Magareće godine / V glava
<s>Trećeg dana poslije Bajina odlaska novine donesoše opširan izvještaj o velikom okršaju između žandarmerije i odbjeglih razbojnika, i to baš u Bajinom selu.</s><s>U noćnoj borbi na ivici sela poginulo je i ranjeno nekoliko žandara, a po svim znacima ranjen je i jedan od razbojnika, jer su na mjestu borbe, u hajdučkoj busiji, nađene krvave krpe od nečije pocijepane košulje.</s>

<s>– Ih, blago Baji, makar se naslušao pušaka! – zavidljivo smo pričali mi jedva čekajući kad li će se on vratiti iz sela.</s>

<s>Baja se vratio tek peti dan, važan i svečan kao kakav vojskovođa, a zajedno s njim stiže uzbudljiva vijest:</s>

<s>– Tomljenović ranjen i uhvaćen!</s><s>Da stvar bude još zanimljivija, od Baje smo odmah saznali da je hajduk Tomljenović pronađen ranjen u pojati njegove tetke.</s><s>Sluga, govedar, čim ga je spazio u slami, dao je tabanima vatru i odjurio do škole, gdje je logorovala čitava četa žandara.</s>

<s>– Kuku ljudi, puna pojata hajduka!</s>

<s>Pojata je za tili čas bila opkoljena.</s><s>Baja, koji je sve to posmatrao krišom s tavanskog prozora tetkine kuće, opširno nam je pričao čitav taj događaj.</s>

<s>– Braćo konviktaši, da ste samo vidjeli te strahote!</s>

<s>Dva mitraljeza uperena u vrata pojate, deset narednika, sve brkati Ličani, s nategnutim puškama primiču se u polukrugu pojati, a hajduk, sav crn i bradat, ispuzao četveronoške na vrata...</s>

<s>– A zašto četveronoške? – čudimo se mi.</s>

<s>– Ranjen je u obje noge, kroz listove, pa ne može ići.</s><s>Ispuzao tako on, sjeo i digao ruke, a žandarima ipak puške dršću u rukama...</s><s>Eh, ko to nije vidio...</s><s>Bajinu zanimljivu priču brzo je pomračio jedan iznenadan događaj: za poslužitelja u konviktu došao je onaj ključar iz bihaćke Kule, Jovo Brdar.</s><s>Iz Kule su ga otpustili zato što su njegovom neopreznošću hajduci dograbili ključeve i otvorili vrata, ali je ipak primljen na rad u konvikt da ne bi ostao bez hljeba i službe.</s><s>Našoj radosti, razumije se, nigdje kraja.</s><s>Ej, hajdučki ključar postao naš poslužitelj, nije to mala stvar.</s><s>Jovo Brdar bio je čovjek srednjih godina.</s><s>Još uvijek je nosio neke poluvojničke čakšire, cokule i šajkaču.</s><s>Naša graja i trka po konviktu očito ga je zbunjivala, jer na tako nešto nije bio navikao u Kuli, pa je na svaki naš nestašluk samo začuđeno uzviknuo:</s>

<s>– Pazi ga – skandal!</s><s>Odmah smo zapazili tu njegovu uzrečicu i već treći dan po njegovu dolasku u konvikt, Baji se nehotice ote:</s>

<s>– Nije loš čovjek ovaj Skandal.</s>

<s>Tako crni Jovo začas dobi nadimak "Skandal", iako smo te iste nedjelje saznali i njegov stari nadimak iz Kule: tamo su ga zvali Jovo "Ponedjeljak".</s><s>Otkuda i kako je dobio to ime, nismo nikako mogli saznati.</s><s>Tek mnogo kasnije neko je pričao da ga je tako krstio razbojnik Krivovrat.</s>

<s>Prva nam je briga bila da potpuno ispitamo Jovu kako su mu hajduci oteli ključeve i sjurili se niz stepenice Kule.</s><s>Počinjući priču, on bi se samo pipnuo za uvo i dreknuo:</s>

<s>– Skandal!</s><s>Kad me Karan zveknu po glavi, ja se pružih po stepenicama i napravih se mrtav-mrtvicijat.</s><s>Jure oni preko mene, ja stiskao zube pa ćutim, ali kad mi jedan stade cokulom na uvo, ja umalo ne dreknuh: skandal!</s>

