Afijundžija
<s><poem>
Na samoći samac sio, jer mu smeta društvo ljudi;
Sklopio je mutne oči, pa o plavom nebu sniva,
A olovna teška glava na trošne mu pala grudi;
Prašno lice crne zemlje hotio bi da cjeliva.</s>

<s>Na samoći samac sio, u ruci mu život pjani,
Ko prljava krpa dršće: bez razuma i bez duše;
Sv'jest i razum u koprenu crnu su mu umotani,
Kroz glavu mu samo puste ništavnosti vihor puše!</s>

<s>Na samoći samac sio, podbuhlo mu blijedo lice,
Na ognjištu svome pireć' kobni plamen crnih žala
Da, zlo svako i prokletstvo ispio je iz gidice,
Srce, dušu, krv i život gida mu je otrovala.</s>

<s>Na samoći samac sio i o plavom nebu sniva -
Hej, prestani, pjesmo moja, ne kidaj mu tihog sanka,
Jer kroz vale afijuna, dok mu mračni razum pliva,
Za njega je mrtva java, za njeg nema radnog danka!</poem></s>

<s>Musa Ćazim Ćatić</s>

