Magareće godine / X glava
<s>Čim su prvi put zapisani u crnu knjigu i dobili prve kazne, braća Mandići samo se zgledaše i jedan od njih prišaputa Baji: – Ovo bi trebalo spaliti!</s>

<s>– Koga to, je l' Smrdonju? – prenu se Baja, jer mu se učini da blizanac gleda baš u pazitelja.</s>

<s>– Ne njega – reče Mandić – mnogo bi se dernjao pa bi se čulo.</s>

<s>– Pa koga onda? – ne može da se sjeti Baja.</s>

<s>– Svak će galamiti kad ga meću u vatru.</s>

<s>– Neće crna knjiga – šapnu Mandić.</s>

<s>– Hm, pa kako ćeš? – zamišljeno progunđa Baja.</s>

<s>– Svako "kako" ima svoje "nekako" – odgovori blizanac.</s>

<s>– To sam čuo od svog djeda Rade.</s>

<s>–E, kad bismo nekako mogli do toga tvog djeda da ga upitamo za savjet – našali se Baja, ali mu Mandić odvrati isto tako šaljivo:</s>

<s>– A, tu jedino nema "nekako", nego važi samo "nikako", jer je djed poginuo tresući orahe, pa sad nikako ne možemo do njega...</s><s>Znaš, zabunom je stresao i sebe s oraha</s>

<s>– Ih, zašto na orahu nije bio naš Smrdonja umjesto tvog djeda! – uzdahnu Baja.</s>

<s>– Onda ti garantujem da bi ga naša grupa zaista "nekako" stresla s oraha, a ne bi ga "nikako" ostavila gore.</s>

<s>Kasnije, kad se nađosmo u dvorištu, čitava naša grupa okupi se u jednom ćošku blizu svinjca.</s><s>Tu smo se u posljednje vrijeme najradije sastajali zbog toga da bismo se zaštitili od špijuniranja Bobe Gice.</s><s>Otkad ga je Skandal držao zatvorena u svinjcu, Bobo je daleko zaobilazio svoj bivši zatvor i više mu se ne bi primakao taman da ga tamo čeka tepsija baklave.</s>

<s>– Ej, braćo moja, da znate šta mi je predložio ovaj premudri drug – poče Baja obraćajući se čitavoj grupi, pa da bi nas što više zagolicao, zastade malo i tajanstveno podiže prst. – Tiče se crne knjige.</s>

<s>– Koji drug? – nestrpljivo pripita De-De-Ha.</s>

<s>Baja se okrenu braći Mandićima i zažmirka u velikoj nedoumici.</s>

<s>– Pa ovaj...</s><s>Koji li je ono od vas dvojice maloprije prišaptao ono o crnoj knjizi?</s>

<s>–Ja nisam! – reče jedan Mandić, možda Branko ili Ranko, teško je bilo pogoditi.</s>

<s>– Nisam ni ja! – dočeka drugi Mandić, opet Branko ili Ranko.</s><s>Baja se zabezeknu.</s>

<s>– Kako da niste!</s><s>I još mi je jedan od vas pričao kako je njegov djed sam sebe stresao s oraha.</s>

<s>– Ehej, to si ti spavao na času dok sanjaš djedove na orasima!– cerio se Krsto Buva.</s>

<s>– Mi smo imali samo babu, ali ona se penjala jedino na dudove, jer nije imala zube – reče jedan od Mandića.</s>

<s>Baja se zapanjeno izbulji u braću kao da su pred njim dva krokodila i promuca:</s>

<s>– Kako, zar niste pominjali ono "kako, nekako i nikako?" Hamid Rus oprezno se udalji podalje od Baje i zabrinuto upita:</s>

<s>– Brate slatki, da ti danas nisi jeo bunike ili kakve druge otrovne trave?...</s>

<s>Zbilja, u koju ono vrstu biljaka spada bunika?</s><s>Čitavu tu smijuriju dokrajči najzad nestrpljivi De-De-Ha:</s>

<s>– Reci ti nama: šta si to čuo o crnoj knjizi pa makar bio san ili java?</s><s>Ona se meni toliko popela na glavu kao da sam ja neki dud ili orah.</s>