<s>Smijali smo se tome naglas, od srca, a sve je to, čini nam se, blagotvorno djelovalo na surovu ključarevu dušu, otvrdlu u vječitom druženju s razbojnicima.</s><s>Počeo je da se smekšava, da se smije i šali, a jednog dana on u povjerenju priznade Baji:</s>

<s>– Prefekt mi je naredio da špijuniram šta đaci rade i govore pa da mu sve dojavljujem.</s><s>Pazite zato što radite.</s><s>Ne pričajte ništa preda mnom, jer ja neću znati da ćutim i sve ću prefektu kazati,</s>

<s>– Zašto ćeš kazivati kad si naš prijatelj? – čudili smo se mi.</s>

<s>– Eh zašto!</s><s>Naredba je naredba!</s><s>Mene su tako u Kuli naučili, i ja ne znam drukčije, što god me vlast upita, ja odmah kažem.</s><s>Jednom sam potkazao čak i svog rođenog ćaću, pa su ga pritvorili u buvaru.</s>

<s>Evo nas u prostranoj internatskoj učionici.</s><s>Sjedimo sve dva i dva za stolom, a stolovi su, opet, poredani u dva reda, pa učionica liči na neki razred.</s><s>Jedino što u ćošku nema table, a uvrh sobe, umjesto katedre, na-lazi se paziteljev sto.</s>

<s>Pazitelj!</s><s>Ta ko od nas konviktaša ne zna za to omrznuto ime i šta ono znači!</s>

<s>Pazitelj je obično đak iz najstarijeg razreda koga je prefekt odabrao da pazi na red i mir za vrijeme učenja.</s><s>To je uvijek neki prefektov miljenik, ulizica i potkazivač, koji prefekta obavještava o svemu što se dešava među konviktašima.</s><s>On mu prijavi i ko se uveče kasno vratio iz grada, ko se buni zbog loše hrane, ko se u spavaonici tukao jastucima itd.</s>

<s>Za vrijeme časova učenja pred paziteljem uvijek leži na stolu "crna knjiga".</s><s>To je debela, tvrdo ukoričena sveska u kojoj svakom od nas pripada po jedan list: tamo ti je upisano ime i prezime, a ispod toga pazitelj zapisuje tvoje istupe i greške za vrijeme učenja.</s><s>Subotom prefekt izriče kazne prestupnicima.</s>

<s>Kažnjavaju nas oduzimanjem doručka, ručka, večere i zabranom izlaska u grad, naročito nedjeljom.</s>

<s>Kao što rekoh, svak u crnoj knjizi ima po jedan svoj list, a Dule Dabić sam ima tri lista.</s><s>Gotovo i ne prođe dan da njega zbog nečeg ne zapišu, a već koliko je puta kažnjen, to ni on sam ne zna.</s><s>Kad se subotom čitaju kazne, već unaprijed možeš znati da ćeš čuti i ovo:</s>

<s>"Dule Dabić, tri dana bez doručka, u nedjelju bez ručka, u nedjelju popodne zabranjen izlazak u grad."</s>

<s>De-De-Ha je na kraju sasvim prestao da dolazi na doručak i potpuno se od njega odvikao, ali se nikako nije mogao pomiriti s tim da nedjeljom ne izlazi zajedno s nama u šetnju po okolini Bihaća: na izvor Privilice i Klokota, na brdašce Spomenik, na stari grad Sokolac i u sela Pokoj i Pritoku.</s>

<s>Jednom pazitelj, videći da De-De-Ha u nedjeljno popodne kreće s nama na izlet iako je bio kažnjen, pokuša da ga vrati, ali De-De-Ha potegnu ispod kaputa nekakvu staru handžarinu i zloslutno reče:</s>

<s>– Samo me dirni il' prijavi prefektu, ovo će ti suditi!</s>

<s>Dobro se znalo da De-De-Ha održava svoju riječ i da sve dobro pamti, zato se pazitelj brzo poizmače i nekud izgubi bez riječi.</s>

<s>Kakvi li su, u stvari, izgledali ti naši veliki grijesi i prestupi zbog kojih smo tako surovo kažnjavani, da ostajemo bez hrane i šetnje, onoga što je djetetu najpotrebnije, može se dobro vidjeti iz njihovog popisa u crnoj knjizi.</s>

