Bez nade/XV
<s>Ramazan godine 1883. pao upravo u najvruće doba ljeta.</s><s>Bio mjesec srpanj, a vruće da ti moždani uzavriju.</s><s>Iz zemlje, iz kamena, iz sivih kamenih kuća Mostara biju plamenovi, popada znoj kô da se čovjek kupa – a više je i od mjesec dana što se nije na nebo izvio i najmanji oblačak.</s>

<s>Žrtva je, al' je i za dušu tada postiti ramazan.</s><s>Hoće se snage, volje, al' najviše tvrde vjere pa da ispostiš onako kako je propisano.</s><s>Pusta žega, dug dan, jezik ti se spliće, a navrh jezika duša – ama svejedno, ni kapi ne mećeš u usta.</s><s>Nekad škrgne u utrobi, nosnice se šire na ugodni, razdražljivi miris duhana, pržene kahve – sve se to ostavlja, da kao pravi vjernik istraješ od sabaha pa do ahšama, od zore do mraka.</s><s>I nađe se tko ne može više ni riječi progovoriti – al' ga vjera krijepi i snaži, miri ga savjest da vrši svoju svetu dužnost.</s><s>Ni posao se ne zapušta, već se radi kao obično: il' u dućan, il' na selo, il u polje – to sve svlada snaga tjela i jakost vjere.</s><s>Do podne odleti nekako vrijeme, al' od podne za najžešćega zvjezdana kano da se oteže, oteže, a kad oko ićindije, onda se već počnu i inaditi čiji sahat pravije ide.
 – Šta – moj ti je na dekiku!
 – Ajbo!</s><s>Evo ovoga pa ga metni u čekmedžu, te ako ne priklopi, ja dajem deset napolijuna!</s>

<s>Taman je bilo nekako iza polovice ramazana, a muslimi izašli iz džamija gdje su klanjali ićindiju.</s><s>Iz Ćejvan-begove džamije, što je odmah na desnu stranu, kako se ide na Luku, posukljao svijet i razilazi se čaršijom.</s><s>Najprije zasulo na cestu kô iz mravinjaka, a onda sve po manje i manje.</s><s>Među zadnjima dvojica išla uporedo polagano, odmjerenim krokom, te se razgovarali.</s><s>Jedno bio Omer-efendija, a drugo Avdaga.</s><s>Omer-efendiji na glavi bijela kô snijeg ahmedija, a straga u ruke prikupio džubu i motao njome.</s><s>Na Avdagi lijepe čohne čakšire, vezen fermen, a cipele škripe kao da ih je jȁko naredio.</s><s>Preko vrata pa preko prsiju mu crna vrpca, a o njoj sahat, sito ga je metnuo za pas.
 – Hajdemo u mene malo posjediti na dućan! – zovnu Avdaga Omer-efendiju kad su došli na raspuće.
 – Pa, hm – a, svejedno!</s><s>Baš sam mislio malo krenuti polagano šetnjom ovuda preko ćuprije te na Cernicu.</s><s>Hajde!</s>

<s>I pođu dalje Avdaginu dućanu.</s>

<s>Sad je Avdaga imao veliki, lijepi i bogati dućan, pod lipom Suhodoline, dok je njegov Muharem – tako je sada svijet zvao Mušu držao drugi tamo dalje prama Carini blizu pošte.</s><s>Avdagi svaki dan lijepo i dobro išlo i kroz same dvije-tri godine podigao se da ne more ljepše, te se je mjerio sa prvima u Mostaru.</s><s>Tko je htio u ono vrijeme, i mogao je, a Avdaga je i htio i znao raditi, dobro štediti, bio okretan kao da se od svoga vijeka bavi trgovinom.</s><s>Pa kô da mu je sam Bog blagosivao svaki posao, svako poduzeće – tako mu je upravo kapalo.</s><s>Postao pribran i uvažen, te kako su se ljudi jagmili o njegovo prijateljstvo!</s><s>Tu njemu pozdravi, tu časti, tu da ga upitaju za ovo ili ono, tu sve prvi ljudi da posjede malo s njime i da se upitaju za ovo ili ono – kao da je od vazda, otkako je živ, s njima jednak.</s>

<s>Evo kao ovoga ramazana: pred ićindiju mu magaza puna kô šipak.</s><s>Upravo ljudima je kô za čast da kod njega čekaju kad će mujezin da se oglasi, da onda pođu u džamiju.</s><s>Jagmili se o nj komu će prije doći na sijelo i uvijek gdje što budni, njega zovu među prvima.</s><s>Avdaga, koliko je mogao, i odazivao se je, svakoga rado i otvoreno primao, na ustima mu vazda uljudna i lijepa riječ – ma nitko se nije mogao ni najmanje na nj potužiti.</s>

