Boje i mirisi (Ćatić)/II
<s><poem>
Zašto me pitaš koje volim boje
I kakav miris najviše mi prija?</s><s>Ti znadeš, Niđar, miris duše tvoje,
Da moju dušu nektarom opija.</s>

<s>On nevinošću bijelog lijera diše,
Najljepše pjesme u mom srcu budi
I grešne misli iz duše mi briše
K'o sveti dašak hurijskije' grudi.</s>

<s>A boja rujna i blijedo-nujna
Najdraža mi je.</s><s>Ti znaš zašto, je li?</s><s>Jer lice moje bl'jed je listak sveli,</s>

<s>Što jesenska ga ispi magla siva -
A tvoje lice - ružica je rujna,
Što proljeće je i mladost cjeliva... </poem></s>

<s>Musa Ćazim Ćatić</s>

