Bez nade/III
<s>U subotu o ishodu sunca Alaga sjedio i pio kahvu na tavanu.</s><s>Onamo daleko po pećinama niz Neretvu, po kućama, po bašlucima prosuli se prvi sunčani traci, a od njih počeo odsijevati i Hum.</s><s>Ugodno jutro i blago, a nebo čisto, te se je vidjelo da će i opet biti vrući dan, kakovi su obično u Hercegovini.</s>

<s>Alaga podmotao noge i pijući kahvu okrenuo se dolje prama Neretvi.</s><s>Iz čibuka odbijao debele dimove, a takumom sveđer rastjeravao brkove i onako ravno gledao, kao da premišljava velike misli.</s><s>Kad ispusti dim iz usta, onda podigne obrvama i na čelu mu se načine dugi nabori.</s>

<s>– Valjalo bi ti otići, na selo, da vidiš šta ima i da pregledaš šta se radi! – reče mu žena izlazeći iz sobe i prolazeći tavanom. 
 – De, prođi me se, dina ti, i ti s tvojim selom! okrenu Alaga malo glavom na nju, pa opet kao i prije.</s><s>Eto ih, pa neka rade kako znadu! pomaknu rukom i čibukom. 
 – Ja ne znam ni šta radiš, ni šta ti misliš, – nadometnu ona, a pri tom pruži dlanove i raširi prste, pokazujući mu ujedno kao prijekor. 
 – Ne zavrzuj mi tuda, kad ti velim! 
 – Ne zavrzuj?</s><s>Ja bogme ne znam šta ti misliš. – Eto odeš i sam nekuda, pa hoćeš da ti se večera za tobom šalje, te nije dosta što ti okasniš doma, kao i sinoć, već i ono dijete pušćaš da čini što hoće! 
 – Ne brini se ti za me.</s><s>Ja ostanem s ljudima, pa se s njima i razgovaram, a neka i Mehmed Alije, ne mogu mu ništa, momak je!
 – Jest, pusto, momak!</s><s>Ta jučer mi je otpao od sisa, a sad udara glavom, da ni sam ne zna kuda!</s><s>Okanio se eto i učenja... 
 – Ne tari puno glave!</s><s>Bit će vrijeme svemu.</s><s>Šta će mu više nauka?</s><s>Zna se poturčiti, a ni stari mu nisu više znali, pa evo, hvala Bogu, imade svega!</s><s>Ako ne provede svoju pod mladost, hoće pod starost... 
 – Nikad s tobom na kraj! – pogleda ona Alagu okom, iz koga je izbijalo neko pritajeno nezadovoljstvo, i siđe niz stepenice.</s>

<s>Alaga se nije ni okrenuo za njom, a kano da nije ni čuo šta je rekla, tako se je držao.</s>

<s>To je jutro ostao malo dulje doma, i sunce je već prilično poskočilo kad je bio izišao u čaršiju.</s>

<s>S dana u dan to je bio njegov običaj otići u čaršiju, te tamo cijelo jutro, pa opet po podne ostati, zaći ovomu prijatelju ili onomu, pa sjesti i razgovarati se.</s><s>Vrijeme je bilo znamenito, a nedavni događaji, koji su jučer ili bolje evo sad na bili, davali su razloga da ljudi o njima govore i da svašta snuju i zaključuju.</s><s>On je pak svima uvijek bio dobro došao, jer je bio čašćen i pažen.</s><s>Znao je vazda svoju reći, a uz to je bio od ugledna roda, komu je i sam ugled nosio.</s>

<s>Kad je bio preko stare ćuprije, nije pravo znao, ili bi se tu komu kod ćuprije u dućan navratio, ili bi pošao malo dalje.</s><s>Iz dućana su ga pozdravljali i zvali, a on je lijepo odvraćao, i bio bi se tu gdjegod svrnuo da mu nije palo bilo na um da bi morao vidjeti Omer-efendiju.
 – Baš bih ga morao upitati šta je s Avdom! – reče sam sebi.</s>

