Balada o Morićima
<s>Ferman stiže iz Stambola,
bujruldija iz Travnika
da uhvate dva hrabra mladića,
dva mladića, dva brata Morića.</s><s>Petak l'jepi osvanuo,
nad šeherom silnim.</s><s>Dva Morića džumu klanjali,
u džamiji Hadžimagribiji.</s>

<s>Uhvatiše dva Morića,
pa ih vode uz Sarače,
pa ih vode uz strme Kovače,
u tvrđavu da ih zadave.</s><s>Kad to čula pašinica, majka Morića,
da joj vode dva njena mladića,
iz halvata kule b'jele, leti, grli noge
i u ruke ljubi pašu saraj'skog,
brata rođenog.</s>

<s>"Pusti meni dva moja mladića,
dva mladića, dva moja Morića.</s><s>Dat ću tebi ključe i harače,
dat ću harač za sedam godina,
od kada se gradila bijela tabija."
Kada su ih davit' stali,
Morići su zapjevali:
"Sarajevo, široko si,
oj tvrđavo, mračna li si,
sultan care, proklet li si,
kad ti sablja pravdu kroji,
na zulumu carstvo stoji."</s>

<s>Ne prestaše paše i veziri,
Bosnu moju niko ne umiri.</s>

<s>Sevdalinke</s>