<s>Al' često bi se i on sam, kad ne bi nikoga bilo, zamislio i svašta premećavao po glavi.</s><s>Nije jednom uzeo promatrati sve one ljude, prve, srednje i najmanje uglednike – i mnogo puta bi mu ispao gorak, ujedljiv smijeh.</s><s>Valja bo znati da Avdagu nije sreća uzoholila, već da je on ostao sve oni isti, i naravi, i prijaznošću, i udvornošću, i iskrenošću, i svime.</s><s>Nikad se nije stidio priznati svoju bijedu i nevolju nekadašnju, pripovijedati kako je mnogo puta i sirčanice bio gladan, te kako mu je Alaga pomagao.</s><s>Onda, dok još bijaše u nevolji – kako li mu je bilo među ljudima!</s><s>Koliko i koliko puta je slušao gdje o njemu pripovijedaju da jadnik nema nit što na se, nit što poda se.</s><s>I dok bijaše željan kruha, kadno je hodao zimi, ljeti bos, gô, na hiljadu mjesta okrpan – nitko mu nije ni imena htio znati.</s><s>Bio je prezren, kao sitni mrav, svatko se od njega odvraćao, makar da nikomu nije ništa učinio, i makar da je čovjek kô i drugi, od kosti i od mesa.</s><s>Kad bi on što bio rekao onda, svak bi živ udario u smijeh – ma to bilo i najpametnije.</s><s>Jedini Alaga našao se čovjek pa mu u najcrnjim danima pomogao i upravo ga on podigao.</s><s>I Avdaga uzeo raditi, pa radi danas, upri sutra – i evo ga sada, gdje leži – štono riječ – na novcu.</s><s>Onaj prezreni sirotan, gladan i potreban, sa svojom srećom dođe u novi, neviđeni svijet.</s><s>Odjednom ugledan, čašćen, pametan i mudar, kao što ih malo ima.</s><s>Oni koji ga prije ni gledati nisu htjeli, sad dolaze sa slatkim i prijateljskim smiješkom k njemu, rado ga susreću, iskreno mu se raduju kao najbolji prijatelji, od njega traže savjeta, pa kad on što i neuputno rekne, dobro je, i kad on što i neuputno učini, lijepo je.</s><s>Sve mu odobravaju, povlađuju, te kad on slučajno otvori usta da zijevne, oni svi ušute kao mravi, samo da čuju što će Avdaga reći i da mu ne priječe da rekne svoju, na koju će mu oni povlađivati.</s><s>"Aman, aman, kako se čudno ovaj svijet mijenja!</s><s>Pred nekoliko godina tko bi bio rekao da ću ja postati ovako mudar i pametan i odličan?" upitao bi se Avdaga, a svoje bi misli popratio sa smijehom, punim omalovaživanja i prezira.</s><s>"Ta zar su ovo ljudi, ponosni, svjesni sebe i svoje vrijednosti?</s><s>Jesu li ovo oni isti koji su me golu sirotu prezirali dok mi sada ližu ruke?</s><s>Kako je gadan način kojim oni mjere vrijednost čovjeka!</s><s>Ogavni gadni stvorovi, da, obični stvorovi, a ne ljudi!" I Avdaga bi onda pun srdžbe, pun prezira pljunuo, kao da je zagrizao i izio gorki kraj od krastavice.</s><s>A kad bi oni očekivali da će se Avdaga nasmijati na koju njihovu, što su je netom pripovijedali – nasmijao bi se on, al' taj je smijeh bio ujedijiv, preziran.</s><s>"Dok nisam bio među vama, dok sam bio kukavan i malen kao mrav, mišljah da ste visoki, vrlo visoki, a sada, kad vas poznajem, jednak vama, tek vidim kolišni ste sitni, šuplji i crvljivi!"...</s>

