Moje srce
<s><poem>
Moje je srce mirna i bezimena šuma,
Koje se daleko stere od ljudskog bučnog druma.</s>

<s>Kroz nju drhtave sjene šire kreljuti meke,
Ljubeći biljurne vale jedne sunčane rijeke;</s>

<s>A vali muzikom svojom dirkaju spokojno velo,
Što no se nad tihom šumom k'o svilen ambrel splelo.</s>

<s>Tuj ispod drveća kitnog Đulizar - moja draga -
Koketnim krokom šeće k'o nimfa mlada i naga.</s>

<s>Pa gdje se zemlje njena punana nôna tiče,
Cvijeće bajke i pjesme tu na sve strane niče.</s>

<s>Smaragdna stabla tiho svijaju nad njome grane
I svojim drhtavim lišćem ljube joj solufe vrane.</s>

<s>A jato slavuja rujnih milim joj glasom tepa:
- O, ti si kraljica naša, ti Aurora si lijepa!</s>

<s>Moje je srce mirna i bezimena šuma,
Koja se daleko stere od ljudskog prašnog druma.</s>

<s>I u njoj ljubav živi k'o nimfa naga i mlada,
Ah, u njoj Đulizar moja kraljevstvom ljepote vlada!</s>

<s>Tek kada jesenski vihor divskim krilima mahne
I dahom otrovne usne u šumu mraz mi dahne,</s>

<s>Pa lišće s drveća spane i umru cvijeci b'jeli,
Možda će tad i ona u drugi gaj da seli.</poem></s>

<s>Musa Ćazim Ćatić</s>

