Magareće godine /XII glava)
<s>Negdje sredinom nedjelje upitasmo Baju koliko je ključeva sakupio, a on se samo trže kao iza sna i pogleda nas kao da nas prvi put vidi na ovome svijetu.</s>

<s>– Kakvih ključeva?</s>

<s>– Pa onih, brate... znaš – poče da uvija De-De-Ha, jer baš u tome trenutku kraj nas promače Bobo Gica.</s>

<s>– Onih, kojih? – sneno promrmlja Baja.</s>

<s>– Šta ti tu pričaš?</s>

<s>– Pa zar nisi pristao da ukrademo crnu knjigu?</s>

<s>– Aha, to si ti, De-De-Ha! – prenu se Baja.</s>

<s>– Pa jeste, jeste, pristajem.</s><s>Hoćemo, ukrašćemo.</s><s>Tek što to izreče, Baja se okrenu od nas i pođe sam niz dvorište.</s><s>Jedan obješenjak, đak drugog razreda, ispade odnekle iza ćoška, iskezi se na njega i viknu, onako u trku:</s>

<s>– Baja, oko kuće laja'!</s><s>Baja se samo malčice trže, pođe rukom za svoj čuveni "tefter", a onda nekako sažaljivo pogleda za malim Ličaninom, koji je već zamicao iza svinjca i odmahnu kao da kaže:</s>

<s>– Idi, dijete, šta ti znaš.</s><s>Mi se u čudu zagledasmo.</s>

<s>– Ma šta je ovo našem Baji, brate slatki, da nije bolestan? – upita Hamid Rus.</s>

<s>– Možda i jest – dočeka De-De-Ha.</s>

<s>– Sinoć na večeri samo uzdiše i gleda preko tanjira.</s><s>Onako u šali ja mu ukradem komad mesa, a on kao da i ne vidi.</s><s>Ja, opet u šali, i pojedem ono meso, a on opet ništa.</s>

<s>– I tako se ti u šali najede! – dobaci Krsto Buva. – Bogami prilično – priznade De-De-Ha.</s>

<s>– A da on, kojom srećom, nije naumio da nas izda pa ga sad muči savjest? – upita jedan od Mandića</s>

<s>– Možda baš zbog toga ovih dana bježi od nas – dodade drugi Mandić.</s>

<s>– Ne bih ja to rekao – odmahnu glavom De-De-Ha.</s>

<s>– Vas dvojica ste novaci, ne poznajete još dobro Baju, a ja sam s njim već treću godinu.</s>

<s>– Ma da mu nije neko bolestan, možda ona njegova tetka? – upita osjetljivi Hamid Rus.</s>

<s>– Jok, ona je čvršća od bihaćke Kule! – uzviknu De-De-Ha.</s>

<s>– A da nije... ovaj, ko ono Baji plaća internat? – Crkvena opština.</s>

<s>– Pa da se nije razboljela ta njegova crkvena opština? – opet će dobri Hamid.</s>

<s>– Idi bestraga! – viknu De-De-Ha.</s>

<s>– Kako se crkvena opština može razboljeti?</s>

<s>– Pa šta ja znam, ja sam musliman – pravdao se Hamid.</s>

<s>– Eh, šta ti znaš – gunđao je De-De-Ha.</s>

<s>– To je isto kao da kažem da se u Bihaću razboljela uprava vodovoda.</s>

<s>– Pa mjesto vode potekla rakija! – dobaci Krsto Buva.</s>

<s>– Ej, kud mi ovo skrenusmo? – javi se jedan od Mandića.</s>

<s>– Počeli s Bajom, pa završismo u rakiji.</s><s>Bolje će biti da mi vidimo šta je to s njim, jer inače propade plan sa crnom knjigom,</s>

<s>– Ma da se on nije uplašio, pa se sad izvlači? – upita Hamid Rus.</s>

<s>– Bi l' to moglo biti? – javi se jedan od Mandića</s>

<s>– To ne znam – slegnu De-De-Ha ramenima.</s>

<s>– Svak se može prepasti.</s>

<s>– Pa šta sad da radimo? – zabrinu se Hamid Rus.</s>

<s>– Bez Baje se ne ulazi u ovako opasan posao.</s>

<s>– A bogami ni s Bajom dok se ne vidi šta to on misli – reče oprezni De-De-Ha.</s>

