Vizija (Ćatić)
<s><poem>
Katkad snatrim u tišini
U zaklonu plave sjene
I dozivam pred svoj pogled
Davne svoje uspomene.</s>

<s>Pa u tome sjetnom času
Iz predjela nepoznata
Doprhne mi jedna ptica
Na krilima suha zlata.</s>

<s>Povrh mene na grančici
Ljuljkajuć se pjesmu vije
Poput vina opija me
Zvuk njezine melodije.</s>

<s>U tom zvuku k'o da dršće
Moja prošlost, mladost moja,
Ukrašena amber-cvijećem
Od magijskih tisuć boja.</s>

<s>Katkad ptica s grane sleti
I na moja prsa pane,
Pa me zlatnim krilom gladi
I cjeliva stare rane.</s>

<s>A meni su svi cjelovi
Srcu mome melem-trava...</s><s>Hej! al' ova zlatna ptica
Koketna je i varava!</s>

<s>Jer kad mi se ruka digne
Njeno tijelo da uhvati,
Ona prhne s mojih grudi
I u neznan kraj se vrati.</s>

<s>Njenim tragom tek se čuje
Smijeh jetke ironije.</s><s>Ah, ta ptica, to je duša
Mojih dana minulije'!... </poem></s>

<s>Musa Ćazim Ćatić</s>

