ je najčešće o neadekvatnoj ocjeni dokaza od strane ovlaštenih djelatnika

Duško Modly

9
policije. To se odnosi i na tzv. predmete kaznenog djela. To uzrokuje činjenični balast i
negativno djeluje na ocjenu stručnosti rada policije. Nerijetko se podaci u kaznenim prijavama
ne formuliraju jasno i nedvosmisleno i nije vidljiv stupanj sigurnosti s kojim su utvrđeni. Stečen
je dojam da se objektivno utvrđene činjenice subjektivno «prerađuju» od strane ovlaštenih
policijskih djelatnika unošenjem njihovih zaključaka umjesto nalaza, što je izgleda nesvjestan
proces. Nerijetko zbog indolencije ne navode se pronađene i utvrđene činjenice, nego se vrši
pozivanje na zapisnik o očevidu, pretrazi, skicu, fotoelaborat i sl. Koji puta nije vidljivo kako je
policija došla do dokaza tzv. put do dokaza, što je osobito važno za odluku nadležnog tužioca i
kasniji postupak, ako do njega dođe.
9. koji puta se previše pozornosti poklanja formi kaznene prijave, a premalo njenom sadržaju.
10.
zbog komoditeta, bolje rečeno lijenosti i površnosti u radu, skraćuju se sadržaji kaznenih prijava
ili ispuštaju određeni relevantni podaci. Neki ovlašteni policijski djelatnici pokazuju sklonost
pretjeranom reduciranju podataka u kaznenim prijavama, tako da imaju telegrafski karakter.
Koji puta nije vidljivo na temelju kojih podataka se temelji sud o postojanju kaznenog djela i
određenoj osobi kao počinitelju. Ne navode se ni svi prilozi koji se prilažu uz kaznenu prijavu,
što kasnije može stvoriti probleme u dokaznom postupku. Zbog navedenog nadležna tužilaštva
moraju tražiti da im se ti prilozi naknadno dostave što ide na štetu brzine i ekonomičnosti
postupka. Generalno, ne vodi se računa o tome da sadržaj kaznene prijave treba biti potpun,
istinit, iscrpan i argumentiran.
11.
pojedini ovlašteni djelatnici policije koriste prilikom sastavljanja kaznenih prijava neki svoj
vlastiti građanski rječnik, koji je previše nestručan i laički, a ne kaznenopravni i kriminalistički.
12.
ne navodi se utvrđeni ili pretpostavljeni motiv, osobito kada je važan za pravilnu
kaznenopravnu kvalifikaciju kaznenog djela.
13.
ne navodi se vrsta i visina štete (opisno i u novčanim iznosima), kada je riječ
o
materijalnoj šteti, kao i druge posljedice djela i navode se nepotpuni identifikacijski podaci o
oštećenoj fizičkoj ili pravnoj osobi.
14.
ne dostavljaju se nadležnom tužiocu svi raspoloživi prilozi, što ide na štetu potpunosti
prezentiranja utvrđenog činjeničnog stanja, čime se nadležnom tužiocu, ali kasnije i istražnom
sucu onemogućava donošenje pravovremene i adekvatne odluke. Takvo postupanje policije je
contra legem.
15.
grubo se narušavaju jezična pravila, posebno u području sintakse, koriste se pogrešni izrazi,
osobito stručni termini (termini tehnici) i latinske izreke (nerijetko pogrešno) kada tome nema
mjesta i sl. Stil izražavanja nije svaki puta sažet, točan, ni dovoljno izričan da bi se mogla steći
ispravna i potpuna predodžba o onome što se prijavom želi iskazati. Koriste se i predugačke i
dvosmislene rečenice.