<s>Alaga pusti prvog Omer-efendiju da uniđe u dućan, koji je momak i opet poškropio vodom da je lijepo hladilo.
 – Evo na stranu sve – već deder mi, Avdaga kaži šta je s Alagom?</s><s>Ima i dvaestak i triestak dana da ga nigdje ne viđam! – prekinu Omer-efendija prvašnji njihov razgovor i upita Avdagu kad su sjeli u magazi.
 – Šta ćeš da ti kažem...</s><s>Znadi da je naš čovjek pa se nećeš čuditi kako god završio! – krenu Avdaga obrvama.
 – Ja šta je s njim?
 – Ništa, brate.</s><s>Ogolio – čist, kô od majke rođen.</s><s>Ono što je imao – a lijepo je imao! – utukao u glavu.</s><s>Ne radilo se ništa, a trošali on čovjek.
 – Znam ja to, znam dobro.</s><s>I nisam mu jednom rekao: Kani se, čovječe, ćorava posla!</s><s>A on ni čuti, već zaskoči na me, kô da sam mu zube povadio.</s><s>Kazivao sam mu i svjetovao ga – a to njemu kô i studenom kamenu.</s><s>Što on radi, sve je najpametnije i najljepše.</s><s>Mogasmo biti dobri prijatelji da on htjede dati svoju kćer za moga Hilmu.</s><s>Ama Alaga ne htjede, jer Hilmo obukao za posao tijesne haljine, pa zakovrčio vratom da ne da kćeri kaurinu.</s><s>E onda je i u meni prekipjelo, pa neka bude inad za inad, kad on ne zna što je pamet.</s><s>Mislim ja: kad je ne daš, ama onda ni ja ne dam.</s><s>I tako ti ja to učinim.</s><s>Žao mi je što je do toga došlo – već on je kriv sam sebi.
 – I djetetu svome! – nadometnu hitro Avdaga. – Dade je, kako i znaš, za onu nesreću Salku.</s><s>A Salko liska i pijanica onda bio, a sad i gori.</s><s>Otac ga oženio, barem ne bi li ga žena primirila – uzalud.</s><s>Alagin zet pravi turčin – mislio je Alaga, a eto mu ga sada.
 – Zbilja, čujem, da ne živu lijepo?
 – Ta kako će ako si turčin!</s><s>On dođe pijan, pa udri po jadnoj ženi; kad mahmuran – i opet mu ona kriva, a kad trijezan, ona kriva što mu ništa nije donijela.
 – Jadan on, kako unesreći svoje dijete!</s><s>A meni ju je i sada žao što nije za mojim Hilmom – a eto, to je sve Alagina pamet!</s><s>A šta Alaga?
 – Ništa; zaboravio se o sebi i o svojoj nevolji.</s><s>Još ono kuće – a i nju već prodao za pravo.</s><s>Sad mu žena oboljela.</s><s>Pobolijevala je i godinu dana, ama sad ju jače pritisnulo.</s><s>Ne znam što joj je, samo znam da je Alaga sada više doma uza nju.</s><s>Ode im katkada moja žena.</s><s>Tu dođe i Đulsa, jadna, bolna, kako ju onaj nesretnik muči, pa se potuži mojoj ženi.</s><s>Na što li je to spalo!
 – Nije sam on!</s><s>A koliko ih je drugih?</s><s>Evo uzmi pa broj po Mostaru.</s><s>Svi su ti tako zdujali, brojili vojske, selili, a ne imali kada raditi, već trošili dok što bilo.</s><s>Pušćali iz ruke što su imali, djecu iskvarili i voljeli da se liskaju, piju i kartaju nego da što nauče ili knjigu ili zanat.</s><s>Oni su mislili da tako odgajaju prave muslime.</s><s>A ti muslimi njihovi, bogme, kad se malo razigraju, izvadit će ti i srce, misleći da će tako iščupati iz tebe din.
 – Znam ja to dobro! – uzdahnu Avdaga.</s><s>A kako oni napadahu na me i na moga sina što uzesmo raditi sa Švabom!</s><s>Njima bi bilo pravije da je koji drugi to činio, a ne naš čovjek.</s><s>Zaslijepljeni su ljudi svi ovi naši – a ostanu li oni ovaki, onda se ne boj da će komu trebati da nas čupa i uništuje: i sami ćemo od sebe propasti!
 – To imaš pravo, i uvijek sam im to govorio.</s><s>Al' šta ćeš – odmah mi oni odbruse da nisam turčin.</s><s>Velim ja njima: ljudi, radite, gledajte, a djecu dajite da uče!</s><s>Oni ni da čuju: tek su onda pravi turci kad sveosve propadnu, a djeca im umjesto da se bave naukom i zanatom, udare u svako zlo, pa ako nije potrošio otac, potrošit će sin – i tako ti gledaj šta će biti od nas ovakih do dvaestak-triestak godina.</s><s>Bogme sam ja obigrao dosta da što naučim – a kad vidim ove Švabe, moram priznati da mi još valja mnogo od njih naučiti.</s><s>Ne uzmemo li se mi s njima mjeriti – zaludu ti onda sve, nitko nas više ne spasi.</s><s>Osim što se podiže ti i još dvojica, svi drugi padoše.
 – Eeh – taka ti je pamet u naših ljudi.</s><s>A da vidiš samo šta nam mlađarija radi...</s><s>Evo sad je ramazan, pa moraš uzeti da će se svijet okupiti na sastanke i sijela.</s><s>I neka se malo razgovaraju.</s><s>Ali misliš li ti da će se naša mlađarija razveseliti kako Bog zapovijeda?</s><s>Aa, nema ti toga!</s><s>Hajde noćas zaviri u Činđinu bašču pa ćeš ih vidjeti gdje piju i rakiju i mastiku, gdje se igraju, svlače sa sebe i zadnji komad rutina da bace u igru...</s><s>I to su ti naši pravi turci! – pojavi se Avdagi na usnama smiješak sažaljenja, prezira, smiješak pun ujedljivosti.
 – Za takve ljude čovjek ne smije imati smilovanja! – preli se u Omer-efendiji žuč nakon male stanke, pa se diže, ljutito tresući oko sebe. – Kad ono samo hoće da se duši – šta ćeš mu?
 – Opametit će se – ali onda kasno i uzalud, i neće biti na vrijeme!</s>

