Magareće godine (XXIV glava)
<s><Magareće godine</s>

<s>Već smo bili navikli da se svake subote naveče sakupljamo na čitanje "Kreketaljke".</s><s>Ti sastanci više su nas zbližavali nego čitav ostali život u konviktu.</s><s>U smijehu i šali pretresali smo naše zajedničke konviktaške nevolje i radosti, zaboravljala se razlika u godinama i razredima, a svačija mana i loša navika izlazila je na vidjelo, pa se svak čuvao da se jednog dana ne nađe u "Kreketaljci".</s>

<s>– De ti, de, ne budeš li prao noge, kreketaće se o tome u subotu! – istom bi poprijetio jedan konviktaš drugome i zaista, evo ti u novom broju "Kreketaljke" pjesmice rugalice: Evo jedne tužbe stroge: Jovan rijetko pere noge.</s><s>Čitava mu soba veli: il' ih peri il' se seli!</s>

<s>Jednom, dok smo dotjerivali neke radove za "Kreketaljku", Mile Škorić ozbiljno me upita: – Ako dođe do kakve ozbiljne gužve u konviktu, možemo li se mi sasvim sigurno osloniti na vašu grupu?</s>

<s>– Možete.</s><s>Mi smo složniji od onih iz četvrtog razreda. – A bude li trebalo, jeste li spremni i za gladovanje? – Bar smo na to navikli.</s><s>Svaki čas nas kažnjavaju oduzimanjem hrane.</s><s>Dobro, dobro.</s><s>A jeste li spremni da gladujete čitav dan, i dva dana, čak i tri?</s><s>Možda će i do toga doći. – Jesmo, zašto ne bismo – tvrdio sam ja, već unaprijed se radujući nekoj takvoj gužvi u kojoj će se morati toliko gladovati.</s><s>Poznajući svoju grupu, bio sam siguran da se s njima može i u vatru i u vodu. – I mlađe vi za sobom možete povesti – napomenu Škorić.</s>

<s>– Otkad se čulo da ste, možda, baš vi uništili crnu knjigu, niži razredi u vama gledaju prave junake.</s><s>Dva dana poslije toga razgovora Škorić pozva čitavu našu grupu na jedan tajni dogovor.</s><s>Sastanak je, razumije se, zakazan na našem uobičajenom mjestu, iza svinjca.</s>

<s>– Čujte, momci, – ozbiljno poče Škorić – ja dobro znam da ste vi uništili crnu knjigu.</s><s>Znam da je za to trebalo i sloge, i hrabrosti, i vještine.</s>

<s>– Bogami jeste, brate slatki! – priznade Hamid Rus.</s>

<s>– Sve je to, naravno, bilo strogo tajno – nastavi Mile – ali sada ja vas pozivam da učestvujete u jednoj otvorenoj pobuni koja je isto tako opasna, možda još i opasnija od onoga vašeg noćnog podviga.</s><s>Od vašeg držanja čak zavisi da li ćemo uspjeti kako treba.</s>

<s>– Samo ti kazuj šta treba raditi i koga treba javno napasti! – zagudi Baja i maši se za svoj ubojni "givikt". – Neće tu biti nikakve makljaže – napomenu Mile.</s>

<s>– Traži se nešto čvršće, sigurnije. – Šta li mu je to sigurnije od makljaže? – istinski se začudi Baja. – I toga će se kod nas naći – reče Ranko Mandić. – Sloga, upornost, eto ti šta! – objasni Škorić.</s>

<s>– Time se dobija prava bitka. – Evo, dakle, šta je – određeno istupi Mile.</s>

<s>– Mi spremamo otvorenu pobunu protiv loše hrane.</s><s>Štrajkovaćemo glađu, nećemo da jedemo dok se god prefekt ne smijeni, dok se hrana ne poboljša, dok se ne ukinu kazne oduzimanja hrane i dok se naš drug Dule Dabić ne vrati ponovo u konvikt. – Ura! – povikasmo mi kad čusmo ono o Dulinom povratku.</s><s>Zbog toga zaista i vrijedi gladovati koji dan. – Ihaj, to će biti slavan život! – podviknu Krsto Buva.</s>