<s>– Zaista, valjalo bi je stresti kao toga Mandićeva djeda, babu, šta li je – dodade Krsto.</s>

<s>– Ma čuo sam da bi crnu knjigu trebalo nekako uništiti, eto ti šta! – dreknu Baja.</s>

<s>– Pa tako, brate, – reci! – podviknu oduševljeno De-De-Ha.</s>

<s>– Bilo da si to čuo u snu, bilo na javi, pametno si čuo.</s>

<s>– To ti je samo mudra glava mogla predložiti – reče jedan od Mandića.</s>

<s>– Vrlo mudra! – priskoči mu u pomoć drugi Mandić.</s><s>Baja ih samo krvnički pogleda, steže u džepu svoj givikt i u sebi reče:</s>

<s>– Hm, da mi je samo znati koji mi je od njih dvojice to predložio, isprebijao bih ga pa makar prijedlog bio ne znam kako pametan.</s><s>De-De-Ha okrenu se Baji.</s>

<s>– Molim te, zvekni mi jednu dobru zaušnicu zato što se ja nisam sjetio da crnu knjigu treba uništiti.</s><s>Baja zažmiri, izmahnu rukom i u sebi reče:</s>

<s>– Zamisliću da udaram onoga jednog Mandića.</s><s>Puče šamar, a De-De-Ha poskoči i dreknu:</s>

<s>– Uf, uf!</s><s>Ja tražio samo dobru, a ti mi odalami odličnu, vruću i begovsku zaušnicu!</s>

<s>– Što da štedim na svom drugu – velikodušno reče Baja i okrenu se Krsti Buvi.</s>

<s>– Čuješ, trebalo bi i tebe malčice propustiti kroz kakve dobre ručerde.</s>

<s>– Šta, jednu buvu kroz ručerde! – začudi se Krsto.</s>

<s>– A zašto to, molim te?</s>

<s>– Zato što se dosjetiš svakoj đavoliji, a nije ti palo na um da dođemo glave crnoj knjizi.</s>

<s>– Pa dobro, sad ću misliti kako ćemo se nje dočepati – obeća Krsto.</s>

<s>Kako je sutra bila nedjelja, i čitava naša grupa nije imala izlazak, mi se dogovorismo da ćemo taj dan posvetiti pravljenju plana kako da dođemo do crne knjige.</s>

<s>Na rastanku Baja uhvati braću Mandiće, odvede ih na stranu i u povjerenju upita:</s>

<s>– Hajde, sad mi pravo kažite, zašto nijedan od vas dvojice ne priznade da mu je palo na um kako bi crnu knjigu trebalo spaliti?</s><s>Jedan od Mandića, lukavi Ličanin, zaškilji na desno oko i reče:</s>

<s>– Kad bi se jednog dana saznalo ko je uništio crnu knjigu, najviše bi stradao onaj kome je to prvom palo na um.</s>

<s>– Pazi, molim te! – zinu Baja.</s>

<s>– To bi zaista tako bilo.</s><s>Ma ko se toga prvi sjetio?</s>

<s>– Onaj naš djed s oraha – reče jedan Mandić.</s>

<s>– On se, na primjer, nikada nije prvi dosjetio kako bi trebalo pokrasti popove kokoške.</s>

<s>To bi uvijek smislili njegovi nerazdvojni drugovi.</s><s>Baja začuđeno iskrlješti oči.</s>

<s>– Mnogo fin čovjek taj vaš djed kokošar, a još mu je bolje društvo.</s><s>Jesu li se i ti njegovi drugovi penjali na drveće?</s>

<s>– Ne, ali su ih seljaci htjeli popeti na jednu krušku – reče jedan od braće.</s>

<s>– Opet zagonetka! – viknu Baja. – A zašto to?</s>

<s>– Ukebali su ih u krađi konja, pa su pošli da ih objese – objasni Mandić. – Jedva ih žandari oteli.</s>

<s>Baja samo izbeči oči.</s>

<s>– Šta kažeš – da ih objese?!</s><s>Eh, puste štete što u okolini Bihaća nema tako divnih seljaka da im poklonimo našeg Smrdonju!</s>