<s>Upravo sunce bilo zašlo, a nakon one sparine kano da je sam Bog poslao laki vjetar da ljudi željni odahnu.</s><s>Vjetar je šušuljao lišćem zelene, visoke lipe, koja se je nadvila nad cestu, igrao se njime da ga malko raživi nakon mrtvila vrućega dana.</s><s>Ćaršijom se pronosi meso, zelen i sve što treba za kuću i gozbu po noći.</s><s>Pred top razvikali se ekmeščije, noseći na daskama vrele hljebove, rasprodavajući ih da se čovjek omrsi kad udari top.</s><s>Jedni dućandžije počimlju već i dućane zatvarati, dok drugi ostaju u njima da ih drže otvorene do kasnije doba, jer u ramazanu pravi život počimlje tek pod noć, po ahšamu.</s>

<s>Omer-efendija se taman spremao da izađe te da se po običaju malo pola sata prošeće do topa.
 – Zbilja, dina ti, Omer-efendija, hajde hoćemo li večeras zaći u Činđe – pa da vidiš tamo saltaneta, da se načudiš šta tamo naši ljudi rade!
 – Pa taman!
 – Nemoj da i Hilmo s tobom ne dođe.</s><s>Razgovorit ćemo se malo.
 – A ja kriv – ne nađemo li tamo gdje se Mehmed Alija igra sa svojim jaranima, sve da mu je mati bolesna, a kuća prazna.
 – Nesretnik!</s><s>Od njega je to učinio njegov otac! – trehnu Omer-efendija džubu i izađe iz magaze.</s>

<s>Izmakao dan, a primicalo se veče i počelo sipati sumračje.</s><s>I Avdaga zatvori magazu, a taman se on okrenuo, mećući ključeve u džep, kad ga sustiže Muharem.
 – O, zar i ti? – upita on sina.
 – Evo na, kako vidiš! – odvrati momak veseo.</s>

<s>Muharem već čitav momak.</s><s>Razrastao se, ujedrio, a uredio kao da će sad na po djevojku.</s><s>Na zagasitom licu, na gornjim usnicama zagarila mu se dva puna, crna brčića, koje bi katkad rastjerao prstima, kad bi mu koja dlaka pala i zastrašila prama ustima.</s><s>Na njemu sve lijepo, novo, odmjereno, čakšire od crnosjajnoga atlasa, bijela košulja sa zatvorenim rukavima, a kundure mu se sjajile i laštile kô ogledalo.</s><s>Bile su fine, otvorene i u vrh zašiljene, odozgor iskićene i izrezuckane.</s><s>Crnomanjasti, niski stambulski fes dubokoga kalufa malo nakrivio nad čelo, utegao se šarolikim, polusvilenim pašom.</s><s>Okretao se živo, hitro, glasno razgovarao, javljajući se i ovamo i onamo, a smijući se katkad od srca, veselo, zadovoljno.</s>

<s>Obojica pođu zajedno, razgovarajući se o poslu.</s><s>Muharem je pripovijedao mašući rukama šta je sve danas uradio.</s><s>Tko ih je susretao, lijepo im se javljao i želio im dobru sreću.</s>

<s>I tako umakoše preko ćuprije na zahumsku stranu.</s>

<s>Bližio se čas kad će top dati znak da počimlje mrs.</s><s>Djeca po ulicama ispred vrata nestrpljivo očekuju i pogleduju na tabiju kad će planuti prah, pa onda na džamije i munare.</s><s>Tko sio doma i čeka, a tko pred džamijom stoji, da još prije nego se omrsi, tek založiv malo što je sobom ponio, u džamiji otklanja ahšam.</s>

<s>Spustio se sumrak po zemlji, kao velo preko lica ljepote djevojke, te ti otimlje oku da vidiš onu krasotu.</s><s>Mrak se uhvatio i isprepleo, padajući sve veći lagano, lagano, da ni ne opažaš, već samo što ti od časa do časa zatrepti pred očima, pa kô da ti slabi vid.</s><s>Po vratima, po česmama hrpe svijeta, djece, te se žamori, pod glas razgovara, kladi.
 – Evo da će dok izbrojim deset!
 – Neće – ja stavljam glavu na veliku ćupriju, da mi ju odsijeku! prihvaćaju drugi ozbiljno.</s>