<s>– Tako je, tako! – potvrdiše oba Mandića.</s>

<s>– Znate šta! – poskoči živahni Krsto Buva.</s>

<s>– Hajde da ja ovih dana neopazice pratim Baju i da vidim šta to on radi i s kim se sastaje.</s><s>Vidite li da se on svaki dan, po podne, nekud izgubi.</s>

<s>– Bogami, baš izgubi, ja se tek sad prisjetio – prenu se De-De-Ha.</s>

<s>– Hm, ovaj, nekako mi nije baš najljepše uhoditi svog druga – namršti se Hamid Rus.</s>

<s>– Ali ako nam o glavi radi, nije nam on više drug – protumači jedan od Mandića.</s>

<s>– Onda da ga uhodimo zbog toga i da utvrdimo je li nam drug, pa ako jeste, mi ćemo prestati – predloži drugi Mandić.</s>

<s>– Tako već može – pristade Hamid Rus.</s>

<s>– Ma da vi mene poslije toga ne prozovete Krsto "Uhoda?!" – prepade se Krsto.</s>

<s>– Ne boj se, nećemo! – povikaše svi uglas.</s>

<s>–Dobro, onda pristajem.</s>

<s>Još toga istog dana, poslije ručka, čim Baja iščeznu po svom tajanstvenom poslu, nestade nekud i našeg Krste Buve.</s><s>Sjedio je zajedno s nama, brbljao kao i obično, a kad se u jednom trenutku De-De-Ha okrenu da ga nešto upita, riječ mu ostade navrh jezika i on ostade onako otvorenih usta, glup i nijem kao velika riba.</s>

<s>– Pazi, nema ga!</s><s>Svi se okrenusmo prema Krstinu mjestu na kraju klupe i začuđeno se zagledasmo.</s><s>Sjaj njegova prćastog nosa i veselih očiju još su lebdjeli u vazduhu nad njegovim sjedištem, ali – njega više nije bilo.</s>

<s>– Iščezao, zaista – reče jedan od Mandića i u nevjerici pipnu prstom Krstino prazno mjesto.</s>

<s>– Sad ga vidiš, sad ga ne vidiš! – Kladim se u dva doručka da će taj još danas doznati kud nam se to gubi naš Bajo – uzviknu De-De-Ha, ali ga jedan od Mandića istog trenutka poklopi:</s>

<s>– Dok je god crne knjige u životu, ti nećeš dobiti doručka.</s><s>Kladi se u nešto drugo.</s>

<s>– Uf, crna knjiga! – puhnu Dule i u ljutini zgužva svoju rođenu bilježnicu za matematiku.</s>

<s>– Pojeo bih je bez bibera i soli, čak i s tvrdim koricama.</s>

<s>S kakvim li smo samo nestrpljenjem očekivali Krstin povratak i šta li smo sve radili da utucamo vrijeme do njegova dolaska!</s><s>Ponovo smo pregledali sve svoje zadatke za sjutrašnji dan, isprišivali pootkidanu dug-mad na kaputima i košuljama, očistili cipele, pa se čak, bez ikakve potrebe, po drugi put umivali, što je za nas bila prava rijetkost i čudo neviđeno.</s><s>To smo samo, po prefektovu naređenju, morali po drugi put raditi onoga dana kad je u konvikt dolazio pravoslavni vladika, a i tada nas je pola zabušilo.</s><s>Odjednom, iznenada, Hamid Rus đipi na noge i sunu prema prozoru.</s>

<s>– Evo ga!</s>

<s>Poskakasmo za njim, ali – preko dvorišta je dolazio samo Baja.</s><s>Išao je nekako lako i zaneseno kao da plovi iznad zemlje, a lice mu sijalo i žarilo kao nikada dotad.</s>

<s>– Gle ga, uljem se namazao – začudi se dobrodušni Hamid.</s>

<s>– Sija se kao mjesec.</s>

<s>– Ne, ne, on to blista od sreće, od zadovoljstva – poučno primijeti jedan od Mandića.</s>

<s>– Sigurno se dobro naklopao na Dedića šljivi – uzdahnu De-De-Ha.</s>

<s>– Neće to biti – sumnjičavo primijeti drugi Mandić.</s>

<s>– Da se najeo šljiva, on bi se smješkao i gladio trbuh, a vidiš li ga sad gleda nekud uvis i kao da šapuće.</s>

<s>– Ta valjda ne broji oblake! – ljutnu se Dule, a Hamid Rus, kao da se nečeg prisjetio, upita zabrinuto:</s>