<s>Udari kroz Kujundžiluk pa izbi na malu Tepu i uđe u magazu, što je u onom redu koji je dolje od Neretve.</s><s>Ulazeći unutra, zamrači mu se, te nije mogao ništa dobro vidjeti, jer magaza prenatrpana raznom robom kao kutija, a u nju samo što prodire svjetlo na omalena vrata.</s><s>Zadahnu ga miris, koji se diže iz basama, finih kožnih stvari i boja.
 – Dobro, zdravo, oo! – pozdravi ga iz dno magaze trgovac, koji je sjedio za bankom i u rukama premetao žuti tespih.</s><s>Omlado mu lice, prikladno i više fino, a po njemu porasla lijepa crna brada.</s><s>Na glavi mu čalma.</s>

<s>Tek sada Alaga rastvori oči, kojima je malo bio stisnuo kad je istom unišao. 
 – Kako je, šta je? – upita ga Alaga i pogleda, pruživ vratom. 
 – De, đanum, jesi li što čuo, šta ima po svijetu? 
 – A kako ću?</s><s>Nisam gdje bio, a tebi dolaze novine iz Stambula.</s><s>Šta veli u njima? 
 – Nema ništa! – pogladi trgovac rukom po bradi.</s><s>Već jesam čuo nešto. 
 – Aa? kao pitajući i radoznalo gledao je Alaga trgovca, pošto je sio na visoki smotak basme. 
 – Jučer mi dođe jedan trgovac iz dônjega kraja, od Bileće, pa mi reče kako se Salih-aga Forta sprema.</s><s>Da je dobio još knjigu iz Novoga Pazara da tamo dođe, pa da se sastavi s carevom vojskom.</s><s>Ma ništa ti to, već...</s>

<s>Trgovac ne svrši, jer nagrnuše dvije mušterije u magazu.</s><s>Žene su bile; jedna mlađa, a obje u crnim dimijama.</s><s>Starija omotala po glavi preko tanke bijelu, tanku okrugu, a mlađa povrh crne kose nosila tablu, kojoj su sitne rese ibrišima treperile po kosi, na zatiljku najdulje, a što više prema čelu, tako sve kraće.</s><s>Na njoj se sjajila salta, opšivena širokim zlatnim širitima, dok je u ruci nosila crni, svileni štit od sunca.</s>

<s>Trgovac se odmah diže i iziđe iza banka te lijepo upita žene šta će.</s><s>Starija mu reče na pola glasa, a on hitro skoči, te s polica poče skidati basme.</s><s>Žene su gledale i na hiljadu načina zavirivale, trle, iznosile više na svjetlo.</s><s>Trgovac je htio da ih najljepše podvori, te skoči uz stube u prvi kat, i tamo izvadi iz velikih sanduka još drugih basama i snese dolje.</s><s>Mušterije su još prebirale, dok se napokon ne namjeriše na jednu basmu, koja im se svidje. 
 – Evo ovu – a pošto je? – upita starija žena.</s>

<s>Počeše se pogađati, a Alagi se to sve oduljilo, te nije mogao ni pomisliti zašto trgovac toliko oblijeće i što prije ne svrši.</s><s>Njemu se motala samo po glavi ona novost o Forti, a opet izjede se vas što trgovac nije mogao dokrajčiti, što je htio da rekne, kad upravo one žene trgoše.</s><s>I deset je puta premetnuo sad jednu sad drugu nogu preko noge, a i tri četiri puta istresao punu lulu, pa ju opet napunio.</s><s>Da ga nije i odviše želja morila da tu veliku novost sazna, i da se nije u to zamislio bio bi davno magazu ostavio da drugdje štošta raspita i sazna.</s>

<s>Mučeći se od nestrpljivosti na basmama, gdje je sjedio, sagne se malo i pogleda na čaršiju. 
 – Ono!</s><s>Omer-efendija, stanider malo! – poskoči Alaga i izleti na magazna vrata.</s><s>Dokle? 
 – Idem gori, ne bih li pustio Avdu! – odvrati Omer-efendija, koji se bijaše ustavio. 
 – Taman, taman.</s><s>A... a zar je došao predstojnik? 
 – Jest.</s>

