Osman/5. pjevanje
<s></s>

<s>Peto pjevanje 
  Serse slavni, ki poda se
stavi Istok vas njekada,
kad s tisuću tisuća se
vojske diže put zapada,</s>

<s>na uznosit brijeg uzide 
i, pazeći broj bez broja
vitezova ki ga slide
bi velika rados svoja.</s>

<s>Nu, misleći da opeta
neće od onijeh svijeh junaka
živ bit jedan do sto ljeta,
grozno u srcu svom proplaka.</s>

<s>Ali mladi care Osmane,
ako se i ti obeseli,
put poljačke kad se strane 
s vojskom strašnom najprije dijeli,</s>

<s>plakat si opet mogô bolje,
pokli u kratko vidje vrime
gdi se prikri cijelo polje
s tvim vitezi pobjenime.</s>

<s>Proz gomile turskijeh kosti
jaše paša, i naprijeda
od bolesti i od žalosti
zavrć riječi plač mu ne da.</s>

<s>Ali vele huđa 'e muka
ku vidjenje već mu dava
od skorenijeh susijeh ruka
i od usahlijeh crnijeh glava.</s>

<s>Često cijela još telesa,
sleđena u krvi i smrznuta, 
nastupajuć s konjem splesa
sjemo tamo priko puta.</s>

<s>Mnokrat mu se konj poplaši,
puha, rža, strepje u sebi:
konj ga i konjik mrtav straši  
priko koga proć mu je trijebi;</s>

<s>pače mnokrat nase skoči
cić namjere tužne toli -
on za milos zaže oči
i suzami lice poli.</s>

<s>Na svakčas ga uspomena
s mnozijeh mjesta gore cvijelja:
od rodjaka ondi ubjena,
a ovdi od mila prijatelja.</s>

<s>I zasve to man se uzmiče,
jer je usiljen putujući
onijem istijem kih nariče
konjskim stupom kosti tući.</s>

<s>Ah, jaoh, sasma teška jada!
ah nevolje bez izgleda!</s><s>Pleše onijeh mrtvijeh sada
kih najveće živijeh gleda.</s>

<s>Put mrzeći tako tjera
vas dan, svu noć bez umora,
ali veće kraj Nestera  
tridesta mu svanu zora.</s>

<s>Tu Bogdancim vojevodu
prida, ki po nj došli bijehu,
a on rijeke priđe vodu
s družbom inom u pospjehu.</s>

<s>Nu kô stupi kraj Podolja,
tajčas vidje nadaleče
gdje proć njemu priko polja
jedan vitez konja teče.</s>

<s>Ruka desna nosi kopje,  
lijevu zlatan štit pokriva;
odijeva ju bijelo oklopje,
pod kacigom obraz skriva.</s>

<s>Od bojnika je slika prava,
nu nije bojnik neg bojnica -
svijetla i slavna Krunoslava,
Korevskoga vjerenica.</s>

<s>Ona, otkli turska sila
draga svoga jur zarobi,
nije oružja čas pustila,
s kijem junake mnoge dobi -</s>

<s>oružja u kom lijepa dikla,
vječne slave u požudi,
od malahna još se obikla
bojna ćaćka družeć svudi,</s>

<s>pri Dunavu ki prostrane
svim države gospodeći
jake vojske cjeć obrane
suproć turskoj drža smeći.</s>

<s>Spovijeda se toj zaisto,
i glas veće svud protječe,
da u doba ono isto
kad on kćercu ovu steče,</s>

<s>pokli tada š nje poroda
smrt oplaka ljubi svoje,  
za kolijevku štit joj poda
a oklopja za povoje.</s>

<s>Bojnom trubljom mješte pjesni
sveđ ju šika i pokoji,
a gdje sjever dme nesvijesni,  
od lavice mlijekom doji.</s>

<s>Golom sabljom za zabavu
hitro vladat nju nauči
i nejaku još joj glavu
pod kacigu tešku skuči.</s>

<s>Kopjem ruku, stupaj tijekom
mlađahna ona tad ukrijepi,
i uresi slavnom njekom
veličinom pogled lijepi;</s>

<s>pak na hrlom konju uzrasti, 
gdi u planinah vihri viju,
i ne pozna vijek pripasti
s prijeke smrti na očiju.</s>

