Pjesnik (Ćatić)
<s><poem>
(Moje će pjesme slijepci čitati,
A gluhi slušati.</s>

<s>Ebu-Tajjib)</s>

<s>Ja nikad n'jesam lažne r'ječi rek'o,
Nit mog je skuta zemski dirnuo kal;
Sa moje lire vječito je tek'o
Božanske pravde i istine val.</s>

<s>Ja nikad n'jesam čovječijeg srca
Uvr'jedit mog'o u životu svom,
Iz moje duše samo ljubav vrca
Vas svijet se grije na srdašcu mom.</s>

<s>U svetom hramu, gdje draga ljepota
S prijestolja zlatnog k'o sunce sja,
Rasla su krila mladog mi života,
U krugu vila rastao sam ja.</s>

<s>I zato ljudi preziru mene
I divljom vikom progone me svud -
I zato mene krasne mrze žene;
Ta ja sam pjesnik - ja sam čovjek lud!</s>

<s>Tijelo su moje bacali po prahu
I moje duše gušili su dah,
Na pamuk vrelu krvcu mi sisahu,
Mlado mi srce cijepajući, ah!</s>

<s>O, braćo ljudi!</s><s>Čemu mržnja ljuta,
Čemu vaš bijes i sav prezir taj?!</s><s>Ta s mog me niko ne odvrati puta,
Moj put je meni što anđelu raj.</s>

<s>Ja n'jesam čovjek sa ovoga svijeta,
Krilati ja sam u slobodi ptić,
U mome letu ništa me ne smeta:
Ni žarki cjelov, nit ognjeni bič.</s>

<s>Ako sam kadgod riječi proti vas rek'o,
Tom kriv je bio vaših gr'jeha kal.</s><s>Sa moje lire vječito je tek'o
Božanske pravde i istine val. </poem></s>

<s>Musa Ćazim Ćatić</s>