<s>Evo, na primjer, Šta je zapisano samo jednog dana, u toku našeg dvočasovnog učenja:</s>

<s>"Krsto Babić provlačio se ispod stola.</s>

<s>Baja lovio muve i bekeljio se na sijalicu.</s>

<s>Dule Dabić vadio nož na Baju.</s>

<s>Hamid se bockao olovkom i proturao ceduljice.</s>

<s>Gojko Cukan zaspao nad knjigom.</s>

<s>Milan Snašica vezao Gojka za nogu od stola."</s>

<s>Sami ćete priznati, bez ovakvih sitnih nestašluka teško je izdržati dva časa učenja, jer svi smo bili živahni i zdravi dječaci.</s><s>Ali deder ti to dokaži jednom tupom i zlobnom pazitelju.</s>

<s>Kad sve ovo znate, onda već možete zamisliti koliko smo svi mi mrzili crnu knjigu.</s><s>Ona je za nas bila oličenje sviju naših nevolja i stradanja.</s><s>Kad bismo nju jednom uništili, činilo sam se, postali bismo najslobodniji i najsrećniji ljudi na ovome svijetu.</s>

<s>I pazitelja smo mrzili isto toliko kao i njegovu crnu knjigu.</s><s>A naš pazitelj zaista je bio takav da nikom nije ni padalo na um da ga voli.</s>

<s>Bio je to sin nekog bifedžije iz jedne obližnje varošice, debeljušan i uobražen osmoškolac.</s><s>Vječito se lickao pred ogledalom i mazao kosu nekakvom pomadom čudna mirisa, pa ga konviktaši zbog nje prozvaše "Smrdonja".</s>

<s>Smrdonja!</s><s>E, to mu je ime zaista odlično pristajalo i svaka čast i hvala Baji, koji ga je izmislio.</s>

<s>– Eto, izletjelo mi samo iz usta! – priznavao je Baja Bajazit kad smo ga pitali kako je uspio da za pazitelja izmisli tako prekrasan nadimak...</s>

<s>Sjedimo, dakle, na času učenja i razmišljamo kako ćemo izvesti jednu malu osvetu nad našim paziteljem.</s><s>Plan smo već skovali prije početka časa, a sad ga samo treba izvesti.</s><s>Evo o čemu se radi.</s>

<s>Još odmah poslije ručka pazitelj Smrdonja slao je u varoš našeg novog kolegu, Košutića, da mu kupi kutiju "rahatlokuma", onih divnih slatkiša koje tako vješto pravi stari poslastičar Murat.</s><s>Razumije se, nije mu ni padalo na um da pošalje nekog od nas, recimo Dulu Dabića, jer bi taj izvadio bar jedan komad iz kutije, pa kud puklo da puklo.</s>

<s>– E, znam ja u čemu je stvar! – odmah se dosjetio De-De-Ha.</s>

<s>– Večeras pazitelj ide na sastanak s Marom Zorić iz šestog razreda, a ona voli rahatlokume više nego svoj nos.</s><s>Vidio sam ja to.</s>

<s>– Kad si vidio? – začudi se Baja.</s>

<s>– Znaš kad.</s><s>Prekjuče, uveče, bio sam se pritajio u onome mračnom ćošku Žegar-aleje, kod malih vrata, čekao sam Toju iz Žegara da ga izlemam, kad li odnekud ispade naš Smrdonja s Marom.</s>

<s>– A šta ti, brate slatki? – uzbudi se Hamid Rus.</s>

<s>– Eh šta!</s><s>Nije bilo druge, nego ti ja brzo šmugnem pod prvu klupu pa se tu pritajim.</s>

<s>– A oni? – dahnu Hamid bečeći oči. –</s>

<s>A i oni – tap-tap kroz mrak! – pa sjedoše na onu istu klupu, šta ću sad, braćo skauti!</s>

<s>– Pa šta će biti dalje?</s>

<s>– Počuj ti samo!</s><s>Čim sjedoše, Mara zacvrkuta: "Jesi li donio ratluke?" "Jesam, evo ih!" – veli on.</s><s>Izvadi onda pazitelj kutiju pa je stavi između njih dvoje.</s><s>Vade jedan po jedan komad i mljackaju, a između letava na klupi sipi šećerni prah pravo meni po nosu.</s><s>Ja, bogami, isplazih jezik da i na njega štogod padne.</s>