<s>Alaga svrnu pogled na magazu, a upravo iz nje izađoše one žene.
 – E pa dobro, hajde ti, pa učini to! – mahnu mu Alaga, čibukom i pobrza u magazu, ostavivši Omer-efendiju.</s>

<s>Omer-efendiji je bilo začudno kako to Alaga brzo ode od njega i uniđe u magazu, te se je upravo čudeći se i dva i tri puta okrenuo za njim.</s><s>Napokon se obrnu da pođe, a oko njega se radi hitra kreta raširi džuba, kao da je u nju vjetar zapuhnuo, te ju je morao rukom prihvatiti.</s><s>Jutros je izišao najviše zato u čaršiju, da učini što ga je Alaga bio umolio, da ode predstojniku ne bi li pustio Avdu.</s><s>Koliko mu je bilo neugodno da moli predstojnika, toliko pa i više je mislio da ne bi dobro učinio kad bi se oglušio želji Alaginoj.</s><s>Alaga mu je bio stari znanac i prijatelj, a među njima je bilo veće poštovanje negoli to biva kod mnogih koji se od djetinjstva, od ranih godina poznaju.</s><s>On od naravi mirniji, promišljeniji, razlikovao se u tom od Alage.</s><s>Dok je Omer-efendija u mladim godinama učio u Mostaru i Stambolu, Alaga je u Mostaru živio, kao što se je živjelo u ono vrijeme, zamećući se puškom i pašući sablju, ili jašući vilovite konje, koji bi bijesni kopitama iskre kresali i propinjali se pjeneći đemove.</s><s>Kad se je bilo dočulo, da se Omer-efendija sve o sve vraća iz Carigrada, jer je bio svršio dugogodišnje nauke, osim drugih i Alaga je vas radostan pred njega na svomu alatu izjahao u Bijelo polje, gdje se je s njime izgrlio i izljubio kao s rođenim bratom.</s><s>To je Omer-efendiji milo bilo a tim milije što je Alaga od ugledne kuće bio, pa mu to nije mogao nikada zaboraviti, već se je toga češće puta ugodno sjećao, kad bi vidio Alagu.</s><s>Nije bilo petka, kad mu prijatelj iz Donje mahale ne bi bio došao na viđenje na Carinu.</s><s>Bili su jedan naprama drugomu uvijek iskreni, otvoreni, a ne jedanput Alaga je znao upitati savjeta u Omer-efendije.</s><s>Već kako dođe nova vojska, Omer-efendiji se činilo da se je nešto malo promijenilo u njegovim odnošajima s Alagom.</s><s>Prijateljstvo su i nadalje jedan prama drugomu gojili, već Omer-efendija opazi da nije više onake iskrenosti i pouzdanosti sa strane Alagine, kakova je prije bila.</s><s>O tom se je mogao češće puta uvjeriti, a napokon je znao tomu naći svoj razlog.</s><s>Njihovi su se nazori o novom stanju i odnošajima rastajali, razlikovali.</s><s>Dok je Omer-efendija mislio i tvrdo držao, da je uzaludna pomisao o ikakovoj promjeni, Alaga je bio u redu onih koji se nisu mogli s tim svime sprijateljiti, te koji su računali dapače i na sve moguće i nemoguće, nadajući se izlazu također i pomoću kakova nepoznata i nenadana čuda.</s><s>Omer-efendija je kušao više puta da Alagu uvjeri kako on pravo misli i računa, nu sve uzalud; te dok ta razlika mnijenja nije mogla djelovati na Omer-efendiju i njegove odnose prama Alagi, Alaga je u tomu našao razlog i pobude, da ne bude onakav više prama Omer-efendiji kakav je dosada bivao.</s><s>To ga je malko, pa i dosta ohladnilo, a Omer-efendija je to opazio, te i žalio.</s><s>Ipak prijateljstvo se je podržavalo i dalje, a nijedan, najmanje pak Omer-efendija, nije pomišljao na to da ga sasma prekine.</s><s>Alaga se bacao u vrtlog i naklapanja s onima koji su jednako s njim mislili, te dok je sve to Omer-efendiji bilo smiješnim, Alaga je samo u tomu živio i tim se zanosio.</s><s>Kako stoje vojske, koji će car udariti, gdje će se biti bitka – to su bile visoke misli, koje su zanosile i dizale Alagu.
 – Aha! – mahnu Omer-efendija glavom za Alagom.</s><s>Bit će da kroji i snuje!</s><s>Eh! isprući dlan pa onda pogladi bradu, prosipljuć nešto u nju, kao da s nečim nije zadovoljan.</s>