<s>– Već mi dodijalo ovako, jednako svaki dan. – Sad vi malo pripremite i ove mlađe – napomenu Mile.</s>

<s>– Što više štrajkača, to je uspjeh sigurniji. – A kad će to početi? – žurilo se Baji. – Svi ćete biti obaviješteni uoči samog toga dana, ne boj se – reče Mile.</s>

<s>– Nemojte samo da Smrdonja štogod načuje. – I Bobo Gica – dobaci Baja. – Eh, kakva ste mi vi borbena grupa kad jednog svog razrednog druga ne možete pridobiti za štrajk! – ukori nas Škorić.</s>

<s>– Ako nas Bobo izda, to će biti sramota za čitav treći razred. – Bogami, baš je tako, brate slatki! – priznade Hamid Rus.</s>

<s>Sljedećih dana svi se uporno bacismo na pridobijanje mlađih đaka za štrajk.</s><s>Tu je najviše uspjeha pokazao Krsto Buva.</s><s>On je mališane umio tako zagrijati za pobunu da je mnogi od njih nestrpljivo skakao: – Ih, kad li će taj dan kad nećemo jesti?!</s><s>Baji Bajazitu taj posao najteže je išao za rukom.</s><s>Čim bi on koga mališana zovnuo u stranu, ovaj bi strelovito klisnuo preko dvorišta ili bi, uplašen, počeo da se pravda: – Nisam, Baja, sunca mi!</s><s>Lažu da sam ti se rugao.</s><s>Neću više nikad – nikadarce!</s>

<s>Evo, plaćam članarinu, A kad bi se već sasvim uvjerio da ga Baja neće ni zbog čega izbiti, pobožno je slušao njegovu priču o štrajku i spremno izjavljivao: – Pristajem i ja!</s><s>Neću da budem izdajica.</s>

<s>Mene zapade da pridobijam Bobu Gicu.</s><s>Kad sam ga zovnuo da prošetamo iza konvikta, on odbi nepovjerljivo: – Neću.</s><s>Možda me tamo negdje čeka Baja ili De-De-Ha. – Hajdemo onda na ulicu, pored Une. – To može.</s><s>Oprezno mu napomenuh sve o štrajku i dodadoh: – Svi se nadaju u tvoj pristanak i svi ti vjeruju da ćeš održati riječ. – Baš svi?</s><s>I Baja? – nepovjerljivo upita Bobo. – I Baja, razumije se. – I De-De-Ha? – I De-De-Ha!</s><s>Kaže da bez tebe neće ni u kakvu bunu.</s><s>Bobo sav sinu i srećno se nasmiješi kao da je čuo bogzna kakvu radosnu vijest. – Ne boj se, idem s vama i u goru i u vodu!</s><s>Javi mi samo kad će to početi.</s><s>Rastajući se od njega, ja začuđeno pomislih:</s>

<s>– Gle, pa ovaj Bobo je sasvim dobar dječak!</s><s>Kako to ranije vidio nisam?</s><s>Ti dani tekli su nam nekako sporo, puni čudnog nemira i očekivanja.</s><s>Činilo nam se da nas iza svakog ćoška vreba nešto nepoznato i da će svakog trena viknuti neki glas: – Ej, mali, šta to radiš?!</s><s>Da prekratimo vrijeme, u nedjelju odosmo u selo Pritoku da beremo orahe.</s><s>Dule, Krsto i ja upravo smo se bili popeli na jedan krošnjat orah u ćošku nečije bašte kad odnekle izbiše dva starca i sjedoše u hladovinu baš pod naše drvo. – Sad smo nadrljali! – šanu Krsto Buva. – Ćuti, umiri se! – opomenuh ga ja.</s><s>Dok smo se tako oprezno namještali za dugo čekanje, Krsti se izmače iz ruke jedan orah i čvolikajući od grane do grane, čvrknu jednog starca baš u golu ćelu. – Uf, bogati! – viknu čiča.</s>

<s>– Prezreli, pa se sami sipaju.</s><s>Rodna godina.</s><s>Dok smo mi gore ćutali kao drage baje, starci zadimiše iz nekih ogromnih luletina i jedan od njih poče neku beskrajnu priču iz bosansko-hercegovačkog ustanka, o boju na Babinu Kuku.</s>