<s>– Uh, uh! – huknu Hamid.</s>

<s>– Na kraju, bogami, ja ti ne mogoh izdržati – nastavljao je De-De-Ha – nego ti lagano izvukoh ruku ispod klupe pa s njom pravo u kutiju.</s><s>Istog časa na moje prste spusti se Smrdonjina ruka...</s>

<s>– Aoj, da se spustila na moju ruku! – zareža Baja. – Više bih volio magareće kopito.</s>

<s>– Spusti on ruku i poče me milovati po prstima, misli da su Marini, a sve tepa: "Slatka moja rukico, mila Maro!" – a ja ni živ ni mrtav.</s>

<s>– Pa kako se izvuče iz toga? – pita Hamid.</s>

<s>– Jedva nekako.</s><s>Tek on što podiže svoju ruku a ja svojom pod klupu.</s><s>Tu ti se kasnije dogovoriše da pazitelj dođe večeras na sastanak na isto mjesto, opet s kutijom rahatlokuma.</s>

<s>– E, onda mu se večeras valja osvetiti – predlagao je Baja.</s>

<s>– Deder da nešto smislimo.</s>

<s>Najpametnije što smo smislili bilo je to da mu iz kutije krišom izvadimo rahatlokum, a da umjesto njega stavimo sredine od običnog hljeba.</s><s>Već smo svaki od svog komada hljeba odvojili pomalo sredine, stavili u jednu kesu i sad je De-De-Ha, kao najvještiji, imao zadatak da iz paziteljeve kutije izvadi ratluke, a umjesto njih stavi hljeb i da kutiju opet pažljivo zalijepi sa strane.</s>

<s>– Bar je to lako – uvjeravao nas je drski De-De-Ha.</s><s>Kutija se nalazila u paziteljevom jesenjem kaputu, a kaput je, za vrijeme učenja, visio u hodniku o čiviluku.</s><s>Trebalo je zato da na času učenja De-De-Ha iziđe napolje i da brže-bolje obavi zamjenu.</s>

<s>Zbog toga namjeravanog podviga svi smo bili uzbuđeni.</s><s>Nikom se nije učilo.</s><s>Preda mnom je stajala lekcija o seobi starih Slovena, ali meni se sve pričinjavalo da Sloveni jašu na konjima obučem u karirane jesenje kapute i da se slade Muratovim ratlukom.</s>

<s>– Ma kad li će De-De-Ha već jednom javiti da ide napolje? – nestrpljivo se pitao svaki od nas.</s>

<s>A De-De-Ha je dotle potpuno hladnokrvno učio svoju lekciju, a onda je počeo da se meškolji, zatim da se mršti i konačno je uzeo da krivi lice kao da mu neko uvrće uvo.</s><s>Pazitelj Smrdonja pozorno se zagledao u njega.</s>

<s>– Šta je s tobom, Dabiću?</s>

<s>– Stomak me boli.</s>

<s>– Pa idi onda napolje, šta mi se tu kreveljiš! – neljubazno odreza pazitelj.</s><s>De-De-Ha iziđe, pognut, krijući pod kaputom kesu sa sredinom od hljeba.</s><s>Mi smo ga ispod oka pratili.</s>

<s>– Dobro je, uspjeli smo!</s><s>Naša radost, međutim, bila je kratkog vijeka.</s><s>Odjednom se Smrdonja diže, protegnu se i – krenu prema izlaznim vratima.</s><s>Mi zaustavismo dah.</s>

<s>– Gotovo je, uhvatiće ga.</s><s>Očekivali smo paziteljevu zluradu dreku čim je izišao u hodnik, ali napolju je vladala potpuna tišina.</s>

<s>Prođe tako kojih četiri-pet minuta, pa se vrata ponovo otvoriše i pazitelj se vrati isto onako miran kao što je i izišao.</s><s>Nije, znači, ništa opazio.</s>

<s>Ali gdje je već De-De-Ha, šta li toliko radi napolju?</s><s>De-De-Ha se vratio tek pred kraj časa, još uvijek se pridržavajući za stomak.</s><s>Nismo smjeli da razgovaramo, ali smo ga zato prosto boli pogledima.</s>