16.
koji puta se previše odugovlači s trenutkom sastavljanja i podnošenja kaznene prijave
nadležnom tužiocu iako već postoji osnovana sumnja o kaznenom djelu i/ili određenoj osobi
kao počinitelju. Na taj način vrijeme podnošenja kaznene prijave nije dovoljno blisko vremenu
saznanja za kazneno djelo ili njegovom izvršenju. Takvo postupanje policije je vitium artis, jer
dovodi do odugovlačenja postupka. Nepravovremeno prijavljivanje uzrokuje štetne posljedice u
odnosu na prava i obaveze nadležnog tužioca. Obično se odugovlači s podnošenjem kaznenih
prijava s nepoznatim počiniteljem, iako je ta okolnost irelevantna za zakonsku obavezu
podnošenja službene kaznene prijave policije nadležnom tužiocu.
17.
kod prezentiranja utvrđenog činjeničnog stanja u vezi načina izvršenja kaznenog djela (tehnički
modus operandi) koji puta ne vodi se dovoljno računa o činjenicama koje predstavljaju otegotne
ili olakotne okolnosti, odnosno koje utječu na težu ili lakšu kvalifikaciju djela.
18.
kod nekih kategorija kaznenih djela npr. ubojstava ne navode se uzroci koji su u konkretnom
slučaju narušili osjećajnu ravnotežu počinitelja, te uzrokovali negativne emocije i jake strasti
koje su rezultirale sniženjem tzv. praga ubojstva. Često se radi i o tzv. skrivenoj prošlosti
počinitelja ili žrtve čiji su podaci relevantni za preliminarnu ocjenu njihove ličnosti.
19.
kad je u izvršenju kaznenog djela sudjelovalo više osoba ne poklanja se dovoljno pozornosti
opisivanju njihovog načina ulaska u kažnjivu zonu (supočinitelji, poticatelji, prikrivači,
organizatori ).
20.
ne navodi se postojanje negativnih ili odrečnih okolnosti iako one omogućavaju korištenje
metode difundiranja kod korištenja indicija i verzija.

kriminalistična sekcija
10
21.
kod opisivanja materijalnih dokaza ne vodi se dovoljno računa o kriterijima uzročnosti tj.
relevantne veze s kaznenim djelom (kauzalni neksus) i funkcionalnom kriteriju.
22.
koji puta se ne navode ili se navode vrlo skromno načini identifikacije osoba, objekata i
predmeta, osobito sredstava izvršenja (instrumenta sceleris). Opis osoba i relevantnih predmeta
je skroman ili nepotpun u smislu njihovih svojstava, funkcionalnosti, težine, veličine, namjene,
smrtonosnosti (ubojitosti) i sl.
23.
načini manifestiranja namjere da se izvrši kazneno djelo, verbalni, konkludentnim radnjama i sl.
ne navode se adekvatno, osobito kod delikata kod kojih je to izrazito važno kao što su npr. krvni
i seksualni delikti.
24.
ne vodi se svaki puta računa o tome da je sadržaj kaznene prijave isto toliko važan koliko i
njezina forma (oblik). Zaboravlja se da sadržaj kaznene prijave određuje polaznu situaciju
postupka.
25.
ima slučajeva pristranosti u prijavljivanju u smislu «navijanja» za žrtvu ili počinitelja.
Netrpeljivost prema prijavljenim osobama često je rezultat posljedica kaznenih djela i sudbine
žrtava, ali i «halo efekta.» Ti neprijateljski stavovi ovlaštenih policijskih djelatnika ne samo da
«boje» podatke u prijavi, nego ih i iskrivljuju što je opasna tendencija na putu objektivnog
utvrđivanja istine. Bilo koji oblik animoziteta prema prijavljenoj osobi ili žrtvi kaznenog djela
protivan je ne samo načelu objektivnosti postupka nego i policijskim deontološkim standardima.