<s>Do popodneva je moglo biti dva sahata, kada Omer-efendija krenu uza Suhodolinu, gore starim sarajima.</s><s>Sunce pripeklo, a opet strmenito, pa se polagano penjao uz onu strmen.</s><s>Zapuhao se, otvorio usta, te bi se kad i kad rukom odupro o koljeno.</s><s>Pod postulama mu škripio krupni pijesak, koji je bio posut Suhodolinom.</s><s>Jednom se u pola puta ustavio pod ono visoko podzidje, da malo odahne, pa onda krenuo dalje.</s>

<s>Na velikoj kapiji saraja stajala straža, zaptija, koja pozdravi Omer-efendiju te mu kaza i neupitana da je predstojnik u konaku.</s><s>Predstojnik je istom jutros došao, pa dobra straža znade da mu Omer-efendija ide na viđenje.</s>

<s>Omer-efendija pređe preko velike avlije, a odavle uz Visoke stepenice.</s><s>Pred vratima, na kojima je bilo nešto napisano, malo popostane, poravna čalmu, prisumiti džubu i, pokucav na vrata, odmah ih otvori.
 – O, dobro mi došli, efendija! – diže se fini gospodin iza stola i pođe Omer-efendiji preko sobe u susret.
 – A čuh da si se vratio, pa onako malo, da te vidim...
 – Hodite, hodite, sjednite... – ponudi mu gospodin mjesto na minderu, dok on sam pomaknu svoju stolicu bliže i sjede prama njemu.
 – Kako si, a?</s><s>Dobro, zdravo?
 – Hvala, dobro.</s><s>Kako vam rekoh, pođoh po poslu malo po selima, pa evo me natrag.</s><s>A šta ima u Mostaru?
 – Šta ćeš da budne?</s><s>Ništa, sve lijepo!</s>

<s>Gospodin – predstojnik – poče Omer-efendiji pripovijedati, šta je vidio, putujuć po selima, šta li je sa seljacima radio.</s><s>Pripovijedao je smiješnih zgodica, koje je doživio.</s>

<s>Kako je predstojnik pripovijedao, onako se je Omer-efendija od srca smijao.
 – A ima li što u Mostaru? – hitro prekinu predstojnik svoje pripovijedanje, šta vele ljudi, šta svijet, jesu li zadovoljni?
 – Ma šta će, bolan, reći?</s><s>Sve mirno i zadovoljno.</s><s>A i ja šta će drugo?</s><s>Kad je komu lijepo, ne more se ni tužiti.
 – Bujrum! – ponudi Omer-efendija predstojniku u srebrnoj kutiji lijepoga, naravnoga duhana.</s>

<s>Predstojnik uze, smota i natrag povrati, slatko zahvaljujući.
 – A, ovi... poče Omer-efendija, te malo kahnu.</s><s>Jednu ću te  moliti!
 – Dajte, recite! – pomože mu predstojnik.</s>

<s>Omer-efendija uze mu govoriti o Avdi, te kako je zatvoren.</s><s>Sve mu kaza onako kako mu je Alaga rekao.
 – Zar tako?
 – Ama jest.</s><s>Evo treći je dan kako leži u zatvoru, a nije kriv, već se je sam morao braniti!</s>

<s>Predstojnik pozvoni, a domala na vrata uniđe podvornik, komu naloži, da ode kazati, da se pusti Avdo, i da ga dovede preda nj.</s>

<s>Nije dugo potrajalo, kad podvornik uvede Avdu pred predstojnika.</s><s>Omer-efendija je još tu sjedio.</s>

<s>Avdo ulazeći nakloni se i učini pozdrav, dignuvši ruku na prsi i na čelo.
 – Što su te zatvorili?
 – Lijepi gospodine, ni za što.</s><s>Napao me nekakav pijani vlah, pa se ja branio – a zato sam morao podnijeti toliku štetu u poslu...</s>

