Magareće godine (XXVIII glava)
<s><Magareće godine</s>

<s>Jednom, dok sam osamljen lutao kroz prezrele suncokrete iza konvikta i nejasno osjećao kako nekog moram jako, jako voljeti, iza ograde me viknu ženski glas: – Ej, pjesniče!</s><s>Digoh glavu iznenađen.</s>

<s>Iza plota je virila Zora Kutić i veselo mi mahala. – Pjesniče, dođi ovamo!</s><s>Prišao sam još uvijek pomalo zbunjen.</s>

<s>Zora me zovnu pod orah u svojoj bašti, pa kad sjedosmo na prostrto ćebe, ona radoznalo upilji u mene. – Ti pišeš pjesme, je li?</s><s>Čitala sam u spomenaru Zore Tanković. – Pišem – priznadoh sa stidljivim ponosom.</s>

<s>Zora se uozbilji i uzdahnu. – A meni nećeš da napišeš, onako nešto, lijepo pa fino, pa da bude žalosno kad se čita. – Pa ti nisi ni tražila.</s>

<s>– Ih, kako nisam!</s><s>Ti se samo igraš tamo po vašem dvorištu, a i ne gledaš ovamo.</s><s>Ja sam čekala, gledala.</s><s>Ona lukavo-tužno upilji u mene, a ja... učini mi se da sam čitavo jutro baš o njoj mislio.</s><s>To ja nju oduvijek volim, nikog više na ovome svijetu.</s>

<s>– Hoćeš i meni jednu da napišeš? – najzad upita ona i svojim gipkim prstićem pritisnu moj kažiprst položen na ćebe.</s>

<s>– Imam i ja spomenar.</s><s>Od njezina dodira meni sva ruka planu, prostrujaše mi sve do ramena golicavi mravi, prsti mi se istopiše od milja i najzad ostade samo ono malo srećno mjestašce pritisnuto njenim prstom.</s><s>Tu sam bio sav bez ostatka. – Hoćeš li, a? – upita ona još jednom i ponovo bocnu moj kažiprst</s>

<s>. – Hoću, daj! – promucah ja.</s><s>Opet se popeh na svoje staro skrovište na tavanu i sjedoh pisati.</s><s>Pred očima mi je neprestano lebdjela Zora Kutić, mila, podsmješljiva, puna molbenog iščekivanja.</s><s>Pisao sam za nju, samo za nju, iskreno i od srca.</s><s>Kad je pjesma najzad bila gotova, ponovo je pročitah i sav blažen zatvorih spomenar. – Nek vidi da je volim, jedino nju, za čitav život!</s><s>"A Zora Tanković?! – šapnu mi neki zao duh.</s>

<s>– Zar i za nju nisi isto ovako pisao, na istom ovom mjestu?!" Zora?</s><s>Pa jeste... pisao sam, ali... činilo mi se da je to bilo davno, vrlo davno... sve je to izblijedjelo i zamaglilo se pred obješenjačkim pogledom Zore Kutić, iščezlo pod onim njenim prstićem kao pod čarob-nim dodirom madioničareva štapa.</s><s>"A znao si kod Zore Tanković ići na ručak, tamo si carski krkao i bio spreman da se ženiš njome! – korila me je moja nemirna savjest.</s><s>-Šta bi ti sada kazali njen tata i mama?" Sjećanje na taj ručak kod Zore istinski me ožalosti.</s><s>Kako sam samo tako prevrtljiv, kako li brzo sve zaboravljam.</s><s>E-eh, pjesniče, zar baš tako, već u početku?!</s><s>Bio sam istinski zbunjen i ožalošćen, ali nisam znao da nađem izlaza iz svega toga.</s><s>Jeste, volio sam Zoru Tanković, ali sad, evo, volim i ovu drugu Zoru.</s><s>Volim, bogami!</s><s>Kad joj donesoh spomenar, Zora Kutić čitala je moju pjesmu sva ozarena, široko otvorenih očiju, a onda pociknu, pljesnu rukama, i – cmok, cmok! – dvaput me strelovito poljubi i uzviknu: – Najslađa kućo!</s><s>Nisam još ni došao do sebe, a ona je već bila na nogama sva uzvitlana i lepršava. – Idem da je pročitam sestri!</s><s>Zdravo! – Hoćeš sjutra doći ovdje? – viknuh za njom.</s>

<s>Ona, već zakrećući iza ćoška ljetnje kuhinje podiže golišavu ruku, poigra prstima na pozdrav i dobaci:</s>

<s>– Doći, doći!</s><s>Voli Zora kuću!</s>

<s>Dugo sam zurio u onome pravcu gdje posljednji put bljesnu njezina zanjihana haljinica.</s><s>Osvijestih se tek onda kad mi s drveta, pred same noge, pade jedan prezreo orah.</s><s>I nesvjesno ga uzeh u ruke i rastužen krenuh kući.</s>

<s>– Hajdemo, kućo!</s><s>Sjutradan, čim je završen čas učenja, već sam bio pod Zorinim orahom.</s><s>Čekao sam je i čekao, a kad već izgubih svaku nadu, odnekle naiđe njezina mlađa sestra, vižljava curica, i odmjeri me radoznalo i podozrivo.</s>

<s>– Ti si onaj što sastavlja pjesmice?</s><s>Čekaš Zoru?</s>

<s>– Da, ovaj... rekla je da će biti ovdje.</s><s>Djevojčica poskoči na jednoj nozi i kao da sasvim slučajno istrese odgovor iz usta:</s>