<s>Ali ljubav kroz vlas živu
jača oružja da joj vele:
luk nje oči, pram tetivu
a poglede stvori strijele.</s>

<s>Tim dobiva ona redom,
sad s oružja, sad s ljepote,
i desnicom i pogledom  
svačija srca i živote.</s>

<s>Nu u zabavi tač dostojnoj
kô se učini jur velika,
bojni ćaćko kćerci bojnoj
nađe bojna vjerenika.</s>

<s>Korevskomu ju da vojvodi,
ki junačtvom svud se slavi,
neka mjesta ka gospodi
nakon sebe tvrđa ostavi.</s>

<s>Utoliko i vojvoda
bogdanski se caru odvrže,
i od krvavijeh bojnijeh zgoda
početak se hud zavrže.</s>

<s>Supruć Turcim na boj teški
tad u pomoć od susjeda 
i Korevski pan viteški
s oružjem se diže ureda.</s>

<s>Nu od njegovih naglih sprava
bojne odluke pokli vidi
vjerenica Krunoslava
i ona usta da ga slidi.</s>

<s>Vapeć mlada ne pristaje:
„Kud sâm tako ideš sada?</s><s>Znaš i u mene srce da je
ke se od smrti ne pripada;</s>

<s>znaš da i ja pokoj tlačim
za ime dobit s bojnih truda;
među kopjim, među mačim
družit te ću verna svuda.“</s>

<s>Na glas lijepe sve ljubavi,
ka mu slatko dušu gori,
vjeren vitez konja ustavi
i ovako odgovori:</s>

<s>„O bojnice mila moja,
ka se od mene sreća druga  
željet može neg sred boja
imat ljepos tvu za druga?</s>

<s>Ali, dušo mâ ljubljena,
kad ti dođeš, tko će ostati
kletim Turcim mjesta općena
ne dat plijenit i harati?</s>

<s>Ah, vlaštite ti države
od turskijeh sila bljudi,
a neka ja sred krvave
rati tjeram narod hudi.“</s>

<s>S mnozim molbam razlôg dosta
slavni vitez još besjedi;
tim bojnica lijepa osta,
a on sâm naprijed put svoj slijedi.</s>

<s>Udri konja na tijek spravna,
i na njemu sletje hrlo
u bogdanska polja ravna
na krvavo bjenje i vrlo.</s>

<s>Jakno nebo kad u ijedu
strašnu godinu ori u buci,
nosi munju u pogledu,
grom u glasu, trijes u ruci.</s>

<s>Prid poljačkom vojskom prvi
turske sile on nasrnu,
ter njihovom brzo krvi 
svu omasti zemlju crnu.</s>

<s>I dobio bi tad zaisto
i svačijoj se oprô sili,
da Bogdanci u doba isto
ne bijahu ga ostavili;</s>

<s>pobjegoše netjerani
nekrepci ovi nevjernici
u planinskoj iskat strani
štit sred jama u litici.</s>

<s>Put planinske hrlo strane
i slavni se vitez tište;
odmetnike raspršane
opet u boj vratit ište.</s>

<s>Ali mnoštva nabunjena
bijehu gorom, kud su utekli,
na zapreku puta općena
strašna dubja množ posjekli.</s>

<s>Ušto smioni junak tade
zaprjekam se tim promiče,
među hrečje u grm pade,
brzi mu se konj potiče.</s>

<s>Tad skočiše iz zasjeda
nevjernici na zlo spravni,
i prije pozna neg ugleda
po glasu ih vitez slavni.</s>

<s>Opire se svim bez straha,
ali čim ih bije i tuče,
iznenatke sred zamaha
britki i dobri mač mu puče.</s>

<s>Ne ustavlja se, bôčom lupa  
i u zlotvorskoj grezne krvi,
ali svakčas huda skupa
odsvud mnoštvo veće vrvi.</s>

<s>Tiska, goni, otet se ište
nedobitna moć viteza,  
nu mu izazad ruke stište
dvijesti ruka i uzom sveza.</s>

<s>Tako slavni vojevoda
sred sužanstva osta prika;
pridobi ga huda zgoda, 
ne vlas svojih protivnika.</s>

