Magareće godine (XV glava)
<s><Magareće godine</s>

<s>Sad nam je već svima jasno da je Bobo Gica glavni Smrdonjin špijun, što god učini naša nemirna grupa, Smrdonja odmah dozna i javlja prefektu.</s><s>Otkud bi doznao da nam nije Gica za petama.</s><s>Braća Mandići svečano nam obećaše:</s>

<s>– Samo vi nama ostavite i Gicu i Baju.</s><s>Gicu ćemo udesiti za vrbicu da će se sve prašiti, a Baju ćemo tako razdrmati da će trkom krenuti da se dočepamo crne knjige.</s>

<s>Sjedeći čitavo jedno popodne iza svinjca, braća su kovala ratni plan i već sjutradan ga stala izvoditi.</s><s>Polazeći u školu, Ranko Mandić uhvati Bobu ispod ruke i poče značajno da se ceri:</s>

<s>– A je li ti, lutkice, tako li se zaluđuju lijepe djevojke?</s><s>Bobo iznenađeno zatrepta.</s>

<s>– Kakve djevojke, šta je tebi?</s>

<s>– He-he kakve!</s><s>Naša komšinica Zora Kutić već nekoliko puta pita za te i šalje ti pozdrav, a ti ništa.</s>

<s>– Dabogda umro ako išta od toga znam! – iskreno priznade ispeglani ljepotanko. –</s>

<s>To se ti šališ.</s><s>Lukavi Mandić povjerljivo se nagnu njegovom u vetu.</s>

<s>– Čuj, nešto ću ti kazati, ali da dobro čuvaš tajnu.</s><s>Sirota Zora uvijek ti šalje pozdrave po Baji, a on, prasac jedan, nikad neće da ti to kaže, jer se toliko zagledao u nju da je sasvim pobrljavio.</s><s>Boji se da Zora tebe ne zavoli, pa onda njega neće htjeti ni pogledati.</s>

<s>Bobi, malom uobraženku, nije trebalo mnogo pričati.</s><s>Brzo je povjerovao da Zora samo o njemu misli, jer je bio čvrsto ubijeden da je najveći ljepotan u čitavom internatu, najbolje obučen i s najurednijom frizurom.</s>

<s>A ko bi se i oteo Mandićevim pričama?</s><s>I jedan i drugi tako su slatko kitili, vezli, zidali, dodavali, farbali, naduvavali, loptali se izmišljotinama, sve dok i sami ne bi povjerovali da je čista čistackata istina sve ono što su kazali.</s><s>Nije onda ni čudo što je ćurkasti Bobo čvrsto zagrizao primamljivu udicu njihovih laganja.</s>

<s>Tako je bio izveden tek jedan dio plana, pa se pošlo dalje.</s><s>Još istog dana, po podne, drugi Mandić, Branko, pronašao je u aleji Zoru Kutić i takve joj bajke napričao o Bobinoj velikoj ljubavi prema njoj da je vrckasta Zora sve pocupkivala od zadovoljstva i radoznalosti.</s>

<s>– Ma nije moguće!</s><s>Ma lažeš!</s><s>Ma šta kaže?</s><s>Ihi-hi.</s>

<s>Zora-bombona!</s><s>Baš je tako kazao?</s><s>Oho-ho!</s><s>Zora je toliko brbljala,propitivala ga i tražila da po deset puta ponovi Bobine riječi da je okretni Mandić jedva uspijevao da se ispetlja iz svojih rođenih lagarija.</s><s>Najzad se djevojčica iznenada uozbilji, stavi prst na svoje napućene usne i zamišljeno reče:</s>

<s>– Vidiš, a ja nekog drugog volim...</s><s>Ja, ovaj, zapravo nikog ne volim, jer... ja u životu neću nikog ni voliti.</s>

<s>– Pazi, šta je sad ovo? – iznenadi se Mandić.</s>

<s>– Bogami će nam pokvariti čitav plan. – Ja sam tako... šta je mene brige – nastavljala je da toroče djevojčica.</s>

<s>– Ja možda i tebe volim, jer ti tako slatko pričaš, ali... nikad niko neće saznati moje tajne... nikad, nikad...</s><s>Tu se nestašna brbljivica dvaput okrenu na peti i opet se ozbiljno zamisli.</s>

<s>– A kad je on to tebi tako pričao?</s>

<s>– Je li Bobo?</s><s>Priča mi već sedam dana.</s><s>Ja u spavaonici ležim kraj njega, a on i u snu...</s><s>Ih, da samo znaš!</s><s>Djevojčica priskoči, čvrsto pograbi Mandića za ruku i radoznalo mu se unese u lice.</s>

