Ester (Ćatić)
<s><poem>
(Jednoj Izraelićanki)</s>

<s>Tako mi Jehove moćnog,
Što dahom usne svoje
Po nebu oblak goni,
Nadojen k'o dojke tvoje,
Pa dažd se iz njeg roni
I mrtvu pustinju hrani!...</s>

<s>Tako mi stražara noćnog,
Međ' zvijezdam što treperi
I zemlji cjelove nudi:
O, Ester, judejska kćeri,
Pjesnik te čezne i žudi
Ko sunca zimski dani.</s>

<s>Daj mi Cipora budi,
Ja nov ću Mojsije biti!...</s><s>Naš kovčeg zavjetni: duša
Nebeski nektar će piti.</s><s>Ah, sevdah!...</s><s>Ko taj med kuša,
Edenske sniva krase!</s>

<s>Ester!</s><s>Sred tvojih grudi
Dva su mirisna brda,
Brda Sinajska sveta,
Gdje poput ovčijeg krda
Stado mi misli šeta
I pase... pase... pase. -</s>

<s>U srcu mladom tvome
Ja znam da oganj gori
I meni k'o nur se javlja,
Što iz njeg Jehova zbori
Sred svoga beskrajnog slavlja;
Nur vječitoga žara...</s>

<s>Ester!</s><s>U svijetu svome
Pjesnik i prorok ja sam,
Što čeznuć ljepote traka,
Kroz tminu tebi basam...</s><s>A moja pjesma je štaka,
Koja čudesa stvara.</s>

<s>Tako mi Jehove moćnog,
Što vedro čelo je tvoje
Stvorio pločom onom,
Gdje zakon mudrosti svoje
Užg'o je nad Sionom,
Da vjerom duše hrani!...</s>

<s>Tako mi stražara noćnog,
Međ' zvijezdam' što treperi
I zemlji cjelove nudi:
O, Ester, judejska kćeri,
Pjesnik te čezne i žudi
K'o sunca zimski dani!...</poem></s>

<s>Musa Ćazim Ćatić</s>