<s>Brži od toga nego ptica
glas poletje k onoj strani
gdi mu staše vjerenica
od krajina na obrani,</s>

<s>kažuć robom kako uhiti
i izda Turkom draga svoga
čeljad ku on sloboditi
pođe od ropstva turačkoga.</s>

<s>Začu mlada i protiva
hudoj sreći srce utvrdi,
s plemenita tere gniva
prijeti osvete, tužbe grdi.</s>

<s>Jak lavica, kad sred stijena
laviće joj lovac digne,
u nesvijesti nesmiljena
skačuć se ori, da ga stigne,</s>

<s>tač na konju ona hrlu
s kopjem leti a ne teče,
stižuć tursku vojsku vrlu  
s drazim svojim nadaleče.</s>

<s>Nu kad pozna što je začela
da izvršit moći nije,
sva bogdanska polja i sela
i požeže i odrije.</s>

<s>Pak slobodu bojnom srićom
vjereniku svom da vrati,
pođe s poljskim kraljevićom
suproć caru vojevati.</s>

<s>I da steče toj doskora  
što odluči u pameti,
sama istjeca iz tabora
i Osmanovoj glavi prijeti.</s>

<s>Turskom krvi pute plaka
i njih sile silom tiska,
i usred vojske i junakâ
na šatorijeh cara iska.</s>

<s>S veličanstvom ponositim
zatjeca ga i poziva
s britkom sabljom, s kopjem vitim  
da izide njoj protiva,</s>

<s>vapeć: „Ako, jak te glase,
dostojan si carstva toga,
hod' na polje i uza se
vod' junaka Korevskoga;</s>

<s>jer inako, kad otkriti
tvoje nesmjenstvo budeš sada,
silom ti ga ugrabiti
imam usred Carigrada.</s>

<s>Obećivam, pridobita
mojijem robom kad te uhiću,
grdeć blaga sva od svita,
na njemu te promijeniću.</s>

<s>To li budeš ti dobiti,
suproć suhu ja ću zlatu
njega i mene izmjeriti
za naš otkup, za tvu platu.“</s>

<s>Začu mlad car od Istoči
podunavsku zatočnicu,
i na konja tajčas skoči,
uzam kopje u desnicu;</s>

<s>na brzoga konja koji,
čijem je na tijek spravan veće,
na krilijeh regbi stoji
i da sada poletjeće.</s>

<s>Pored š njime dvanaes paša
na hrlijeh se konjijeh tište:
poguba ih carska ustraša,
odmijenit ga svaki ište.</s>

<s>Sokolica ali mila,  
ljubav svoju da zaštiti,
sokolova pripe krila,
sunu se u tijek streloviti.</s>

<s>Ne priteče neg prileti
svijeh ostalijeh i zavika: 
„Od moje ćeš ruke umrijeti,
tko god ti si od bojnikâ!</s>

<s>Nije potreba da car jedan
na pozove tve izlazi,
ako poznam da nijes' vrijedan 
odgovorit ni môj snazi.“</s>

<s>Prijete ovako dikle mlade
i prilike take imaju
da se obje vojske tade
u jednu od njih upoznaju.</s>

<s>Drži vojska od Poljakâ
za viteza Sokolicu,
a turačka za junaka
Korevskoga vjerenicu.</s>

<s>Uzrastom je Krunoslava  
jakno u gori vita jela;
oružje joj ures dava,
konj je pod njom brza strijela.</s>

<s>Glava, prsi i sve ostalo
pod zlatom je zlato u njega,
usred čela neg što malo
srebrna mu stoji biljega.</s>

<s>Na štitu joj ptica bîše
ka se u ognju prži sama;
gleda u sunce, pismo piše: 
„Mrem za živjet s tvoga plama.“</s>

<s>Sokolica od sokola
bistru i hitru sliku ima;
ponosita i ohola
uzrastom je nada svima.</s>

<s>I konj pod njom, sivi soko,
sokolova nosi krila;
srce oganj, plamen oko,
snijeg njegova dlaka je bila.</s>

<s>Na nje štitu zvijer je ona  
proć mjesecu jasnom s nebi
ka se klanja svim priklona,
s pismom odzgar: „Samom tebi!“</s>