<s>– Šta, šta, kazuj!</s><s>Reci molim te, Branko!</s><s>Evo, poljubiću te, evo: cmok, cmok!</s><s>Nimalo zbunjen, sav unesen u svoju lagariju, Mandić mirno obrisa Zorin poljubac i šeretski otegnu golicajući radoznalost slušateljke:</s>

<s>– He-he, ovaj...</s><s>Šta priča?</s><s>Pa tako, sve nešto: Zora, srce, sunce, bombona, nebo...</s>

<s>– Ih, vrlo važno! – prezrivo nadiže djevojčica obrve.</s>

<s>– Ništa me to ne zanima.</s><s>Pričaj mi nešto drugo.</s>

<s>– O, ljudi, ovoga vrtirepa! – začudi se dječak.</s>

<s>– Ko bi s njom izišao nakraj – sad ovako sad onako!</s><s>Zora povuče nogom jednu crtu u prašini i onako zauzgred, i ne gledajući u Branka, reče više za sebe;</s>

<s>– Sutra u pet biću u svojoj bašti, pod onim orahom uz vašu ogradu.</s><s>Znaš, ja najčešće tamo učim.</s>

<s>– Ih, što bi Bobo volio da navrati pa da te bar malo vidi – pobrza Branko.</s>

<s>– Nek ide kud hoće.</s><s>Šta se to mene tiče – ravnodušno odgovori djevojčica – ja tamo do mraka samo učim.</s><s>Rastajući se od nje, Mandić još jednom namignu:</s>

<s>– Navratiće Bobo, jedva će dočekati.</s><s>Zora se učini da ga nije čula.</s><s>Poskoči s noge na nogu i doviknu za njim:</s>

<s>– Kaži Baji da sjutra po podne idem kod tetke u Žegar.</s><s>Nemoj zaboraviti.</s>

<s>– Što je lukava, đavo je odnio! – začudi se Mandić.</s>

<s>– Pravi se da ništa ne zna, a sad udešava da se Bobo i Baja ne susretnu.</s>

<s>Oba Mandića bila su poznata po tome što nisu marili za djevojčice i o njima su uvijek govorili s nekim starmalim prezirom.</s><s>Kako su bili okretni, nije im se nikada dogodilo da se zbune ni pred najdrskijom uče-nicom iz našeg razreda.</s><s>Možda im je koristilo i to što su u škakljivim trenucima uvijek jedan drugom u pomoć priskakali i tako dijelili svaku opasnost.</s>

<s>– Šta to ti, Danice, napadaš mog burazera? – istom bi se začuo glas drugog brata kad bi, recimo, lajava Danica Radoševićeva gdjegod u razredu pritijesnila jednog od Mandića.</s><s>Tako bi se ženski napadač brzo povlačio, kloneći se nejednake borbe na dva fronta.</s>

<s>Međutim, poslije razgovora sa Zorom, Branko se vraćao u internat nešto mnogo zamišljen.</s><s>Kako li se to ova vražija djevojčica onako brzo mijenja: sad ozbiljna, sad nasmijana.</s><s>Čas pristane na nešto, pa se za tren povuče, obeća nešto, pa brzo uzmakne kao da nikad ništa kazala nije.</s><s>Govori istinu kao da laže, a laže kao...</s><s>Zbilja, laže li ona ikad i govori li ikad ozbiljno?</s><s>Kako se to ne može uhvatiti?</s>

<s>– O, ljudi, ljudi, kako to?</s>

<s>Pokušavao je da sabere i sredi sve što mu je Zora kazala, ali na kraju ne ispade opet ništa: samo smijeh, vrckanje i cvrkut, baš kao da je slušao neku nemirnu ptičicu negdje u žbunu.</s>

<s>– Pa ona je mene i poljubila, i to dvaput! – sinu mu istom u glavi i vreo plamen liznu mu uz obraze.</s>

<s>– Pa da, poljubila, a ja to onda nisam nekako ni opazio.</s><s>E, Branko, Branko, konju jedan, vole, magarče!</s><s>Tu dječaku pade na um ona profesorova priča o magarećim godinama, i on se s olakšanjem nasmija.</s>

<s>– Pa da, sad sam i ja u magarećim godinama, zato sam ispao tako glup.</s><s>Dječak nježno pomilova svoj poljubljeni obraz i slatko poljubi vrhove prstiju, umrljane mastilom.</s>

<s>– Uh, prava bombona, pravo kaže Bobo Gica... dabogda krepao!</s>