<s>Predstojnik mjeri dugim pogledom i Avdu i njegovu košulju i gaće, a osobito mu oči zapele o velike, crne noge, koje su pod sobom sakrivale dobar komad tavana.
 – Sada hajde, a drugi se put čuvaj, jer ti neće biti tako lako! reče mu predstojnik i otpusti ga.</s>

<s>Avdo nije imao kada pravo ni da pozdravi, već hitro škrinu na vrata, pa niza stepenice i sve trkom Suhodolinom i čaršijom.</s><s>Hitro je izišao na Tepu, pa preko stare ćuprije ispod Hindina hana ravno svojoj kući.</s><s>Hotio je da vidi je li Muša danas izišao na Podvelež.</s><s>Kad mu je žena potvrdila, odmah je izletio na dvor, te opet natrag sve na vrat na nos.</s><s>U pekarnici kupi hljebac, metnu ga pod pazuho, te onako otkidajući i mećući u usta kao šećer, krenu na Podvelež.</s><s>Najviši zvjezdan upekao, upravo u tjeme, a Avdo se na skok penje na Kričane.</s><s>Žurio se da vidi šta radi Muša i kako je posao išao kroz ovo dva-tri dana, što je on bio u zatvoru.</s><s>Avdo se bio dao sve o sve svomu poslu, u njemu je živio, a shvaćao ga sasma ozbiljno, te ga je kroz ovo vrijeme, što je bio zatvoren, najviše i jedino pekla ta pomisao: da li nije što štetovao.</s><s>Kad bi na to bio pomislio, sav bi uzdrhtao.</s>

<s>Upravo je bilo podne kad je Avdo gore stigao.</s><s>Muša bio za poslom.</s><s>Oko njega se okupilo nešto radnika, koji su netom ručali, a on im dijeli kahvu sve redom.
 – Eto ti oca, Mušane! – reče jedan kad vidje Avdu.</s>

<s>Muša pogleda, skoči, spustiv kraj sebe šerbetnjak i poleti prama njemu.
 – Šta, jako sada, bâbo? – upita ga Muša.
 – Evo! – brzao je Avdo, ne imajući kada ni da se, štono riječ propita za zdravlje, već odmah poče tražiti da mu kaže kako je išlo s poslom, je li mogao sve sam podmirivati.</s>

<s>Muša mu nije mogao sve ispripovidjeti, dok je bilo blizu ljudi, već su odgodili tamo za oko sat dva po podnevu, kada o onoj najvećoj žezi polegne svijet malo na odmor.</s>

<s>Kad njih dvojica ostadoše sami, Avdo sjede pod daske u hlad.
 – Evo! – reče Muša, izvadiv kesu iz njedara.</s><s>Ovoliko sam pazario, a ima nešto i veresije.
 – A što si davao na veresiju?</s><s>Tko će upamtiti koliko je tko dužan? – malo ga prekori Avdo.
 – E, ama ja sam bilježio! – odvrati Muša i zacrveni se u licu, kao kad se tko nečega stidi.
 – Šta, bolan, koji ti je đavo bilježio, a koji će ti opet štijati?</s>

<s>Već se i Muša malo uozbiljio, a bio je u neprilici, jer se je češao za uhom, dok je drugu ruku bacio straga po pasu.
 – Čuješ li, tko ti je bilježio?
 – Ja!</s><s>Muša se opet zacrveni.
 – Ti, a kako?
 – Evo na! – izvadi Muša još premotanu hartiju iz njedara, koja je bila prilično ispunjena velikim, nespretnim brojevima i imenima.
 – Otkuda tebi to? – skupi se Avdi koža među očima.</s>

<s>Muša se stidio kazati, a kano da se je i bojao da je nešto naučio "vlaške" jazije.</s><s>Po cijele dane sjedeći gore, dopovezao ga se jedan vojnik, koji je govorio hrvatski kao i Muša da će ga naučiti čitati i pisati, jer da će mu to valjati.</s><s>Malo-pomalo, nešto danas, nešto sutra, Muša se je bio lijepo uputio – ama sve je krio od oca, jer se je bojao da ga što ne prekori.</s><s>Nu sad mu je u kratko rekao.
 – Be aferim herifu, tako valja!</s><s>Još moreš postati skrivan! našali se Avdo, istresajući gotovinu iz kese preda se da ju broji.</s>

