Zimska slika
<s><poem>
Zimska noćca zavitlala crni bajrak moći svoje,
Pa sa trona ledenoga besvjesno se sv'jetom krili.</s><s>Polja, gore bez života u tišini tamnoj stoje,
Katkad samo k'o siroče ćuk zaplače i zacvili.</s>

<s>Mala varoš mrtva snije.</s><s>Nigdje daha, nigdje sv'jeće.</s><s>Tek u jednoj kolibici, izdišući, tiho tinja
Mala vatra na ognjištu.</s><s>Kraj nje hladan život teče
Monotono, suhoparno; ah, taka je sirotinja!</s>

<s>Zamišljena sjedi žena, krpice joj kriju tijelo.</s><s>Dvoje gole siročadi na dršćućem krilu drži
K'o olovan težak oblak prekrila joj tuga čelo,
A niz lice suza teče, što k'o živi oganj prži.</s>

<s>Imala je vjernog vojna, koj' na žulju svojih ruku
I na znoju krvavome pribavljao što im treba.</s><s>Dijelili su među sobom vedru radost, gorku muku
I bili su zadovoljni sa koricom suha hljeba.</s>

<s>Imala je vjerna druga, on joj bio život nada.</s><s>Na toploj mu ljubavi je grijalo se srce njeno.</s><s>Al' godine gladne došle i sve bilo manje rada; -
A srce je bogataško okorjelo, skamenjeno.</s>

<s>I sumornog jednog dana klonulo mu čelo bl'jedo
U naručje vjerne žene, a sa suznog oka pao
Zadnji pogled ugašeni: siročad je svoju gled'o
I u zadnjem uzdisaju posljednji im cjelov dao. -</s>

<s>Sjedi žena kraj ognjišta.</s><s>Bez prostirke i bez ruha
Golušava njena ptičad u krilo joj glave skrila,
Ah, toplote oni ištu i koricu hljeba suha - - - -
Nema hljeba, a vatru je ledna suza ugasila.</s>

<s>A na polju zima struji, pod krilom joj streha puca;
Silni vjetri k'o pomamni svoju strašnu himnu viju...</s><s>Gdje su ljudi, što im srce za svog bližnjeg dobro kuca,
Tu kukavnu sirotinju na ljubavi da ogriju? -</poem></s>

<s>Musa Ćazim Ćatić</s>

