U tišini
<s><poem>
(Mom pobratimu Mehmedu R.)</s>

<s>K'o vedri obraz djevičanske Lade
Proljetni danak na zemlju se smije,
I zlatni Febo prirodi sa lica
Cjelove strasne žarkim trakom pije.</s>

<s>Lagani zefir po vazduhu struji
I dirka lišce vrh tananih grana,
Kao da pjeva tajanstvenu pjesmu
Ljubavi mile i proljetnih dana.</s>

<s>Pa s njena krila spuštaju se sanci
Nečujno tiho k'o zelene niti
Okolo svuda - ah! ja ljubim sanke,
Ja vazda volim na tenhani biti.</s>

<s>Nemila vreva sto puta je dosad
Mlađahne moje pomutila grudi,
Stoput mi do sad zanijemila pjesma
U bučnom krugu mnogih gradskih ljudi.</s>

<s>Ah, ja sam sluš'o u toj bijesnoj buci
Truleža vihor, gdje nad njima puše,
Prljavi vali gdje nevinost dragu
Besvjesnom hukom kao cvijeće ruše.</s>

<s>Ah, ja sam gled'o gdje se demon strasti
Nad ruševinom ideala ceri,
Pljujuć u obraz okovanom umu,
Ljubavi, pravdi, istini i vjeri! -</s>

<s>Da si mi zdravo, o, tišino sveta,
Čistote rajske, o, skrovište milo!</s><s>Pjesničko srce, srce puno bola
Sad se je evo u tvom krilu skrilo,</s>

<s>Na tvojim grudima da razgali tugu,
Da sanja sanke ljepote i slasti
Uz šapat lišća - ah, ja ljubim sanke,
Ja mrzim buku šumne ljudske strasti. </poem></s>

<s>Musa Ćazim Ćatić</s>