<s>Sjajnolisti šipci, tamne košćele, raspušćane smokve, zove kitnjasta cvijeta, tunje, trešnje – sve se to sljubljivalo i sastavljalo u crne, tamne ploče, koje su stršile prama onoj vedrini neba, prevučenoj raskošnim velom noći.
 – Sad će!</s>

<s>Na Tabiji sinu, svjetlo poleti kroz mrak, odjeknu, da je potresalo.</s>

<s>Tišinom zakruži vika, vikanje, veselje, djece, visoka minareta planuše u svjetlu kandila, plamsajući jednim plamenom kroz gusti, zadnji sumrak, a između onih plamenova odjeknuše glasovi mujezina opominjući ljude da je Bog jedan i velik, zovući ih na skrušenu molitvu.</s>

<s>Po kućama žurba i trka.</s><s>Gotove večere čekaju, kahve s mlijekom na dagarama, i svak se maša, svak se laća da zagasi žeđu pa da večera.</s><s>Sad tek nastaje pravi život i veselje, razgovor i smijeh, da se onda izmijeni i pjevanjem djevojaka i uzdisanjem momaka.</s><s>Netko izlazi na dvor, drugi se tek spremaju kuda na sijelo, jedni drugima u zamjenice, pa stotine fenjera u rukama migulji mračnim sokacima, na koje viri kroz hiljade pendžera veselo svjetlo mumova.</s>

<s>Tužan je bio ramazan u Alage, a još tužnije svako ramazansko veče – u njega, gdje je pred koju godinu bivalo gospodsko slavlje i veselje.</s><s>Žena mu oboljela – a boluje ljuto i dulje vremena.</s><s>Nekad se malko i podigne, al' ne može daleko, a tako je oslabila da ni postiti ne more.</s><s>Tužila se da ju svuda boli i u prsima i u glavi – a povrh svega toga mučila ju i svaki drugi dan kô groznica.</s><s>Bolesnica je ležala u sobi i tu se mučila i previjala, bojeći se svakoga novoga dana da joj gore ne bude.</s><s>Čitava kuća kô mrtva, prazna – a kako je nekada u ovo doba u njoj bivalo veselo!</s><s>Bolesnicu dođu pohoditi kone i znanice, a najviše su uza nju njezina sestra i Đulsa, pa ju njeguju i dvore naizmjenice.</s><s>Alaga preko dana dođe i upita kako joj je, pa se onda smrknut i šutljiv vrati natrag.</s><s>Mehmed Alije nikada na oči, već ako je kad noćiti.</s><s>Meho, još, još.</s><s>On iziđe, ode gdjegod u čaršiju, netko mu dade i posla da što zaradi, pa gotovo uvijek donese doma, a onda se opet izgubi.</s>

<s>Odmah na prvi pogled vidi se da u kući nema ni polovicu od onoga što je prije u njoj bilo.</s><s>Sobe i odaje nisu onako bogato urešene, bakra malo i svega drugoga.</s><s>Prije je bila i svoja dvorkinja: nu sada nema Saje, ona je isprtljala iz one druge kuće, koju je Alaga prodao, te se u nju uselila nekakova druga obitelj.</s><s>Da ta praznina bude što manja, Alaga u kući presjedi gotovo po čitave dane, ne izlazeći niikuda, već jedino ako do na ulicu, gdje čučne i gleda tko prolazi, ili se zapilji u koju pukotinu suprotnoga haremskoga duvara dugo, nepomično.</s><s>Na čelu mu duboki zarezi, koji se onda svijaju iznad obrva k licu, jabučice iskočile, a ispod njih upalo, te se stvorile kao dvije jamice.</s>

<s>Hanuma je počela poboljevati još pred godinu dana, te je morala pasti na dušek.</s><s>To je onda Alagu smelo, te se nije mogao iseliti.</s><s>Sama žena u kući bolesna, velika je muka, a kad još ju nema tko lijepo dvoriti.</s><s>Đulsa bogme udana, pa ne može vazda, a ni hanumina sestra.</s><s>Već su se one uvijek izmjenice redale i dolazile.</s><s>Hanuminoj sestri bilo je lako, jer nikoga doma doli ona i čovjek.</s><s>Obje joj se kćeri poudale i namirile.</s><s>Često bi se Đulsa našla s tetkom u matere u isto vrijeme, te dok bi jedna sjedila uz bolesnicu, druga bi pospremala po kući.</s><s>A kad bi hanuma malko stisnula očima da zaspe, izišle bi obje iz sobe da je ne bude, i razgovarale se.</s><s>Tetka bi raspitivala Đulsu o svemu, kako joj je, kako živi uz svoga čovjeka.</s>

