Moja ispovijest
<s><poem>
Kako je gadno ulizica biti
I drugom smradne cjelivati stope!</s><s>Kako je gadno, proseć suze liti,
Da tuđi skutovi u njima se tope -
Kako je gadno ulizica biti!...</s>

<s>Kako je nisko nemat' samosvijesti
I u svom srcu ponosa i žara,
Pa tuđim znojem kruh natopljen jesti
Kraj snažnih ruku i umnoga dara -
Kako je nisko nemat' samosvijesti!...</s>

<s>Ja mrzim one, što pred drugim puze
I mrzim liske, što ništa ne rade
I svakog, ko se okiva u uze
Od predrasuda i ko laskat znade
I sve alčake, što pred drugim puze.</s>

<s>I nikad nikom "Pardon" neću reći,
Jer svojim carstvom svojevoljno vladam;
Ja sam otvaram vrata svojoj sreći,
Pa kad uživam, ili kada stradam,
Ja opet nikom "Pardon" neću reći.</s>

<s>Ta za me pero i budak je isto,
Žulj i znoj meni koru hljeba sladi;
Tek nek je čelo otvoreno, čisto
I nek se svjesno i pošteno radi,
Pa za me pero i budak je isto.</s>

<s>Ja samo slavim samosvijest i snagu
Gigantske volje, što brdine ruši;
Vjerujem u se.</s><s>A slobodu dragu
Nosim k'o svetost u srcu i duši -
I slavim samo samosvijest i snagu...</s>

<s>Razume ljudski, ti si boštvo moje,
Pred kojim klečim i molitvu zborim.</s><s>Ja tebi palim tamjan krvi svoje
I tebi samo pred mihrabom dvorim,
Razume ljudski, ti si boštvo moje!...</poem></s>

<s>Musa Ćazim Ćatić</s>

