Magareće godine /IV glava)
<s>Jedne mračne noći u konviktu nas uzbudi pucnjava koja je dopirala s druge strane Une, odnekud od Kule.</s>

<s>– Sigurno tuku hajduke! – reče Baja.</s>

<s>Na dan-dva prije toga četvorica iz bande bili su osuđeni na smrt: Karanović,Tomljenović, Rodić i Mutić.</s><s>De-De-Ha, koji se najbolje razumijevao u kazne i osude, izreče uvjerljivo:</s>

<s>– Ne, njih neće strijeljati nego vješati.</s>

<s>Međutim, pucnjava se i dalje nastavljala sve se više udaljujući ka periferiji varoši, prema granici Like.</s><s>De-De-Ha mirno izjavi:</s>

<s>– Pobjegoše hajduci!</s>

<s>– Pobježe tvoj nos!– naljuti se Baja.</s>

<s>– Kad je još neko iz Kule pobjegao!</s>

<s>– Pobjegao je Langa, pobjegao Krivovrat! – mirno završi De-De-Ha, i mi se tek tada sjetismo priče o toj dvojici razbojnika za koje se zaista pričalo da su pobjegli iz bihaćke Kule.</s><s>Krivovrat je kasnije uhvaćen, a za Langom se već godinama uzaludno tragalo.</s>

<s>Sjutradan se zaista obistini ono što je De-De-Ha tvrdio: četvorica na smrt osuđenih, Karanović, Tomljenović, Rodić i Mutić, oteli su ključaru ključeve, sjurili se u stražaru, pograbili puške, ubili stražara pred Kulom i onako okovani pobjegli nekud prema planini Plješivici.</s>

<s>– Ihaj, pobjegli hajduci! – radosno je odjekivalo čitavim konviktom.</s>

<s>Po čitavom gradu toga jutra samo se o tome pričalo.</s><s>Već se saznalo kako se ključar Jovo Brdar načinio mrtav kad ga je Karanović maznuo svojom gvozdenom pesnicom i za čitavo vrijeme gužve i pucnjave ostao da leži na stepenicama pred ćelijom.</s><s>Policija se, kažu, posakrivala: neko u park, neko pod most, a neki su se, bogami, nabili u stari opštinski nužnik nad Unom, pa se truli patos pod njima provalio i oni su svi popadali u vodu.</s><s>Među njima je, na radost sviju nas, bio i stari đački dušmanin, policajac Šico.</s><s>I odmah mu je neko ispjevao rugalicu:</s>

<s>Bježi, Sico, zarana,</s>

<s>eto zmaja Karana.</s>

<s>Ide Karan s puškom punom,</s>

<s>zaplivao Šico Unom.</s>

<s>Pjesmica, kao što se vidi, nije bila bogzna kako dotjerana, ali je đacima došla kao poručena da se narugaju svom zakletom neprijatelju.</s>

<s>Toga znamenitog dana nikom se od nas nije učilo, nit' je ko pazio na času.</s><s>Uostalom, ni našim nastavnicima nije bilo ni do čega.</s><s>Svaki čas virkali su na prozor čim bi se čuo bat cokula neke od žandarmerijskih četa koje su stizale sa stanice i kretale u potjeru.</s>

<s>– Uhvatiće moju pokojnu babu za taban! – zlurado je gunđao Baja Bajazit.</s>

<s>– Ne da se moj komšija Mutić.</s>

<s>Sljedećeg dana doznadosmo nove pojedinosti o bjeguncima.</s><s>Onako u bukagijama, stigli su čak u selo Nebljuse, u Lici, gdje im je seoski kovač poskidao okove, a onda su okrenuli nekud prema Bosni.</s>

<s>– Sigurno u moje selo, tamo Mutića neće niko izdati – reče nam Baja.</s>

<s>– Odoh, bogami, i ja malo do kuće.</s>

<s>Zaista, toga istog večera, pod izgovorom da mu je tetka na samrti, Baja je sjeo u voz i otprašio u svoje selo.</s>

<s>Kako li smo mu svi redom zavidjeli!</s>