<s>Avdo je bio zadovoljan s pazarom, te je veoma veseo bio čitavo popodne, kao da nije ni bio u zatvoru.</s><s>Svojim debelim, katkada kao iscijepanim glasom popijevao je, da su se njegove mušterije upravo čudile kako je to njihov "trgovac" tako veseo.</s><s>Malo bi kada takov bivao: obično je uvijek bio više šutljiv.</s>

<s>Pred večer malo ranije nego inače krenuše s Podveleži doma.</s><s>Potjerali magare pred sobom, Avdo prebacio štap preko vrata i o nj objesio ruke.</s><s>Uželio se svoje kuće, u kojoj će se evo tek treću večer lijepo odmoriti i odahnuti dušom.</s><s>Čim je došao doma, umio se od prašine, presvukao se, pa s Mušom sio za ibrik kahve na avliji u jednom uglu, dok mu je žena gotovila večeru.</s><s>S Mušom se razgovarao lijepo, kao s kakvim drugom u trgovini, o poslu, te kako će sutra moći u čaršiji da potplati svu veresiju, i još da mu ostane koja čista para.
 – E, ama Alaga, Alaga! – omahnu Avdo nekoliko puta glavom, priklopiv kapke na očima, a podignuv obrve.</s><s>On nam je prijatelj – Bog mu naplatio!
 – Pa da znaš, kako mu je žao bilo, kad sam mu onu večer kazao da si u zatvoru!
 – Znaj, Muša, dobro, tko je Alaga, pa mu nosi svaku čast!</s>

<s>Avdo nije mogao dočekati nedjelje, tako mu je bilo, da što prije isplati onima, od kojih je uzimao kahvu, šećer i druge stvari.</s><s>U nedjelju mu je to zgodno, jer se u svetke s Podveleži mnogi raziđe tko kuda, a najviše u grad, da se malo prođe i proveseli.</s><s>U nedjelju se izjutra čisto obukao, navukao na se iskrpljene šalvare, opasao se zelenim pasom, natakav stare postule, a u rupcu za pasom ponio pare.
 – Muša!</s><s>Napoj kulaša – tako su zvali oni svoje magare – i metni preda nj da grize! – reče kad pođe.</s>

<s>A Avdo se je silno brinuo za svoje magare.</s>

<s>Već rano nedjeljom po čaršiji vrvio svijet.</s><s>Dućani se pootvarali, a berbernice pune ljudi, koji čekaju da se obriju.</s><s>Po krčmama se sastali skupovi ljudi, te piju rakiju i na vas glas razgovaraju i šale se, da se čuje daleko i izvan krčama.</s><s>Gdje su zanatlijski dućani, onuda ispred njih šegrti polijevaju vodom ili dućane izmotavaju, dok opet kao mrav svijet se zgrnuo na Đeriz i Kanaru.</s>

<s>Avdo je išao ponajlak.
 – O nazdravlje, Avdo! – javi mu se netko otraga kad je izlazio na Đeriz, pa da će prema staroj ćupriji.</s>

<s>Avdo se okrenu i vidje Alagu.
 – Uranio, podranio, Alaga! – pozdravi ga Avdo.
 – Kad su te pustili, bolan?
 – Jučer!
 – Neka, neka!</s><s>A kud ćeš sada, imaš li posla?
 – Valja mi podmiriti trgovce što prije, pa da opet uzmem štošta.
 – Pa taman.</s><s>Već kad to svršiš, potraži me ovdje u čaršiji, ili bolje, dođi u mene malo da se nešto s tobom razgovorim.
 – Hoću, Alaga! – primi Avdo i pođe svojim putem.</s><s>Avdo je ostao sve do podne u čaršiji, a tek kad je bilo pod večer odmah po ahšamu, kad je otklanjao, pođe Alagi, kako mu je bio i obećao.</s><s>Alaga je bio upravo u dnu sokaka pa gledao i tamo i amo cestom, a iz čibuka dimio.
 – Ahšam hair olsun, Alaga! – pozdravi ga Avdo.
 – Allah raziolsun!</s><s>Ha dobro mi došao!
 – Evo!
 – I neka si mi došao!</s><s>Baš sam htio da se malo s tobom razgovorim.</s><s>Hajdmo ovamo malo uz duvar!</s>