Ima i pojava solidariziranja s prijavljenim osobama po različitim osnovama, a protiv žrtve u
smislu «sama si je kriva» ili «dobila je što je tražila» što je osobito prisutno kod tzv. seksualnih
delikata. Obratno, ima pojava solidariziranja sa žrtvom, a protiv prijavljene osobe, osobito kada
su prisutni elementi brutalnosti, podmuklosti, sadizma, primarno kod seksualnih delikata,
osobito prema djeci (pedofilija) i sl.
26.
koji puta se zaboravlja da je kaznena prijava policije prvi izvor saznanja o mogućnosti
postojanja kaznenog djela koje se progoni po službenoj dužnosti za nadležnog tužioca i/ili
njegovom počinitelju. Iako je ona neformalan kazneno procesni akt, ona je temelj i povod za
pokretanje kaznenog postupka. Zato službena kaznena prijava policije mora po prirodi stvari
sadržavati takav kaznenopravni supstrat koji je odraz počinjenog kaznenog djela.
27.
zaboravlja se da je značaj kaznene prijave policije izravno uvjetovan njenim sadržajem i da taj
sadržaj diktiraju objektivni i subjektivni elementi kaznenog djela. Budući da vrsta kaznenog
djela i način njegovog izvršenja uvjetuju sadržaj kaznene prijave policije, treba kod njenog
sastavljanja posebno voditi računa o kriminalističko metodičkim preporukama i aspektima
kaznenih djela, što nije svaki puta slučaj.
28.
kada sadržaj kaznene prijave zbog objektivnih okolnosti slučaja «nije po volji» ovlaštenim
policijskim djelatnicima, javljali su se slučajevi «friziranja», «dotjerivanja» sadržaja kaznenih
prijava, osobito kada se pod svaku cijenu htjelo prijavljenoj osobi «natovariti na leđa» što više
otegotnih okolnosti.
29.
ne vodi se svaki puta dovoljno računa o kriterijima nadležnih tužilaca koji su se iskristalizirali u
svakodnevnoj kazneno pravnoj praksi prilikom ocjenjivanja sadržaja kaznenih prijava policije, i
ne postupa se sukladno tim kriterijima, što rezultira zahtjevima za dopunu kaznenih prijava ili
njihovim odbačajima. To su često slučajevi kada po mišljenju nadležnog tužioca nije došlo do
transformiranja «osnova» sumnje u «osnovanu» sumnju bilo u pogledu kaznenog djela, bilo
počinitelja. U praksi tužioci takvu sumnju policije nazivaju «blaga» osnovana sumnja. Uočeno
je da se u nekim slučajevima ti «informatički šumovi» na relaciji policija-tužilaštvo mogu
pripisati nedovoljnom poznavanju pravila kriminalističke znanosti, osobito na području
traseologije, kod ocjene prezentiranih dokaza.
30.
policija zaboravlja da obzirom na svrhu i limitirane okvire kaznene prijave u istu treba unositi
samo kaznenopravno relevantne činjenice. Zbog toga se u prijavama u praksi javlja tzv.
činjenični balast.
31.
ne vodi se dovoljno računa o kronološkom redoslijedu unošenja podataka u prijavu, o njihovoj
jasnoj i nedvosmislenoj formulaciji i da iz prijave mora biti vidljiv stupanj njihove pouzdanosti.
32.
zaboravlja se da je sadržaj službenih kaznenih prijava policije odraz njezinog rada, znanja,
operativnosti, zalaganja u radu, humanosti, poštovanja ljudskih prava, ekonomičnosti,
deontoloških standarda i dr. Ne vodi se dovoljno računa ni o činjenici da je budući kazneni
postupak (ako do njega dođe) znatno determiniran rezultatima kriminalističke obrade koji su

Duško Modly

11
našli svoj odraz u kaznenoj prijavi, dakle na samom početku postupka. Taj sadržaj služi
nadležnom tužiocu i istražnom sucu kao svojevrsni putokaz i orijentir u daljnjem radu.
