Proljetni soneti (Ćatić)/I
<s><poem>
Vihora i leda minulo je doba:
S boštvom života, boreć se, je pala
Kraljica smrti, što je zemlji slala
Sablasti, bijese i mrtvilo groba.</s>

<s>Sad svuda život elizejski buji:
Stabla šumore k'o struna na liri
I zefir, cvijeću popjevajuć, piri
I cvrčak cvrči i roj pčela zuji.</s>

<s>Potoci glasom metalnim žubore:
Pjesnik - slavuju sa drobnoga kljuna
Pjesmice kaplju.</s><s>Razl'ježu se gore.</s>

<s>Hej, c'jela Narav zapeta je struna,
Na kojoj Sunce veličajno sklada
Himnu ljubavi: veselja i nada!...</poem></s>

<s>Musa Ćazim Ćatić</s>