<s>Obojica pođu, Alaga prvi, a za njim Avdo.</s><s>Alaga čučnu uz harem, da se je leđima o duvar opro, a Avdo pak okrenuo se onako prama njemu da je mogao gledati i na cestu.</s><s>Alaga na koljena naslonio ruke, a Avdo jednu metnuo u krilo, dok je drugom mimo koljena birao piljke i bacao ih.
 – Znaš li, Avdo, što sam te zvao?
 – E?
 – Kaži mi, kako ti ide posao?
 – Dobro, lijepo, ne mogu se potužiti.
 – A kako bi bilo da ti svoj posao još malo bolje urediš?</s>

<s>Avdo ga čudno pogleda.
 – Ama jest!</s><s>Vidiš – nastavi Alaga, mašući čibukom, kako je koju riječ izgovarao – nezgodno ti je svaki dan dolje-gore na Podvelež.</s><s>Pa eno što ti se onomadne dogodi s onim vlaščetom.</s><s>Već što ti ne bi sastavio gore nekoliko dasaka i uredio kô jedan dućan, pa smjestio u nj i drugih stvari, neka ima...</s><s>Muša bi ti mogao gore ostati ili ti, svejedno, pa tamo i noćevati...</s>

<s>Avdo, kako je pogledao Alagu, nije više s njega pogleda skinuo, već u nj zurio nepomično, a uz to se onom jednom rukom igrao piljcima.
 – Dina mi... – zakrenu Avdo glavom, kao u mislima.</s><s>Ne veliš, dina mi, loše, Alaga!
 – Gore bi ti u dućanu mogao ostati Muša, a ti bi mogao pričupiti za kakav posao amo dolje u varoši.
 – Jest, jest – a reć' ću ti pravo, pomišljao sam i sâm često na to, ama se ne može.</s><s>Iznosilo bi mi veliki trošak, a nemam!
 – Ništa, ništa, ja ću ti džanum, pozajmiti.</s><s>Jedno hiljadak groša a? – moglo bi te iznijeti!
 – Ehe, i kako!
 – Pa dobro, evo ja, a ti sa srećom da ti bude, pa kad mogô, onda mi i vrati!
 – Baš ti hvala, Alaga, na prijateljstvu! – zahvali Avdo, metnuv ruku na prsi.
 – Ništa, ja tebi kô i bratu, a brat si mi turčin!</s>

<s>Dobar se mrak uhvatio, te se cestom vide samo kao sjene, kad ljudi prolaze.</s><s>Gušći se i crnji mrak spustio među pećine, kuda teče Neretva, koja sada jače i bučnije šumi negoli po danu.</s><s>Na stotine prozora udara svjetlo svijeća, a nebo se nadvilo vedro i zaiskrilo tisućama zvijezda.</s><s>Cestom odjeknu još po katkad nečiji koraci ili kakov glasniji razgovor.</s><s>Inače sve mirno.
 – Hajdemo! – diže se Alaga. – Pa nemoj ti još, Avdo, ići.</s><s>Sjest ćemo malo u mene.</s><s>Doći će mi dva-tri na sijelo.</s>

<s>Avdo pristane, ne rekav ni riječi, te pođu uz ulicu pa na vrata.</s><s>Taman oni tu, a već im se netko javi sa dna ulice.
 – O, ti si, Mujaga! – prihvati Alaga. – Hajdemo mi gore sjesti, a oni će ostali i sami znati doći.</s>