<s>A Đulsa bi i voljela da ju to ne pita – radije da joj kazuje svašta drugo, sve bi ona slušala.</s><s>Kad se samo sjeti djevojaštva svoga i sreće djevojačke, samo što joj ne kanu suze, gledajući i videći svako mjesto u rođenoj kući kuda je nestašna stupala, hodala, u svaki kutić zalazila; mjesto gdje joj se porodiše prvi osjećaji, kojih prije nije imala ni znala, gdje je snivala slatke i ružične snove; mjesto gdje joj srce – iščupaše.</s><s>I onda je postala hladna, bešćutna, a tek je sada došla k sebi u teškoj zbilji, kad ju je zadnje noći njene svete nevinosti neljubljen čovjek ogrlio...</s><s>A tada je oćutala najteže muke, najveću žalost.</s><s>Ona tada nije bila živo biće već hladno mrtvo truplo koje su valovi zanijeli da ga bogzna gdje izbace, stvar bez snage, bez otpora...</s>

<s>Ono veče kad su se Omer-efendija i Avdaga razgovarali u magazi, Alaga je sjedio na tavanu gdje je i top dočekao.</s><s>Ženina mu sestra priredila je večeru, ispekla kahvu, te je sam samcat večerao i okusio mrs.</s><s>Iza ahšama došla je bila i Đulsa uz pratnju nekakve žene.
 – A što si, kćerce, došla? – upita ju slabim glasom mati.
 – Svejedno, da te imalo vidim! – odgovarala je Đulsa razmotavajući se.</s><s>Svjetlo s muma joj je ravno padalo na lice koje je bilo nježno, tužno, a bijelo kao da je od kamena isklesano.</s><s>Ni mrve da bi bilo rumenila.
 – Danas si kod mene bila cijeli dan – da ti što ne prigovore? opet ju mati priupita, ne skidajući s nje očiju.
 – Ne mogu mi što više reći nego su mi rekli.</s><s>Salke svakako nema cijelu noć doma – pa koga ću se bojati?
 – Ah, kćerce moja! – uzdahnu mati i pritisnu rukama pod rebrima.</s>

<s>Alaga je sjedio sam na tavanu, pušio i pio kahvu.</s><s>Pred njim niski svijetnjak, komu su se oko plamena zaletavale sitne leptiriće, vještice.</s><s>Doma otklanjao ahšam, pak ostao sam, a da nigdje ne iziđe.</s><s>Sve do sada u ramazanu nije nego dva puta nekuda na dvor malo izišao, pa se opet povratio.</s><s>Sjedio sam i sam se sobom zabavljao.</s><s>Sad bi prekrstio noge, sad se izvalio i naslonio jal na jednu, jal na drugu stranu.</s><s>Razgovarao se sa svojim čibukom.</s><s>Ćehrubar bi metnuo u usta, oči spustio niz čibuk na lulu, otkud se je dim dizao, pa onda potegao, slatko, duboko, dugo, da bi mu nastale još više jame pod jabučicama.</s><s>Duhan je dimio, frštio, a kad bi ćehrubar izvadio iz usta, tad bi potegao u se, dižuć pomalo obrve, srknuo kahvu, pa opet uvukao.</s><s>Il' bi se zagledao u murvu, a kad mu to dosadi, okrene očima s tavana u mrklu noć, tamo nekud, otkud su dolazili glasovi pjesama, glasnoga smijeha, šum Neretve, tamo, gdjeno se pećine, Luka, Starigrad, pred njim niz Neretvu Donja mahala, pa Hum zavio u mračnu odoru.</s><s>Nekad bi rekao da ne opažaš u onim očima nikakve vatre, nikakva života, da na licu, na čelu ne čitaš nikakvih, ni najmanjih misli koje bi on mislio – takav je bio na njemu hladni mir poništena čovjeka.</s><s>Al katkad bi mu se skupilo i nabralo među obrvama, oči zaigrale, zasjale, na licu zadrhtala svaka žilica koje su se modre vidjevale, a najviše po sljepoočicama.</s><s>Opro bi se još laktom o koljeno i na dlan naslonio glavu, pa tako dugo nepomičan ostao.</s>

<s>Kako li su ga prevarile njegove nade, kako li su se izjalovile njegove želje!</s><s>Snovao je i snovao, razmišljao, smišljao – a sada, nakon svega toga – evo ga tu osiromašena, osamljena, poništena!
 – Ja – ja – ja sam kriv! – uzvinuo bi glavom, pa ju malo niže spustio, kao da se kaje ili kao da se i svoje sjene stidi. – Šta sam radio?</s><s>Ništa, ama baš ništa!</s><s>Napustio svoje stvari, prodavao i trošio – a što više prodavao i imao suhih novaca, to i više trošio.</s><s>Nikada ni pomisliti da će toga svega nestati!</s>