<s>– Brate slatki, postaju li ono oblaci od kiše ili kiša od oblaka, šta ono juče reče profesor?</s>

<s>Njegovo pitanje ostade bez odgovora, jer toga istog trena iz visokih suncokreta u bašti ispade četveronoške nešto tamno i šmugnu iza svinjca.</s>

<s>– Krsto! – dreknu De-De-Ha.</s>

<s>– Ma ono je nešto na četiri noge, valjda krmče – posumnja Hamid, koji je nepoznatu priliku smotrio samo krajičkom oka.</s>

<s>– Bogami nije, nego Krsto – potvrdi jedan od Mandića.</s>

<s>– To se on sigurno četveronoške prikradao za Bajom.</s><s>Hajdemo tamo.</s><s>Ispadosmo u dvorište i u gomili projurismo kraj Baje a da nas on gotovo i ne primjeti.</s><s>Prođe kraj nas kao mjesečar, zanesen i sav blažen.</s>

<s>– Bogami, ovaj se najeo bunike! – promrsi De-De-Ha.</s><s>Krstu Buvu nađosmo iza svinjca nešto mnogo zamišljenog.</s><s>Kad nas ugleda, on samo počeša nos i, sjedeći onako na travi, mudro se zagleda preda se i reče:</s>

<s>– Žalim sve četvoronožne životinje.</s>

<s>– Gle ga sad!</s><s>A zašto to? – upita Dule.</s>

<s>– Uh, sad sam tek vidio kako je teško ići četveronoške dok sam se šunjao za Bajom.</s>

<s>– O njemu ti nama pričaj, mani se četvoronožaca! – nestrpljivo upade jedan od Mandića.</s>

<s>– Kazuj šta si vidio – dočeka drugi Mandić.</s>

<s>Krsto uvuče glavu među ramena kao da se od nečega krije, zažmiri i reče:</s>

<s>– Prosto mi nećete vjerovati, znam unaprijed.</s>

<s>– Kako da nećemo, brate slatki, samo ti pričaj ! – dočeka Hamid Rus i od velike radoznalosti obliznu se kao da očekuje tepsiju baklave.</s>

<s>– Ma to je... to je...</s><s>Ih, bogami ne znam ni kako ću početi.</s>

<s>– Udri od početka! – viknu De-De-Ha.</s>

<s>– Lakše bi mi bilo početi da me pitaju istoriju – uze da se kune Krsto – jer ovo ti je čitava jedna istorija.</s>

<s>– Ma šta li će to biti, brate slatki? – zabranu se Hamid Rus.</s><s>De-De-Ha poče nestrpljivo da se vrpolji i ratoborno navuče obrve.</s>

<s>– Čuješ ti, Krsto, il' počinji tu Bajinu istoriju, il' će se sad odigrati jedna istorijska bitka u kojoj ćeš ti poginuti.</s>

<s>– A u knjigama će poslije pisati: "U velikom boju kod svinjca hajduk Dule ubio je slavnog četveronošca Krstu Buvu" – dodade Ranko Mandić.</s>

<s>U neprilici, Krsto stade da se češe iza vrata.</s>

<s>– Ma čujete, to je čak pomalo nezgodno da se priča ovdje, iza jednog prostog svinjca.</s>

<s>– Šta, da se Baja nije možda posvetio? – zinu Hamid Rus.</s>

<s>– Gdje si ti vidio sveca sa giviktom u džepu? – podrugnu se Branko Mandić.</s>

<s>– Kakav posvetio!</s><s>To je nešto još mnogo čudnije – poče da priča Krsto.</s>

<s>– Prosto nisam vjerovao svojim očima, ušima i nosu.</s><s>Čujte samo!</s><s>Zbismo se u gomilu, u svakog uvo od pola metra.</s>

<s>– Drugovi, Baja se zaljubio! – opali pripovjedač.</s><s>Svi se trgosmo kao da puče top i zabezeknuto upiljismo u Krstu.</s><s>Hamid Rus čak porumenje kao djevojčica.</s><s>De-De-Ha izvali začuđeno:</s>

<s>– Lažeš!</s><s>Otkud on to zna?</s><s>To se radi samo u višim razredima.</s>

<s>– Bogami jeste.</s><s>Čitav sat sjedio sam u onim visokim koprivama za ogradom Kutića bašte i sve čuo – poče da se kune Krsto.</s>

