Magareće godine /XIII glava)
<s>Sjutradan, poslije ručka, Baja me uze za mišicu i povuče u ćošak trpezarije.</s>

<s>– Čuj, imam s tobom jedan razgovor, ali o tome nikom ni riječi, jer ćeš poginuti.</s><s>Vidjeh ga kako pažljivo opipa svoj čuveni "givikt" u džepu, pa se ozbiljno prepadoh i obećah mu:</s>

<s>– Neću, sunca mi, ni zucnuti.</s><s>Dabogda dobio deset jedinica ako ikom išta kažem.</s><s>To je, kanda, Baji bilo dosta.</s><s>On me izvede u dvorište, zavede iza svinjca i poče:</s>

<s>– Čuješ, ti najbolje sastavljaš zadatke iz srpskohrvatskog jezika, pa ovaj... bi li ti znao da napišeš jedno pismo koje, kao tobož, piše jedan momak jednoj curi koju voli?</s>

<s>– Pa, šta ja znam – otegnuh ja.</s>

<s>– A šta on njoj piše? – Ih šta!</s><s>Pa ti to treba da znaš.</s><s>Zamisli na primjer, da si ti taj momak, a ona se zove, recimo, Mara.</s>

<s>– Mara je Smrdonjina djevojka, neću to ime! – pobunih se ja.</s>

<s>– Dobro, neću ni ja, ali onda nek bude, ovaj... nek bude neka tamo Zora.</s>

<s>– E, Zora mi se sviđa – požurih ja.</s>

<s>– Koja Zora?! – ljubomorno grmnu Baja i pođe rukom za svoj givikt.</s>

<s>– Ma nikakva, brate.</s><s>Dopada mi se ime Zora.</s>

<s>– Tako kaži, da ne gineš prav-zdrav...</s><s>Pisaćeš, dakle, nekoj Zori od nekog tamo koji je voli.</s>

<s>– A kako se zove taj?</s>

<s>– Kako!</s><s>Ta rekao sam ti već, zamisli da si ti taj zaljubljeni.</s>

<s>– Ehe, a šta ćeš ti meni dati za to? – počeh ja da ucjenjujem.</s>

<s>– Ne da se meni džabe pisati i biti zaljubljen.</s>

<s>– Dobro, dobićeš lijep komad mesnate slanine, a ne budeš li dobro napisao, čeka te ovo – i Baja izvuče iz džepa svoj ubojni gvozdeni teg.</s>

<s>Sav taj naš razgovor odvijao se tiho, gotovo šapatom, u sjenci velikog svinjca, koji tako postade prvi ćutljivi svjedok naših đačkih ljubavnih doživljaja.</s><s>Poslije toga dogovora Baja me odvede na tavan internata i gore, uz mali okrugli prozor, namjestismo neki stari sto i sanduk na koji se ja posadih, spreman za pisanje.</s>

<s>– Evo ti ove bilježnice za matematiku pa ćeš u njoj sastavljati pismo, a onaj pravi zaljubljeni prepisaće ga načisto – reče mi Baja i položi preda me na sto plavu đačku svesku i olovku.</s>

<s>– Samo prije neg počneš pismo, pogledaj malo i ove dvije stvari.</s><s>Tu Baja postavi na jedan kraj stola podobar komad slanine prošaran mesom, a na drugi kraj stavi svoj čuveni givikt i narogušeno poprijeti:</s>

<s>– Vidiš, budeš li dobro sastavio, čeka te ova carska slanina, a bude li slabo napisano, ne gine ti givikt u leđa!</s>

<s>Tako ti moj prvi vanškolski pismeni sastav poče da se stvara između masne nagrade i gvozdene kazne.</s><s>Jadni Brankiću, bogme si obrao bostan!</s>

<s>Uzeo sam, dakle, bilježnicu preda se, latio se olovke i pogledao u Baju.</s>

<s>– Kako taj momak treba da počne pismo, kazuj?</s>

<s>– Ih kako! – durnu se on.</s>

<s>– Rekao sam ti već: zamisli da jako, jako voliš tu Zoru.</s>

<s>Podbočih glavu rukom, zagledah se u otvorenu bilježnicu pred sobom i baš kao za pakost pročitah pri vrhu stranice sitan zapis nažvrljan Bajinim rukopisom: "Pazitelj Smrdonja je dvonogi konj!!!" Uporno sam se trudio da više ne mislim na tu prokletu rečenicu, čak sam i oči zatvarao, ali sve je bilo uzalud: preda mnom je stalno lebdila slika nekakvog dvonogog kljušeta u Smrdonjinom jesenjem kaputu.</s>