Navedeno imperativno traži da kaznena prijava uvijek bude na odgovarajućoj stručnoj i
profesionalnoj razini i da bude sastavljena lege artis. Sadržaj kaznene prijave je uvijek ogledalo
policijskog rada.
33.
ne poklanja se u kaznenoj prijavi dovoljno prostora navođenju objektivnih uvjeta koji su
omogućili, olakšali ili doprinijeli izvršenju kaznenog djela ili žrtvinoj viktimnosti.
34.
zaboravlja se da iako su opće okolnosti pod kojima se vrše kaznena djela vrlo heterogene, njih
ipak u osnovi određuju (determiniraju) tri skupine činjenica : (1) činjenice koje se odnose na
modalitete i karakter načina počinjenja djela, (2) činjenice koje se odnose na osobna objektivna
i subjektivna svojstva počinitelja i žrtve i (3) druge vanjske objektivne okolnosti neovisne od
počinitelja i žrtve i dr.
35.
utemeljenost sumnje u prijavi policija svaki puta ne provjerava svim raspoloživim operativnim i
istražnim mjerama i radnjama prvog zahvata. Osobito nije sklona vršenju uvida u razne
evidencije i dokumentaciju.
36.
na kakvoću sadržaja kaznene prijave policije znatno utječe simultani (psihološki) kapacitet
njenih djelatnika koji sastavljaju prijavu. Policijski djelatnici se svaki puta ne čuvaju dovoljno
«kalupa» nekakvih vlastitih standardiziranih načina postupanja kod sastavljanja kaznenih
prijava.
37.
koji puta se zaboravlja da se policija u svojoj svakodnevnoj aktivnosti mora pridržavati ne samo
zakona, nego i pod zakonskih akata.
ZAKLJUČNA RAZMATRANJA
Kaznena prijava policije često je prvi izvor saznanja o postojanju kaznenog djela koje se progoni
po službenoj dužnosti i/ili njegovom počinitelju i raspoloživim dokazima prikupljenim i izvedenim do
časa njenog podnošenja, za nadležnog tužioca. Ona je neformalan kazneno procesni akt i osnova i
povod za pokretanje kaznenog postupka. Zbog navedenog ona mora sadržavati takav kazneno pravni
činjenični supstrat koji je odraz prijavljenog kaznenog djela.
U svim osobito složenim i pravno težim slučajevima odredbe ZKP-a i načela kriminalističke
taktike, osobito načelo koordinacije i suradnje u radu među državnim organima, nalažu policiji da i
prije slanja kaznene prijave nadležnom tužiocu istoga upoznaju s mjerama koje su poduzele i
namjeravaju poduzeti i činjeničnom fondu s kojim raspolažu kako bi nadležni tužilac u tom stadiju
postupka mogao ocijeniti da li ga činjenični dokazni supstrat zadovoljava ili ne. Na taj način policija
ništa ne gubi od svoje autonomnosti, o čemu koji puta pretjerano vodi računa. Iz odredaba ZKP-a
proizlazi da sve što policija u okviru svoje operativne djelatnosti u vezi s kaznenim djelima poduzima
to čini za potrebe nadležnog tužioca. Ova uvjetno rečena «anticipirana» suradnja na relaciji policija-
tužilaštvo može spriječiti nepotrebnu stigmatizaciju osoba neutemeljenim prijavljivanjem.
Istovremeno sprječavaju se nepotrebni troškovi.
Policija treba poznavati tzv. radne kriterije tužilaca kod ocjenjivanja sadržaja kaznenih prijava
policije i raditi na usklađivanju svojih radnih kriterija s kriterijima tužilaca, kao pretpostavke
zakonitog i učinkovitog postupanja. Pri tome treba imati u vidu da su ti kriteriji uvjetovani tipovima
kaznenih djela koja se prijavljuju i tipovima njihovih počinitelja u kaznenopravnom i kriminalističko-
kriminološkom smislu. Rečeno imperativno zahtijeva unošenje u navedene kriterije elemenata
kriminalističkih metodika. Na taj način izbjegavaju se mogući tzv. «informacijski šumovi» i «kratki
spojevi» na relaciji policija-tužilaštvo. Što više koji puta bi policija trebala tim kriterijima tužilaštava
prilagoditi i način provođenja kriminalističke obrade.