<s>Car mlađahan s jedne strane
lijepu svoju okom slidi,
i dobita da ne ostane,
vene, čezne, gasne, blidi.</s>

<s>Veli: „Ne cijen' da se uputi
tuj bez mene, moja mila,
ako uza se na boj ljuti
i me srce sad si odnila!</s>

<s>Tko dobude tvu lipotu,
pridobiće mene istoga,
o me duše drag životu,
o carice carstva moga.“</s>

<s>S druge strane stoji pun slave
mlad kraljević svijetle sreće;
put hrabrene i gizdave
Podunavke oči meće.</s>

<s>Čeka gledat od nje ruke 
čudna djela i velika,
znajuć da ona ima odluke
tijem slobodit vjerenika.</s>

<s>Svaka je spravna utoliko
zatočnica u vrloći 
doć na bjenje veće priko
i ukazat ke je moći.</s>

<s>Polje ravno i široko
sred dvije vojske mjesto je njima,
a sunčano svijetlo oko 
svjedočit im jakos ima.</s>

<s>Tuj s dva kraja vihra brži
suproć konju konj se tište,
i objema se kopje skrši
u najprvo susretište.</s>

<s>S obje strane hrlo tada
viteška se sablja trže:
plaho leti, jako pada
gdi ju desnica snažna vrže.</s>

<s>Vrh oružja gvozdobita
gradi udorâc teškijeh se ore:
skaču i lete iskre iz štitâ,
bijela oklopja plamom gore.</s>

<s>Nagli konji strjelovito,
kud ih hitre ruke obrću,
sjemo tamo viju se u vitô,
zdesna, slijeva svud nasrću.</s>

<s>Jednu snagu, jedno doba,
u jednakoj sili od ruke
ukazaše srca oba,  
ni među njim bi razluke.</s>

<s>Tvrdi štiti, cijele oklopi,
još izranjen nije nitko:
ničije krvi još ne popi
jedne kaplje gvozdje britko.</s>

<s>Pune srdžbe i čemera
one u sebi buče time,
jak na vihru od sjevera
dubje u gori posred zime.</s>

<s>Na stremeni su obje stale
i, ako ne izda sila mnoga,
udarcom se jednim hvale
svrhu donijet bjenja toga.</s>

<s>Ali zamah jedno prijeti
a udorac drugo ukaza:  
kaciga im s glave odleti
s jasnom tvrđom od obraza.</s>

<s>Zlato prosu, pram razveza,
zasjaše oči, svanu lice:
otkriše se dva viteza  
dvije mlađahne djevojčice.</s>

<s>Jakno sunce iza oblaka
draže objavi sve svjetlosti,
iza oružja sviću taka
dva sunca ova od liposti.</s>

<s>Bez uzdaha ko ih gleda,
ter mu dano gorjet ne bi,
ili stvoren vas je od leda,
ili srca ne ima u sebi.</s>

<s>Na svanutja neufana 
od ljepote izabrane
u obje vojske sa svijeh strana
lete strijele, dažde rane.</s>

<s>Nova robja, novijeh sluga
odsvud vrvi množ velika,
pače u vojsci vojska je druga
zaplijenjenijeh ljubovnika.</s>

<s>Lete oblaci od uzdahâ,
od pogledâ vojske teku;
svačija srca čeznu od straha
da obje mlade zla ne steku.</s>

<s>I toliko svak to haja,
da na konjih strjelovitih
sunuše se s oba kraja
dvije dubrave kopja vitih.</s>

<s>Sjaju sablje, dažde strile,
trublje trube, konji rže,
i pod silu s nagle sile
djevički se boj razvrže.</s>

<s>Razmeće se i zameće 
boj iz boja huđi i jači,
i sretaju usred smeće
kopja i štiti, sablje i mači.</s>

<s>Na oružne buke tade
gora i polje strašno zamni,
nu uto sunce zgar zapade
i noć skri svijet u skut tamni.</s>

<s>Crna sjena put tabora
Turke vrati i Poljake;
ali isred njih sjâše zora  
s dvije bojnice lijepe i jake.</s>

<s>Na tabore Krunoslava
vraćaše se, nu pod silu;
što ne vodi, trud joj dava,
zatočnicu svu nemilu.</s>

