Grijeh (Ćatić)
<s><poem>
(Ademagi Mešiću)</s>

<s>Hrapavim krilom jedna mrska sova
Lice je, evo, osjenila moje -
U duši mjesto rumenih mi snova
Olovni mraci i sablasti stoje.</s>

<s>U dubok ponor, oh, davno sam pao,
Skut srca moga svaki čas što blati;
Svaku svoju mladost Demonu sam dao,
Sve moje žiće ja u ništa strati'.</s>

<s>Bar kad bi na čas mogo s bića svoga
Trgnuti sjenu grijeha i strasti
Ah, da bar hoće povrh čela moga
Velikog sunca jedan osmijeh pasti!...</s>

<s>Al zaman!</s><s>Mene svagdje sova prati
Vječno me svojim osjenjujuć krili'
Hihotom zlobim grdi me i ruži...</s>

<s>Zgažena ljepoto!</s><s>Vrati mi se, vrati,
Jer ja te čeznem.</s><s>Čuj, u mojoj duši
Gorko i bolno pokajanje cvili!...</poem></s>

<s>Musa Ćazim Ćatić</s>