<s>Uniđu, sva trojica, pa uza stepenice u onu odaju, što joj pendžeri gledaju u bašču i na Hum.</s><s>Odajna vrata osta nu otvorena, te je svjetlo svijeće padalo i po tavanu, da vide oni, koji još budu došli gdje su.</s><s>Kad god bi se avlinska vrata otvorila, Alaga bi iz odaje izašo na tavan.
 – Hajde, bujrum! – viknuo bi s tavana, a na tavanu se pojavi susjed Muharem-aga.</s><s>Tako jedan po jedan – skupi ih se šesterica, sedmerica.</s><s>Susjedi posjeli po minderima.</s><s>Netko se izvalio uz duvar, netko se naslonio na jastuk, a netko odupro o pendžer i podnimio se.</s><s>Zadimili iz cigaraluka i čibuka, te razgovaraju, a svi se pri razgovoru drže ozbiljno i kao u neku ruku veoma zamišljeno.
 – Biva baš Rusija? – priupita jedan Mujagu.
 – Jest, jest, na Puljičku je izbacila vojsku!
 – Ama jadi ga znali! – tresao je lulom ojedriji, što je sjedio najbliže do Avde.</s><s>Govore opet da se u Srbiji muti, a vele da je bilo u stambulskim novinama, kako je u Skadar došlo trideset tabora, pa, vele, da su tamo pozvali i Fortu...
 – Čuj, čuj! – diže Alaga kažiprst iznad sljepoočice.</s><s>Istina je, i ja sam danas saznao u čaršiji, kako je Forti došla knjiga da ode na Novi Pazar.</s><s>Bit će nešto u stvari.
 – Šta?</s><s>Forti? – svi upitaše kao u jedan glas.</s>

<s>Nasta mala šutnja.</s>

<s>Avdo se skupio zadnji onamo prama vratima te slušao šta se susjedi razgovaraju.</s><s>Katkad bi samo mahnuo glavom i digao dlan, kao da mu je nešto čudno ili nejasno.
 – Ima, vallahi, nešto, pa šta bilo! – tihim a važnim glasom potvrdi Alaga.
 – Evo, neka kaže Mujaga šta je čuo...
 – Pomozite mi reći! – potegnu Mujaga niz jedan brk, gledajući u svijećnjak.</s><s>Kako i znate, do mene u drugoj kući stoji jedan kapetan.</s><s>Jučer ona njegova žena kazivala, biva, u nas doma, da će joj onamo njezin gospodin ići nekud na vojsku, jer da se boje Turaka.</s><s>Pa onda je pitala moje stopanjice bi li ih ona obukla u naše haljine i sakrila, ako bi došla turska vojska.
 – Ima tu nešto, a neće nas naš car s lake ruke ostaviti!
 – A, Avdo, ima li tamo kakva glasa? – upita ga Alaga.</s>

<s>Avdo se nije nadao upitu, a nije znao ništa da odgovori, već saže samo ramenima, kao da je htio reći da ne zna ništa.
 – Adžeba! što li se oni gore na Podveleži utvrđuju?</s><s>Aa?</s><s>Nije to samo onako! – okrenu se onaj s pendžera.
 – Besposlice! – progunđa Avdo preda se, te se diže.
 – Kuda, Avdo? – upitaše ga svi.
 – Posao me sutra čeka, a valja mi raniti!</s>

<s>Pozdravi ih i iziđe.</s>

<s>Ostali su još dugo ostali i razgovarali se o ratovima, te šta će sve biti.</s><s>Pretresali cijeli svijet, mjerili sve vojske, a tek kasno, u kasnu noć oprostiše se od Alage, koji za njima zamandali vrata.</s><s>Alaga se i opet povratio u odaju i sio pred pendžer prama Humu.</s><s>Sve je pretresavao u glavi, o čemu se je večeras govorilo, te je i on kao i svi oni drugi bio tvrdo uvjeren da se nešto sprema, a što je najglavnije, da će se onda u Bosni i Hercegovini opet dogoditi promjene, i da će se vratiti turska uprava.</s>

<s>S Huma su se javljali gavranovi i sove, a iz bašče cvrčci i ptice s grana, što se je razlijegalo tihom, mrtvom noći kao tajni glasovi.</s><s>Tek kad je svijeća dogorila do kraja, Alaga se probudi iz misli, te pođe na počinak.</s>

<s>Rječnik</s>