<s>Alagu je pekla, ljuto boljela sva prošlost.</s><s>Nekada među najuglednijim kućama – sada osim jedno dva prijatelja od zahvalnosti nigdje nikoga više.</s><s>Svaki imade svoga drugoga, žurnoga posla, a kamoli da bi se s njim sastao i porazgovorio!</s><s>Jedini Avdaga – al' kako se stidi pred njim!</s><s>Nekad mu od milosti davao i pomagao – a sada se okrenulo i došlo vrijeme da njemu Avdaga milost milošću vraća.</s><s>Svaki mu dan u kuću pošalje i mesa i pirinča i svega što kući treba.</s><s>I zadnje još što je Alaga imao sve prodao, da što dulje uzmogne sakrivati svoju nevolju i da štogod uzmogne pribaviti bolesnici kad zaželi.</s><s>Još samo ovaj krov nad glavom – nu i taj je već gotov.</s><s>Na kuću uzeo zajam, pa ugovorio kad će se iz nje iseliti. – A što ga je na to dovelo?</s><s>O tomu je Alaga mnogo puta mozgao – a napokon bi sav prijekor, svu krivnju svalio na se.</s><s>Sada, kad je već kasno, uviđao je to, te bi se sam u sebi jeo.</s><s>Šta je mislio s onim postići, kako je radio, i napokon, šta je postigao kad je dovle došao?</s><s>Kako su mu bile pogrešne misli i osnove!</s><s>Umjesto da za din radi, radio je proti njemu, upropastio je svoju obitelj, sina otimajući od nauke – dao mu, da postane, što i jest sada, umjesto od njega da bude čovjek na svom mjestu, na ponos onima koji su ga rodili, a na diku svoje vjere i ostale braće.
 – Omer-efendija!</s><s>Svaka ti se u zlato prometnula! – uzdahnuo bi Alaga u svojoj samoći, u toj pustoj praznini. – Da sam njega slušao, jadna pameti!</s><s>Već ja uvrtio u glavu da se ovdje ne može, a onamo da nas čekaju zlatni dvori i braća, koja će nas objeručke dočekati.</s><s>A eto kako je: Mehmed Krilić vratio se otuda kud je otišao, veleć da nosi sa sobom din i motiku.</s><s>Svagdje teško bez svoga, a još na svomu najbolje.</s>

<s>Uviđao je tek sada kad je nevolja pala za vrat, a i druda mu braću pritisnula, kakov je grijeh počinio i on i ostali.</s><s>Uviđao je kako mu je bio lud strah zaradi dina kad je osuđivao onako oštro Hilmu što je obukao tijesne haljine.</s><s>Ta i on sam, koji je toli mrsko gledao sve novotarije i što je na sebi nosilo novi biljeg, i on sam morao se je tomu podvrći.</s><s>Kao pravi turčin nekada, kakov je htio da bude, ni kundure nije trpio, te u godini promijenio nekoliko puta crvene postule.</s><s>Ali vidio da to nije dobro, i što je najglavnije, da je to za nj u ovako oskudnom stanju skupo, pa obukao kundure.</s><s>Odmah su to drugi opazili, pa ga pitali zar misli izići iz dina.</s><s>Pitali su ga od obijesti.</s><s>A on im je po duši odgovorio: "Ne to, van ovako me jedne kundure nose po godinu dana, te mi je to jeftinije, negoli kad potrošim pet pari postula".</s><s>Eto na što je spao – čemu se nije ni nadao, a najmanje se je pak nadao da će to tako hitro nadoći da će se na nj oboriti tako brzo tolike nevolje!</s>

<s>Iskusiv gorko sam dokle dovode osnove kojima se je hranio, uzeo druge odvraćati da ne misle kao što je on mislio, jer da će svaki tužno svršiti.</s><s>Sam se je prikazivao velikim primjerom nerada, dokle taj dovodi.</s><s>Al' najteže mu što taki savjet nije znao sam sebi prije dati, pa bi onda ostao onaki i bolji nego što je bio.</s><s>A je li još svijet, jesu li još ljudi pametni pa da se okoriste tuđom nevoljom, koja bi ih morala dozvati svijesti?</s><s>Jesu li ljudi, njegova braća oko njega, išta razborita pa da poslušaju savjet, nauku, mudru riječ onoga koji ju je naučio u najtežoj školi, da poslušaju onoga koji sada nema ništa?</s>

<s>Pri tom se je ljuto nasmijao.</s><s>Ta kako bi i slušali i poslušali sada oni njega kad nema ništa?</s><s>Kako, otkuda to dolazi da bi sirota znala štogod?</s><s>Ta on sam – Alaga – dok imadijaše, bijaše svakomu i pametan i prepametan.</s><s>Tražili su ga, zvali, pitali: a sada ti svi bježe od njega, tvrdo uvjereni da sada ništa ni ne zna kad ništa nema.</s><s>Pa kako bi njega oni sada u čemu poslušali kad se ni njemu istomu nije dalo slušati nekada Omer-efendiju?</s>