Budući ja za otkrivanje kaznenih djela i njihovih počinitelja ex lege i faktički odgovorna policija,
ona je dužna permanentno samostalno aktivno djelovati prema pozitivnim propisima na
pravovremenom saznanju za kaznena djela i njihove počinitelje.
Značaj kaznene prijave policije izravno je uvjetovan njenim sadržajem. Taj sadržaj diktiraju
objektivni i subjektivni elementi kaznenog djela. Budući da vrsta (tip) kaznenog djela i način njegovog
izvršenja diktiraju sadržaj kaznene prijave, uvijek treba voditi računa o kriminalističko metodičkim
aspektima kod sastavljanja kaznene prijave.

kriminalistična sekcija
12
Službenom kaznenom prijavom policija ne dokazuje postojanje kaznenog djela i/ili njegovog
počinitelja, nego ukazuje na njih. Kaznena prijava nije dokaz, ali njezini prilozi to mogu biti, pod
pretpostavkom da ih nadležni organ nakon ocjene prihvati kao dokaze. Kaznena prijava policije kao
rezultat kriminalističke obrade je primarni obavijesni činjenično-pravni supstrat za nadležnog tužioca.
Kaznena prijava mora se i smije podnijeti nadležnom tužiocu samo kada postoji «osnovana»
sumnja u pogledu kaznenog djela koje se progoni po službenoj dužnosti i/ili njegovog počinitelja.
Osjeća se potreba da se u svakodnevnoj kriminalističkoj praksi usaglase kriteriji između policije i
tužilaštva u pogledu momenta prerastanja «osnova» sumnje u «osnovanu» sumnju. Razlike po tom
pitanju nerijetko se javljaju zbog toga što policija ima mnogo veće spoznaje o kaznenom djelu i
počinitelju, koje ne «pretače» u kaznenu prijavu ili o kojima ne obavještava nadležnog tužioca
posebnim izvještajem, tako da nadležni tužilac zbog često skromnog činjeničnog supstrata ne može
dobiti predodžbu da li u konkretnom slučaju postoji «osnovana» sumnja ili ne. Vjerojatno je to razlog
zašto ispada da po tom pitanju nadležno tužilaštvo ima strože kriterije od policije. Kada stvarno dolazi
do prerastanja «osnova» sumnje u «osnovanu» sumnju je faktično pitanje usko vezano uz brojna
objektivno subjektivna pitanja konkretnog kaznenog djela, kao što su : mjesto izvršenja djela (lokacija,
locus delicti commissi), način i sredstvo izvršenja i drugi modaliteti djela. Praksa pokazuje da po tom
pitanju ne postoje jedinstveni kriteriji unutar policije. To znači da na njima treba poraditi!
Obaveza policije na podnošenje kaznene prijave po službenoj dužnosti je permanentna. Ona
ostaje i nakon podnošenja kaznene prijave pod uvjetom da su objekt daljnje kriminalističke obrade
nove kaznenopravne činjenice i dokazi koji nisu bili predmet sadržaja ranije podnesene kaznene
prijave. I kada je riječ o dopuni kaznene prijave sumnja mora biti na razini «osnovane» sumnje.
Iako suvremeni zakoni o kaznenom postupku ne insistiraju na posebnom obliku i sadržaju
kaznene prijave, osim da mora sadržavati dokazne činjenice i dokaze, to ne znači da je policija previše
slobodna po tom pitanju. Obzirom na njenu otkrivačko-dokaznu funkciju sadržaj kaznene prijave kako
je navedeno mora biti potpun, istinit, iscrpan i argumentiran.
