Ramazanska večer
<s><poem>
(Mom pobri A. Rašidkadiću)</s>

<s>Suton se spušta, mirisav k'o smilje
I siplje zemljom svoje nujne čare -
Gle, mujezini već pale kandilje
I svijet ostavlja trge i pazare,
A suton pada mirisav k'o smilje...</s>

<s>Pobožni ljudi za soframa sjede,
Molitve usne šapuću im ti'o
Radosnim okom u satove glede -
Bljedilo sveto post im licem svio;
Al' oni veselo za soframa sjede.</s>

<s>Na polju suton sve to više pada.</s><s>I sve su stvari u duboku muku...</s><s>Čekaju ljudi, kad će top sa grada
Navjestit' iftar u plamenom zvuku -
A vani suton sve to više pada.</s>

<s>I gle, najednom svjetlost neka sinu
S tabije bijele, k'o nur s Tura da je,
A sa njim zvuk se po vazduhu vinu -
Zvuči l' to svjetlost ili to zvuk se sjaje?</s><s>Večernji anđeo to iz topa sinu.</s>

<s>I hrli, noseć psalam vrh usana,
Intiman, mio k'o Božije riječi -
I zadnji disaj umrloga dana
U njemu plače, uzdiše i ječi...</s><s>Anđelu drhti psalam vrh usana.</s>

<s>A ezani ga mujezinski prate
I zvek posuđa s iftarskih sofara,
Krila mu zvijezde svojim trakom zlate
I plam kandilja sa vitih munara -
I tople molitve pobožno ga prate.</s>

<s>Suton je pao mirisav k'o smilje
I siplje zemljom svoje nujne čare,
Grleći krilom drhtave kandilje -
Svijet opet puni trge i pazare,
A suton miri kao amber-smilje. </poem></s>

<s>Musa Ćazim Ćatić</s>