<s>Makar da je Alaga sve izgubio što je imao, pa i sreću u obitelji: al' ipak nešto mu je ostalo.</s><s>To je bila ona vječna nada koja mu je blažila nevoljne dane, koja mu je olakšavala tuge.</s><s>"Pa može i Bog dati bolje!" često bi puta uzdahnuo, a kad je to jednom rekao pred Avdagom, Avdaga ga odmah presiječe: "Kani se ćorava posla: nadat se smije samo onaj koji radi!" I Alagi se to svidjelo da je baš tako – al' njegovo je vrijeme već izmaklo!</s>

<s>Druga je opet stvar, koja mu je ostala, da kao vječni žižak, dok živi, zagrijava njegov život, snaži njegovu dušu.</s><s>Njegova vjera, njegova ljubav k dinu ostala je jednaka, nepomična kao pećina, te uz to još i ljubav prama braći svojoj, makar da su ga ostavljala.</s><s>I kako bi on htio da se braća opamete, da ovdje radom svih svojih sila prodiče din!
 – A hoće li?</s>

<s>Alaga se je gorko nasmijao, bolno uzdahnuo – kano da je pomislio na svoga Mehmed Aliju...</s>

<s>Čarobna je i krasna bila noć ramazanska.</s><s>Uz šum Neretve, uz ugodni miris divne noćne prirode, nad koju se nadviralo vedro nebo i gledalo ju milijunima zvijezda – Mostarom se od kuće do kuće, od jednoga kraja na drugi širili ispremiješani zvukovi i glasovi pjesama i glasovi smijeha i veseloga, pustopašnoga razgovora.</s><s>Još nije ponoći – al' i da je, sve isto bi sjajnim očima u mrklu noć gledali oni rasvijetljeni prozori, što su se prosuli između Podveleži i Huma, prekinuti samo onuda kuda orlja Neretva.</s><s>I zelene, bujne bašče kano da su oživjele, a iz njih izvire buka rek bi danjega života, kroz koju se daleko ističu zvukovi sitnih tambura i šargija.</s>

<s>U Činđinoj bašči sve puno, sve kô da vri i ključa.</s><s>Mnogi fenjeri rasvjetljuju donji prostor ispod stabala, londžu, krevet, sitnu, pognjetenu travu, a gore iznad stabala gdjegdje dopire koji zrak svjetla, da se raspline u mraku, ako se je mogao provući kroz gusto granje.</s><s>Sve puno kao mravinjak, a i onaj čador sa strane krije pod sobom kitu svijeta.</s><s>Ljudi posjeli na razgovor, momci piju rakiju, igraju, neki pjevaju i udaraju na šargije.</s>

<s>S kraja ispod londže digoše se četiri čovjeka, koji su bili malo u zasjenu, gdje su mirno sjedili i pozabavili se uz kahvu i duhan.</s><s>Izišav na prostor ispred londže, fenjeri im rasvijetliše lica.</s><s>Bio je to Omer-efendija s Hilmom, te Avdaga i Muharem.</s><s>Koji su još s njima sjedili, oprostiše se od njih.
 – Hoćeš li da se okladimo? – pogleda Avdaga Omer-efendiju kad su prolazili između onih skupina ljudi koji su sjedili na travi.</s><s>Hajde da vidimo je li istina što sam ti večeras bio rekao?</s>

<s>Omer-efendija mahnu glavom da hoće, te svi pođoše prama čadoru, a Avdaga prvi.</s><s>Stadoše malo podalje, te se nadviriše u čador da ih tko ne opazi.
 – Eno vidi! – pokaza Avdaga prstom.</s>

<s>Čador pun momčadije, koja se je najstrasnije kartala.
 – Jest, jest, dina mi!</s><s>Eno i Mehmed Alije – a vidi, i Salko je ondje!
 – Evo, drži ovo dok ne platim! – razgrija se Mehmed Alija i upravo svlačio fermen da ga položi za igru.
 – Šta veliš ? – upita Avdaga.
 – I ovi ovdje – pokaza prstom u čador – i oni onamo – isto upr gdje su drugi rakiju pili – svi će ti reći da su pravi turci.</s><s>I gledaj ih kako i šta čine kao pravi turci.</s><s>Da im rekneš da to nisu, ubili bi te, kao što bi te presmlatili ako ne vičeš onako i proti svima onima proti kojima oni viču.</s><s>Ali kad ogole svosve, kad ne bude ništa, pa ni razderane košulje, da ju bace za igru, onda će svi ti pravi turci biti jeftina roba, a onaj će ju kupiti tko ju uzmogne platiti.</s><s>To je naša nada!
 – Taki su nam svi! – potvrdi Avdaga.</s>

<s>I okrenuše se sva četvorica, pobjegoše iz bašče – ne obrćući se, da i opet ne vide ljute rane koje su netom vidjeli.</s>

<s>Rječnik</s>