Iz svake kaznene prijave mora biti vidljivo na temelju kojih dokaza policija zasniva svoj sud o
postojanju kaznenog djela i/ili nekoj osobi kao počinitelju na razini «osnovane» sumnje. To se u
pravilu postiže obrazloženjem provedenog kriminalističkog dekodiranja obavijesti iz materijalnih i
personalnih izvora informacija u konkretnom slučaju, koje se prilažu uz kaznenu prijavu.
Iz kaznene prijave mora biti vidljivo kako je policija došla do pojedinih dokaza tzv. «put do
dokaza.» Također treba navesti činjenice koje ukazuju da je očuvan identitet i integritet prikupljenih i
izvedenih dokaza.
Prikazivanje toka počinjenog kaznenog djela obzirom na faze njegovog izvršenja (ante delictum,
tempore delicti i post delictum) u kaznenoj prijavi mora biti kronološko, istinito, jasno, iscrpno i bez
pretjerivanja. Obzirom na limitirane okvire kaznene prijave treba navoditi samo bitne činjenice.
Različita struktura kaznenih djela i osobitosti pojedinih tipova diktiraju sadržaj kaznenih prijava
policije. Podatke treba unositi kronološki i jasno i nedvosmisleno ih formulirati. Mora biti vidljiv
stupanj njihove pouzdanosti.
Policija uvijek treba imati u vidu da je sadržaj kaznenih prijava koje ona podnosi po službenoj
dužnosti odraz njenog rada, operativnosti, stručnosti i sl. Pošto od sadržaja kaznene prijave policije
ovisi odluka nadležnog tužioca prijave se ne smiju sastavljati po nekakvim šablonama, rutinski, jer
životne kriminalne situacije ne trpe šablone.
Ovlašteni policijski djelatnici koji sastavljaju službenu kaznenu prijavu trebaju stalno imati u
vidu da je ona ogledalo njenog sastavljača i policijske službe u cjelini!
LITERATURA
1. Bayer, V. (1969). Jugoslavensko krivično procesno pravo, knjiga I, Zagreb, Školska knjiga.
2. Belkin, R. S. (1966). Sobiranie, issledovanije i ocenka dokazateljstv. Moskva.
3. Bošković, M. (2002). Kriminalistička operativa I. Zemun. Viša škola unutrašnjih poslova.
4. Bruner, J. S. (1977). Psihologiia poznaniia. Moskva.
5. Čepek, V. Modly. D. i dr. (1993). Priručnik za obuku policajaca. Zagreb. MUP RH.
6. Damaška, M. (1969). Obavještenja građana dana organima unutarnjih poslova. Jugoslavenska
revija za krivično pravo i kriminologiju broj 2. Beograd.

Duško Modly

13
7. Fitzgerald, J. D. i Fox, S. M. (2001) metodologija istraživanja u kriminalističkim naukama-
prijevod. Sarajevo. Fakultet kriminalističkih nauka u sarajevu.
8. Grassberger, R. (1958). Psihologija krivičnog postupka. Sarajevo. «Veselin Masleša.»
9. Grubiša, M. (1958). Činjenično stanje u krivičnom postupku. Zagreb. «Informator.»
10.
Gorphe, F. (1947). L apprecation des Preuves en Justice. Paris. Prijevod Zagreb 1948.
11.
Geerds, F. (1989). Problematische Strafanzeigen. Archiv für Kriminologie 1-2. i 3-4. Lubeck.
12.
Geerds, F. (1980). Kriminalistik. Lübeck.
13.
Holyst, B. (1981). Kriminalistyka. Varšava.
14.
Inbau, F. (1972). Scientific Police Investigation. New York.
15.
Jemrić, M. (l975). Krivična prijava. «Priručnik» broj 4. Zagreb.
16.
Kobovac, I. (1960). Kriminalistika. Zagreb. DSUP NRH.
17.