<s>– Šta je, što ne počneš? – nestrpljivo se javi Baja.</s>

<s>– Na šta sad misliš?</s>

<s>– Na dvonogog konja – lupih ja.</s><s>Baja posegnu rukom na onu stranu stola gdje je stajao givikt i opasno zabrunda:</s>

<s>– Izgoni konja iz glave, jer sad ćeš...</s>

<s>– Dobro, dobro, odmah ću!</s><s>Iš, đavo te...</s><s>Dvonožna konjska napast zaista iščeznu kao dalek bljesak munje, a umjesto nje preda me izroni slika našeg razreda i sasvim blizu, gotovo pred mojim nosom, trepnuše krupne sjajne oči naše koleginice iz prve klupe, Zore Tanković...</s><s>Da, da, od tih sam očiju najviše bježao, a ipak ih najviše tražio, plašio se njihova pogleda, a u sebi, opet, priželjkivao da se baš taj pogled na meni zadrži.</s><s>Eh, njoj ću ja pisati.</s>

<s>Pun treme uz burno udaranje srca, ja napisah prve riječi: Draga Zoro!</s>

<s>Pročitah u sebi taj kratak redak i toga istog trena učini mi se da ja to zaista njoj pišem, da će to Zora sjutra čitati, pa zaboravih i Baju, i tavan, i dvonogo konjče i nastavih da nižem rečenicu za rečenicom.</s><s>Činilo mi se da ljepuškastu nestašnu Zoru poznajem već sto godina, da bi bez nje opustjela i srušila se čitava gimnazija, a ja od žalosti umro i zauvijek ostao mrtav mrtvicijat.</s>

<s>Baja je pažljivo, bez šuškanja, pratio moj rad, a kad ja malo zastadoh, prateći u mašti Zorin lak hod preko razreda, Baja se prepade da sam se ja već zamorio, pa natače na nož jedan režanj slanine i provrti mi ga pred samim nosom.</s>

<s>– Pogledaj šta te čeka, pa raspali dalje.</s>

<s>A ja sam pisao i pisao, a kad mi se učini da sam sve iskazao, ja se prenuh kao iza sna, jer se sjetih da sada dolazi ono najvažnije: potpis.</s><s>Ah, kako bih od sveg srca stavio podno pisma onako kako sam čitao u nekoj knjizi:</s>

<s>"Voli te Branko."</s>

<s>– Vraga, kakav Branko – pomislih u sebi – ovo je pismo za Baju!</s><s>Ipak, praveći se da ništa ne znam, ja naglas pročitah čitavo pismo i mirno upitah svoga krupnog drugara:</s>

<s>– A koga ćemo potpisati?</s>

<s>– Hm, ovaj... znaš, to je za jednog našeg kolegu iz varoši, ne mogu ti sada reći koji je... on će to već sam potpisati.</s><s>Pošteno mi je pružio moju zaradu, onaj komad slanine, i još me jednom opomenuo:</s>

<s>– Nikom ni riječi, jesi li čuo...</s><s>A baš si dobro napisao, onako kako sam ja želio... to jest, onaj moj drug koji voli tu Zoru.</s>

<s>Iako sam primio baš dobru nagradu za svoj trud, ipak sam zbog nečeg bio vrlo rastužen.</s><s>Kako i ne bih!</s><s>Mislio sam o Zori, gledao njezine okice, pisao joj i sad – sve to dadneš nekom za jedan običan komad slanine!</s><s>Eh, Branko, Branko, zar se tako prodaje ono što voliš?!</s>

<s>Da nekako smirim tu svoju pravu grizu savjesti, ja naveče kradom povukoh Dulu Hajduka u mračan ćošak dvorišta i pokazah mu onu slaninu.</s>

<s>– Burazeru, evo slanine, a ti samo negdje nabavi hljeba, pa da se krka.</s>

<s>De-De-Ha od radosti samo ciknu, poskoči, udari se petama pozadi i strugnu u zgradu.</s><s>Za desetak minuta eto ga s povelikim komadom "vekne".</s>

<s>– Odakle ti to, ej?</s>

<s>– Bobo Gica bio je dobar pa mi je to ostavio u svom ormanu i još dobro zamotao u peškir da ne bi ko ukrao.</s><s>Baš mu hvala.</s>

<s>Motali smo onu slaninu u toploj noći, pod jesenjim zvijezdama, i oba smo zadovoljno ćutali, De-De-Ha srećan zbog iznenadna čašćenja, a ja sav blažen zbog veselih krupnih očiju koje ću s jutra vidjeti u prvoj klupi našeg razreda.</s>

<s>Iza Dedića oraha penjao se okrugao pun mjesec i na njemu rđasta nejasna mrlja, koja mi je zbog nečeg ličila na dvonogog konja u Smrdonjinu kaputu.</s>

