Magareće godine (XX glava)
<s><Magareće godine</s>

<s>Evo, doživjeli smo i taj tužni dan da nam naš De-De-Ha napušta konvikt.</s><s>Istjeran je, najuren, prognan, više ne smije ostati s nama pod istim krovom.</s>

<s>– Kuda ćemo s tobom? – pita se Baja zabrinuto.</s>

<s>– Mora ti se naći takav stan gdje nećeš ništa plaćati, a da je, opet, u našoj blizini kako bismo ti mogli iz internata doturati hranu.</s>

<s>– Ja sam već nešto našao, samo ne znam hoće li se svidjeti našem Duli – javi se Krsto Buva.</s>

<s>– U našoj šupi za drva imaju neke stare pozorišne kulise, pa iza njih...</s>

<s>– Aha, znam! – prekide ga Dule.</s>

<s>– Tamo sam neki dan sakrio onaj sir, inače – bili bi ga našli na pretresu.</s>

<s>– Pa sviđa li ti se taj stan, bar za prvo vrijeme?</s>

<s>– Nek sam blizu vas, pa makar i na drvetu.</s><s>A što je najglavnije: tamo se niko neće sjetiti da me traži.</s>

<s>Iako ga selimo tako blizu, ipak smo tako tužni kao da nam naš Dule putuje čak u Ameriku.</s>

<s>– Nemoj nas, brate, zaboraviti u tuđem svijetu – bolećivo kaže Hamid Rus, a De-De-Ha vadi ispod kreveta svoj kofer, otvara orman i sprema se da pakuje stvari.</s>

<s>– Hm, ovu sam košulju pozajmio od Hamida, čarape su Krstine, gaće Bajine, peškir Brankov – nabraja on prevrćući po stvarima nabacanim u ormanu.</s>

<s>– Gle, molim te, pa ja nemam ništa svoje.</s>

<s>– Sve je to sad tvoje – širokogrudo kaže Baja.</s>

<s>– Ti si stradao zbog sviju nas, riješio nas crne knjige, pa je sad red da i mi tebe u nevolji pomognemo.</s><s>Je l' tako, drugovi?</s>

<s>– Tako je – složno se odazivamo mi.</s><s>Dule trpa stvari u kofer i veže ga preko sredine kanapom.</s>

<s>– Zar ne možeš da ga zaključaš? – pita ga Baja.</s>

<s>– Vidiš da nemam ni brave ni ključa – mirno kaže De-De-Ha, vlasnik tolikih ključeva, najveći majstor za brave u našoj gimnaziji.</s><s>Krišom ga pratimo na zadnja vrata, šmugnemo zajedno u suncokret i zaobilaznim putem stižemo u tijesni prolaz između živice i ogromne stare šupe, bivšeg magacina.</s>

<s>Tu, na naše veliko čuđenje, Dule samo smače u stranu jednu široku dasku i ponudi nas:</s>

<s>– Izvolite u moj novi stan.</s><s>Uvukosmo se i stadosmo prilično iznenađeni.</s><s>Tu, u ćošku, iza visokih kulisa bilo je dovoljno prostora da se smjesti i dvaput više dječaka nego što je nas bilo.</s><s>Izgledalo je kao da je neko namjerno, slažući kulise, ostavio iza njih taj slobodan prostor.</s>

<s>– Tu je nekoliko mjeseci spavao slavni glumac Rožljika kad je propalo njegovo putujuće pozorište – podsjetih se ja.</s>

<s>– Znate li kad nam je profesor srpskog o tome pričao?</s><s>Baš je rekao da je to bilo u nekoj šupi kod našeg konvikta.</s>

<s>– To je onda sigurno ovo mjesto – potvrdi Baja. – Sjećam se i ja kako su pričali da mu je jedan trgovac zbog duga zaplijenio kulise i bacio u svoj magacin.</s>

<s>Bio je u tome skloništu i neki stari divan, vjerovatno je i on pripadao pozorištu, pa se svi obradovasmo što će naš Dule ipak imati kakav-takav krevet.</s>

<s>– Braćo slatka, pa ovaj magacin već drugu godinu služi konviktu kao šupa, a ja još ne znam šta u njemu ima – čudio se Hamid Rus.</s>

<s>– Ne zna to niko u konviktu – reče Baja.</s>

<s>– Oni se samo služe donjim krajem ovoga magacina, slažu tamo drva, a ovaj gornji niko ne dira zbog duhova.</s>

<s>Zaista, po gradu se pričalo da se oko toga magacina obnoć vrzmaju razna priviđenja i utvare, pa smo se i mi konviktaši držali podalje od njega.</s><s>Te priče potjecale su otud što je neko, još vrlo davno, vidio jedne noći Rožljiku kako je izišao iza smaknute daske u magacinu, a Rožljika, opet, kad je smotrio toga slučajnog prolaznika iza živice, nekog Đuru Šarca, viknuo je dubokim glumačkim glasom:</s>

<s>– Hijene, ne zavijajte na grobovima!</s><s>Đuro je, naravno, zdimio kao lud u varoš i raspričao čitav događaj dodajući mu sve nove i nove strašne pojedinosti Možda ni Dule ni Krsto ne bi otkrili ovo tajno skrovište da ih na to nije nevolja natjerala.</s>