<s>A to er cijeni za istinu
promijenila na njoj da bi
ljubav dragu i jedinu
ku joj huda sreća ugrabi.</s>

<s>S tijem ufanjem još ju tjera
priko polja, priko strana,
otkud dobi kraj Nestera
mlad kraljević cara Osmana;</s>

<s>paček, buduć glas imala
da Podoljem na dan prije
s drugami je projahala,
dokli ju nađe mirna nije.</s>

<s>Ne ustavlja se čas od tijeka,
brza konja sveđ udara
i upoznava se izdaleka 
u careva poklisara.</s>

<s>Jur vapije sva ohola;
„Čekaj, čekaj, Sokolice!
da imaš krila od sokola,
ne uteče me desnice!“</s>

<s>Ali, kako bi naprijeda
poklisaru carskom bliže,
pozna istinu i ureda
konja uspreže, kopje diže.</s>

<s>Da su od mira, a ne od smeće,
čeljad, kažu njoj biljezi:
duge i stavne svim odeće
i vrh kopja bijeli stijezi.</s>

<s>Nu po oružju i po štitu
i poklisar nju otkriva 
za bojnicu glasovitu
cara na boj ka poziva.</s>

<s>Spomenjuje nje velika
i hrabrena bojna dila,
i od njegovijeh svih konjika
najbržega k njoj posila;</s>

<s>ki joj smerno otkri ime
od careva svijetla paše,
i priloži kazat s time
k poljskom kralju na što iđaše.</s>

<s>Uputi se naprijed tade
zatočnica plemenita,
i u misô joj tajčas pade
da za draga svoga pita.</s>

<s>Pak ustavi konja dobra, 
slacijeh usti ruse otvori
i u besjedu blagu obra
s poklisarom da govori.</s>

<s>Ki buduć se poklonio
njoj i ona opet njemu, 
i u način se drag i mio
otkrio dvoran ovi onemu,</s>

<s>bojna uzdahnu djevojčica
i ne može skrit poraza,
zasveda raj lijepi od lica 
i od oči sunce ukaza,</s>

<s>veleć: „Čuo si, može biti,
pripovijedat ime moje,
i mogô si još viditi
ovijeh ruka djelo koje;</s>

<s>Ali ne znam ču li ikada
koliko je privelika
boles ka mi srce jada
s ropstva draga vjerenika;</s>

<s>er u ropstvu nije pravom
svezan uzom da sad hodi
tko slobodan s mnogom slavom
rodio se da gospodi.</s>

<s>Neka trpi jaram teški
tko ga obiknu više vrata:  
vitezovi drže leški
njih slobodu dražu od zlata.</s>

<s>Zato molim tvu dobrotu
da mi odgovor istin poda:
gdje je, ako je u životu,  
moj Korevski vojevoda?“</s>

<s>Odgovori paša znani:
„O bojnice svijetla imena,
u kom mjestu, u koj strani
nije tva slava razglašena?</s>

<s>Tve je ime proletjelo
i gdje svijetlo sunce gleda,
tve viteško svako djelo
za čudo se svud spovijeda.</s>

<s>Uzô bih ti bolje glase  
od viteza kazat tvoga;
žive, nu na nj stavila se
s tvrdom stražom pomnja mnoga.</s>

<s>Za dobro imaj, o gospoje,
ako rečem što je istina:
svijetlo i drago sunce tvoje
sred tamnice krije tmina,</s>

<s>i izdno jame, u koj sada
trpi muke sveđ nemile,
nije ufanja moć ikada  
slobodit ga s nijedne sile.“</s>

<s>Trudno podnije dikla lijepa
što začula ovdi bîše,
i taka ju boles cijepa
da ne uzdiše neg izdiše.</s>

<s>Ne ima vlasti da ustavi
na očiju grozne suze;
poklisara tim ostavi
i put drugdje slijedit uze.</s>

<s>Sram je slavnu zatočnicu
i u mnogoj je stoga muci,
da joj vidi plač na licu
tko joj gleda mač u ruci.</s>

<s>Tako naprid sama slidi
i, umnažajući nepokoje,
drugo uza se vik ne vidi.
neg s uzdasim suze svoje.</s>

<s>Osman</s>