<s>– Šta je, je l' uspjelo?</s>

<s>Svojeglavi De-De-Ha pravio se da ne primjećuje naše upitne i nestrpljive poglede.</s><s>Kao da ništa nije bilo, on se potpuno mirno prihvati svoje lekcije i osta tako do kraja časa, slijep i gluv za sve oko sebe.</s>

<s>– Uh, što bi ga slatko bubnuo ovim svojim giviktom! – režao je Baja uza samo moje uvo pipajući teg u džepu.</s><s>Čim se završi čas, čitava naša grupa trkom se uputila u dvorište iza internata i tu se skleptasmo oko Dule.</s>

<s>– Je l' sve u redu, kazuj?!</s>

<s>Umjesto odgovora, De-De-Ha poče da nas broji i da u sebi nešto računa.</s>

<s>– Ma šta je tebi, brate slatki? – povika Hamid Rus. – Računam koliko će koga zapasti – zabrinuto objasni De-De-Ha. – Čega zapasti, je l' batina?! – povika Baja. – Ama ratluka, braćo skauti! – veselo dočeka De-De-Ha i otvori onu svoju kesu u kojoj je maloprije iznio sredinu od hljeba.</s><s>Zaista, bila je puna rahatlokuma.</s><s>Za tren oka sve je bilo podijeljeno, a tek onda nastade potanko propitivanje.</s>

<s>– Jesi li mu u kutiju nabio hljeba?</s>

<s>– Nijesam.</s>

<s>– Kako nijesi, bog te vidio? – zinu Baja.</s>

<s>– A da šta si uradio s hljebom?</s>

<s>– Pojeo ga – mirno priznade De-De-Ha.</s>

<s>– Ma kako pojeo?</s>

<s>– Bogme lijepo.</s><s>T aman sam bio otvorio kesu da izvadim sredinu, ali mi hljeb odjednom tako zamirisa da nisam mogao izdržati, nego skoknuh u dvorište i naklopah se kao vuk – puc-puc-puc! – ode sve.</s><s>Znate i sami da sam danas ostao bez ručka.</s>

<s>– Pa ti si onda kutiju ostavio praznu, bog te vidio! – viknu Krsto.</s>

<s>– Gotovo je, Smrdonja će otkriti čitavu stvar. – Ništa se ti ne boj – guknu De-De-Ha.</s>

<s>– Ja taman pošao iz dvorišta unutra, a kuvarica na vrata.</s><s>Deder, veli, momče, baci tamo iza ćumeza ova kokošja crijeva.</s>

<s>– Kakva sad crijeva? – začudi se Baja.</s>

<s>– Eh kakva! – reče Hamid.</s>

<s>– Ona prefektu i sebi peče kokoš, a nama je dobra i stara govedina.</s>

<s>– Uzmem ti ja ona crijeva – nastavlja Dule – pa mi istom nešto sinu u glavu: evo, ovo ću ja u Smrdonjinu kutiju!</s>

<s>– I stavio si? – graknu Baja.</s>

<s>– Stavio, zatvorio, zalijepio i metnuo mu u džep – kratko objasni De-De-Ha.</s>

<s>– Alaj će da se iznenadi.</s>

<s>– Eh, to bi valjalo vidjeti kakvo li će lice načiniti naš Smrdonja kad ugleda crijeva od koke! – uzdahnu Baja.</s>

<s>– Pa da se ja tamo negdje sakrijem? – upita Krsto Buva.</s>

<s>– Oni obično uvijek sjede na istoj klupi, a tamo je stalno mračno, niko me neće opaziti.</s>

<s>– Dobro bi to bilo! – s odobravanjem prihvatismo svi mi.</s>

<s>– Čim se malo smrači, ti – trk u Žegar-aleju.</s><s>Tek što smo dovršili taj razgovor, kad evo ti ga, ide onaj naš novi kolega Bobo Košutić.</s><s>Nismo ga voljeli, jer je uvijek bio upeglan i nalickan, pa smo mu dali nadimak Bobo Lutka.</s><s>Ipak mu De-De-Ha pruži jedan ratluk i upita ga:</s>

<s>– Kako ti se ovo sviđa, a?</s>

<s>– Oho, odlični su.</s><s>Baš sam ovakve danas kupio pazitelju.</s>

<s>– To ti je dobro – poučno reče De-De-Ha.</s>

<s>– Uvijek kupuj samo ovu vrstu.</s><s>To je Murat naučio praviti u Carigradu.</s>