<s>– Ona nije tu...</s><s>Otišla je da šeta s Košutićem... onim što vježba u "Sokolu".</s>

<s>– Otišla?!</s><s>Bio sam razočaran, prevaren, do nogu potučen.</s><s>Kako to ona tako: rekla, a sad otišla s drugim?</s><s>Izgubi se nekud i ona mala, njezina sestra.</s><s>Osamljen i pust, digoh pogled uz krošnjat stari orah.</s><s>I gore je sve bilo mirno i pusto.</s><s>Ništa da padne, bar za utjehu.</s><s>Krijući se od svojih drugova, krenuo sam da šetam sam samcat prohladnim predvečernjim ulicama.</s><s>Išao sam tako nasumce nekih pola sata kad odnekle s visine, kao s neba, guknu poznat glasić:</s>

<s>– Oho, kuda će to naš pjesnik?</s><s>Digoh glavu, iznenađen i obradovan.</s><s>S prozora prvog sprata biserno se smješkala na mene Zora Tanković.</s><s>Valjda me je samo srce, i nesvjesno, dovelo pred njenu kuću. – Aha, uhvaćen si!</s><s>Kuda ćeš to, tako sam? – Nikud.</s><s>Nemam se s kim šetati – odgovorih neveselo. – Vidi ga samo!</s><s>A imaš kome, tamo u drugom razredu, pisati pjesme u spomenar. – Eh, ti – namjerno odvratih ja.</s>

<s>– Pisao sam ja i Jovi Skandalu, pa šta! – Dobro, dobro!</s><s>Pričekaj me samo u aleji kod malog mosta, eto mene za pet minuta.</s><s>Bogme ćeš mi platiti!</s><s>Ja sve mislim, on je samo moj pjesnik...</s>

<s>– Da, tvoj sam, samo tvoj! – šaputao sam primičući se mostiću na kanalu, nesrećan zbog Zore Kutić, žalostan zbog svojih drugova, koji se sad negdje bez mene igraju, tužan zbog Zore Tanković, voljene djevoj-čice, koju sam bio iznevjerio.</s>

<s>– Grdi me samo, imaš ti pravo! – priznavao sam joj u sebi i zbog nečeg su mi suze same navirale na oči.</s>

<s>– Drugovi moji, Baja, Hamide, Krsto, Dulikane, zašto večeras nemam volje da se igram s vama, zašto čekam Zoru i zašto sam uopšte tužan zbog djevojčica kad nikada dosad nisam za njih mario?</s><s>Tako sam, osamljen, plakao u sjenci prastarog platana i ne znajući da sam s tim prvim bezrazložnim suzama prestao da budem dijete.</s>

<s>Postao sam dječak, pravi dječak, uznemiren i kolebljiv, na izlazu iz prevrtljivih i svojeglavih magarećih godina.</s><s>Zamukle su puške po Bihaću.</s><s>Zgaraju se posljednji požari, a na pijaci, s druge strane Une, već tutnji "kozaračko kolo".</s><s>Krajišnici slave pobjedu.</s><s>Stojim s Bajom pred mračnim zamrlim konviktom.</s><s>Oba smo zamišljeni, utonuli u sjećanja. – Braća Mandići izgiboše prošle zime na Lapcu – javi se odjednom Baja.</s>

<s>– Ni mrtve ih nisu prepoznali koji je Ranko, a koji Branko.</s>

<s>– Krsto je diverzant negdje na Kozari – dosjetih se ja.</s>

<s>– Nekad je razapinjao i rušio naše krevete, a sad minira švapske vozove.</s>

<s>– A Smrdonja je oficir u četničkom štabu, drži vezu s Talijanima – reče Baja.</s>

<s>– Tome sam se i nadao.</s><s>Hamid je, znamo, partizan, De-De-Ha partizanski intendant (uvijek je taj blizu kuhinje!), a za ostale još uvijek ne znamo gdje su.</s><s>Možda ćemo jednog dana, u nekoj partizanskoj koloni, prepoznati još koga konviktaša.</s><s>Baja večeras ipak ima razloga da bude veseo.</s><s>Pored njegovog voljenog "jarca", sveg izgrebenog u borbama, koči se još jedan top protivkolac, nov novcat, zaplijenjen u Bihaću. – Ovoga starog zovem "Jarac", a kakvo ime da dam ovome novajliji? – brine se Baja.</s>

<s>– Hajde, pjesniče, pomozi, ti si u tome vještiji.</s><s>Mislio sam i mislio, a onda mi nešto sinu u glavu.</s>

<s>– Znaš, Baja, kako ćeš ih krstiti: u čast braće Mandića koji su junački poginuli, nazovi topove "Ranko" i "Branko".</s><s>Baja se trže, a onda baci pogled na svoja oruđa, i tužno se nasmiješi.</s>

<s>– "Ranko" i "Branko?" Dobro, vrlo dobro, to su prava imena za njih.</s>

<s>S druge strane Une čula se pjesma i trupkanje kola, a mi smo sjedili, ćutljivi i sjetni, na stepeništu zamrlog đačkog doma.</s><s>Šta ćeš, nismo više djeca, izašli smo iz vratolomnih magarećih godina, odrasli smo, ratujemo.</s><s>Zbogom, bihaćke djevojčice, nekadašnje naše drugarice iz školskih klupa!</s><s>Čekajte strpljivo pod prastarim platanima, možda će se neki od nas i vratiti s dalekih bojišta...</s>