<s>– Evo, gledajte moje noge, sve plikovi od kopriva.</s>

<s>– Pa kako je zaljubljen, u koga? – priupita De-De-Ha i primače se bliže malom obavještajcu.</s>

<s>– U Zoru Kutić, našu komšinicu, onu iz drugog razreda – objasni dječak.</s>

<s>Mene nešto štrecnu u srcu kao da su me prozvali da odgovaram nenaučenu lekciju, a vjerujem da su se i ostali trgli, jer smo se svi kradom ogledali za živahnom ljepuškastom Zorom.</s><s>Gle ti Baje, već se zaljubio, a nama još ni nakraj pameti da se nečem takvom dosjetimo.</s><s>Baš smo prava magarad!</s>

<s>– Pa šta... pa kako to izgleda?</s><s>Kako si pogodio da je zaljubljen? – navali da ga ispituje De-De-Ha.</s>

<s>– Eto tako, odmah se to vidi – poče Krsto. – Stoji Zora u svojoj bašti, uz ogradu, gricka bombonu – krc, krc! – kao miš, a Baja stao s druge strane, znoji se, crveni i sve rukama uvrće jedan kolac u ogradi kao da iz njega cijedi vodu.</s>

<s>– Brate slatki, a zašto radi tu glupost? – ote se Hamidu</s>

<s>. – Šta ja znam, tako to možda treba kad nekog voliš – neodlučno reče Krsto.</s>

<s>– A tek da vidite kako glupo i zbunjeno priča, ih!</s><s>Baš kao De-De-Ha kad ne nauči vjeronauku.</s><s>Dule izbeči oči i nakostriješi se.</s>

<s>– Ostavi ti mene na miru.</s><s>Bolje ti je, kazuj šta je to Baja trtljao.</s>

<s>– Pa, ovaj... sve tako: ja volim da gledam kad si ti u bašti, a kad te nema, ja ne gledam tamo, nego... – Nego na Dedića šljive i orahe! – dobaci De-De-Ha.</s>

<s>– Onda Zora pita hoće li on jednu bombonu, a on kaže da ne može...</s>

<s>– Uh, što laže! – skoči De-De-Ha.</s>

<s>– Pojeo bi pun torbak dok okom treneš.</s>

<s>– Pa možda je nešto bolestan kad ne može čak ni bombone – ustade u obranu Hamid Rus.</s>

<s>– A, ne, ne, ja sam čitao da onaj ko je zaljubljen zaista ne može jesti – objašnjavao je Krsto.</s>

<s>– E, to bi meni trebalo – uzdahnu De-De-Ha. – Ionako me vječito kažnjavaju oduzimanjem hrane.</s>

<s>– I tako – nastavlja Krsto – raspričao se Baja kako po svu noć misli na Zoru, ne može da spava...</s>

<s>– A hrče kao krokodil, ja ga čujem – pobuni se Dule Hajduk.</s>

<s>– Alaj laže, razbojnik.</s><s>Krsto opet stade da mudruje.</s>

<s>– Pa to je, ovaj... u romanima zaljubljeni uvijek pričaju nešto krupno pa da djevojka vidi kako je on voli i kako..</s>

<s>. – I kako se sve to završi? – upita Ranko Mandić.</s>

<s>– Veli, bogme, Baja da će dan i noć gledati na Zorinu baštu i da će joj pisati pismo, a ona se samo krevelji i žmirka.</s><s>A kad se rastadoše, on prođe baš kraj mene.</s><s>Gleda a ne vidi me, čudo jedno.</s>

<s>– Sasvim poblesavio! – kiselo smrsi Dule.</s>

<s>– Već je taj zaboravio i crnu knjigu i naš dogovor.</s>

<s>– Pa šta ćemo sad braćo slatka? – zabrinuto se javi Hamid.</s>

<s>– Tu se nešto mora smisliti – ozbiljno reče Branko Mandić.</s>

<s>– Probaćemo nas dvojica braće da izmudrujemo čime bismo ga razdrmali i dozvali do pameti.</s>

<s>– Požurite samo, jer meni je crna knjiga toliko uzjahala na vrat da samo na nju mislim baš kao Baja na Zoru – iskreno se požali De-De-Ha.</s>

<s>– Ništa ti ne brini.</s><s>Kad mi, braća Mandići, nešto započnemo, uvijek neko nastrada – il' naš neprijatelj, il' nas dvojica.</s>