Krapac, D. (1989). Suvremeni prethodni kazneni postupak – nastanak i glavne značajke. «Naša
Zakonitost», broj 2-3. Zagreb.
18.
Krapac, D. (1993). Policijski izvidi u budućem hrvatskom kaznenom procesnom pravu. «Policija i
sigurnost» broj 3-4. Zagreb. MUP RH.

19.
Krapac, D. i Lončarević, D. (1985). Oštećenik kao tužitelj u krivičnom postupku. Zagreb.
«Informator.»
20.
Krivokapić, V. i Žarković, M. (1999). Kriminalistička taktika. Zemun. Višaškola za unutarnje
poslove.
21.
Ljubanović, V. i Zadnik, S. (1989). Problematika prijavljivanja krivičnih djela. «Naša Zakonitost»
broj 2-3. Zagreb.
22.
Makra, A. (1978). Organi unutrašnjih poslova i Zakon o krivičnom postupku. Zagreb. RSUP RH.
23.
Meixner, F. (1954). Kriminalistische taktik. Hamburg.
24.
Modly, D. (1991). Kriminalistička kontrola i obrada organa unutarnjih poslova. «Naša Zakonitost»
br. 2-3. Zagreb. MUP RH.
25.
Modly, D. ( 2002). Kriminalistička taktika I. Zagreb. MUP RH Policijska akademija.
26.
Modly, D. (1992). Krivična prijava organa unutarnjih poslova. Zagreb. MUP RH Policijska
akademija.
27.
Modly, D. (2001). Osiguranje mjesta događaja. Zagreb. MUP RH Policijska akademija.
28.
Modly, D. (1990). Organi unutarnjih poslova i primjena člana 154. ZKP-a. Zagreb. MUP RH
Policijska akademija.
29.
Modly, D. (1998). Priručni kriminalistički leksikon. Sarajevo. Fakultet kriminalističkih nauka
Sarajevo.
30.
Modly, D. i Korajlić, N. (2002). Kriminalistički rječnik. Tešanj. Centar za kulturu i obrazovanje.
31.
Pauković, M. (1964). Kriminalistička obrada. Zagreb. RSUP RH.
32.
Pavišić, B. (1989). Mjesto i uloga organa UP u istrazi. Jugoslavenska revija za krivično pravo i
kriminologiju broj 4. Beograd.
33.
Pavišić, B. (2002). Uvod u kriminalistiku. Zagreb. MUP RH Policijska akademija.
34.
Pavišić, B. i Modly, D. (1999). Kriminalistika. Rijeka. Pravni fakultet.
35.
Pavišić, B. i dr. (2000). Komentar zakona o kaznenom postupku-s prilozima. Rijeka. Pravni
fakultet.
36.
Perić, V. (1987). Pozorničko-patrolni i drugi oblici operativne djelatnosti službe JS. Zagreb. RSUP
RH.
37.
Šturm, L. (1995). Načelo sorazmernosti v slovenskom pravu. «Pravna praksa» br. 21. Ljubljana.
38.
Vodinelić, V. i Aleksić, Ž. (2000). Kriminalistika. Zagreb. «Informator.»
39.
Vodinelić, V. (1978). Dokazivanje jedini put utvrđivanja spornih činjenica u krivičnom postupku.
«Naša Zakonitost» broj 11-12. Zagreb.
40.
Vodinelić, V. (1977). Dokazna informacija i opasnost od odlaganja. «Naša Zakonitost» broj 4.
Zagreb.
O AUTORU
Duško Modly, prof. dr. sc. redovni profesor i znanstveni savjetnik, pročelnik katedre za
kriminalistiku na Fakultetu kriminalističkih nauka u Sarajevu, djelatno područje heurističke i

kriminalistična sekcija
14
silogističke kriminalistike, područje istraživačkog i stručnog interesa – kriminalističke metodike
krvnih, seksualnih i imovinskih delikata.