<s>De-De-Ha je tražio dobar smještaj za kakvo jelo koje bi, vječito gladan i kažnjavan zdipio u konviktu, a Krsto Buva slu-čajno je natrapao na to mjesto kad se krio od ljekara koji je konviktašima davao injekcije protiv tifusa.</s>

<s>– Više se bojim doktora neg ikakvog duha i vukodlaka – iskreno je priznao on.</s>

<s>– A šta ćeš ti, brate slatki, ako se obnoć pojavi, ovaj... kako da ti kažem... zamuckuje Hamid Rus.</s>

<s>– Misliš na duha? – nemarno kaže Dule.</s>

<s>– Ni brige me za to.</s><s>Počeću ga odmah propitivati matematiku, pa će da klisne kao lud.</s>

<s>– Zar se duh boji matematike? – naivno pita Hamid.</s>

<s>– Pa dabome – mirno kaže De-De-Ha.</s>

<s>– Ni nje ni fizike smisliti ne može.</s><s>Jedino vjeronauku zna za peticu.</s>

<s>– Ma šta kažeš?! – čudi se Hamid.</s>

<s>Već se bilo smračilo kad smo krenuli iz Dulinog novog stana.</s><s>On se već bio ispružio na otoman, pokrio se starim zimskim kaputom, poklonom profesora istorije, a pod glavu je, umjesto jastuka, metnuo onaj ukradeni sir.</s>

<s>– Laku noć, bratijo, – reče on veselo.</s>

<s>– Ja ostadoh da mirne savjesti spavam, iako mi je pod glavom ukradeni sir.</s>

<s>Više vrijedi onih nekoliko desetina doručaka kojima sam kažnjen nego pet ovakvih sireva.</s><s>Ja sam uzeo ono što mi po pravdi pripada.</s>

<s>Te noći na Bihać se sručila strahovita oluja, pravi prolom oblaka.</s><s>U bljesku plavih munja iz tame je iskakala Kula i toranj katoličke crkve, pa su se opet rušili nekud u propast uz moćnu grmljavinu od koje se zemlja tresla.</s><s>Kiša je šibala žestokim pljuskom naše prozore, zvoncao je rijedak grad.</s>

<s>Svi se izbudiše u našoj spavaonici.</s><s>Bolećivi Hamid Rus nagnu se bliže meni, uhvati me za ruku i promuca:</s>

<s>– Uh, kako li je sad našem Duli!</s><s>Taman sine munja, a otud evo duha, očurde mu kao tanjiri, zubi gvozdeni, a on samo škljocne i vikne: ja sam pokojni Rožljika!</s>

<s>– Ćuti, ne straši nas! – šapućem ja, a uz noge mi mravinjaju ledeni trnci.</s>

<s>Ne bih sad izišao u hodnik da me tamo čeka devet Zora Tanković i tri tepsije baklave.</s>

<s>Ujutru se dižemo čupavi i neispavani.</s><s>Bobo Gica naročito je nešto blijed i uznemiren.</s><s>Sanjao sam Dulu Hajduka kako stoji u mraku pod nekim drvetom, a kiša sipa po njemu – kaže on potišteno.</s>

<s>– Bog zna šta je s njim noćas bilo.</s>

<s>– Stradao je, eto šta, a ti si u toplom krevetu spavao – prijekorno zabrunda Baja.</s>

<s>– I ti si tome kriv, zato te muči savjest i zato ga sanjaš.</s>

<s>Krišom požurismo u Dulino sklonište noseći mu za doručak ono što smo između sebe sakupili.</s>

<s>Makosmo onu dasku, kad tamo – naš ti Dulekan hrče sve u šesnaest.</s><s>Jedva ga probudismo.</s>

<s>– Kako noćas ostade živ? – pitamo ga radoznalo, a on mirno odgovara: – Sjajno sam spavao, samo sam dugo sanjao kako sam upao kod poslastičara Murata i taman počeo tražiti neke baklave, kad li se na mene sruči čitavo brdo tepsija, sve grmi: gruuu, gruuu!</s>

<s>– I baš više ništa nisi čuo?! – zabezeknusmo se mi.</s>

<s>– Pa... malo se javljao i neki cvrčak, i to me je naročito uspavalo.</s>

<s>De-De-Ha skoknu u našu umivaonicu da se uredi.</s><s>Tu ga svi gromko pozdraviše kao da je doputovao bogzna odakle.</s><s>Nikom nije padalo na um da ga prijavi prefektu, koji je, uostalom, još uvijek spavao.</s>

<s>Oko podne, kad su konviktaši iz trećeg razreda sakupili dobrovoljni prilog za Dulin ručak, priđe nam i Bobo Gica i na prikupljenu gomilu stavi svoj kolač.</s><s>Baja gurnu kolač u stranu i hladno reče:</s>

<s>– Ne primamo prilog od prefektove ulizice.</s>

<s>Kad vidimo da si postao dobar drug, tek onda ćemo razgovarati.</s><s>Bobo, pokunjen, ode do prozora.</s><s>Hamid Rus poviri šta on tamo radi, vrati se k nama i reče sažaljivo:</s>

<s>– Eno ga – plače.</s>

