Merjem (Ćatić)
<s><poem>
U templu ona palila je svijeće,
Dvorila Jehovu pobožno i smjerno -
Duša joj bila k'o ljiljansko cvijeće,
A srce čisto k'o rosa i vjerno.</s>

<s>I Onaj koji stvara sva čudesa
I u svem' život svojim dahom budi,
Njoj svoju riječ je poslao s nebesa
I nadahnu joj netaknute grudi.</s>

<s>Iz njiha genij rodio se tada -
Al' ljudi u taj podigli se mah:
- To prljav plod je grijeha i gada!...</s>

<s>Tek kad joj srce smrviše u prah,
Vrh njena čela drhtnu aureola:
Merjem je čista...</s><s>Suza svetog bola!</poem></s>

<s>Musa Ćazim Ćatić</s>

