Na pr'jestolu sjedi sultan
<s>Na pr’jestolu sjedi sultan, silni Ekber-car, 
a do njega mlad vezire, mladi Behmen-han.</s><s>„Kazuj meni, mlad vezire, imena ti tvog, 
ko ti dade zlatne ključe od harema mog?”</s>

<s>„Dala mi ih seja tvoja i poljupca dva, 
a do zore kol’ko bješe ni sam ne znam ja!” 
„Znaš li bolan, mlad vezire, snašao te jad, 
da će dželat glavu tvoju odrubiti sad?”</s>

<s>„Čekaj malo, saslušaj me, ja sam svemu kriv, 
ljubljah, ljubim, ljubit ću je sve dok budem živ!</s><s>A sad čini šta ti drago, na volju ti baš, 
ili da mi seju dadeš ili samrt daš!”</s>

<s>Na te r’ječi skoči sultan k’o razjaren div, 
mir zavlada k’o da niko ne imade živ.</s><s>Dok najednom zažubori milostivi glas: 
„Ljubite se, sultan Ekber blagosilja vas!”</s>

<s>Sevdalinke</s>

