Magareće godine (XVI glava)
<s><Magareće godine</s>

<s>Hamid, Krsto, Dule i ja upravo smo se bili iskupili iza svinjca na naš uobičajeni popodnevni sastanak kad braća Mandići dojuriše kao vihor.</s>

<s>– Jeste li već svi na okupu?</s><s>Dobro je, danas će biti trke i cirkusa! – Šta li su sad smislili, brate slatki? – zabrinu se Hamid. –Vidjećete samo...</s><s>Pazi, sklonite se da nas ne vidi, evo ga, ide.</s><s>Oprezno navirismo iza svinjca.</s><s>Preko dvorišta, obučen svečano i nalickan, lagano prođe Bobo Gica i nestade medu suncokretima u pravcu Zorine bašte.  – Kud li će ono naša špijunčina? – progunđa De-De-Ha.</s>

<s>– Sigurno misli da smo na Delića orahu pa pošao da nas uhodi. – Nešto će drugo biti, polako samo – reče Branko Mandić.</s>

<s>– Danas će naš Gica obrati bostan.</s><s>Nekoliko minuta poslije Bobe preko dvorišta se pojavi naš Baja.</s><s>Oprezan i smrknut, on pogleda desno-lijevo, pa brzo umače u suncokrete, upravo za Bobom Gicom.</s>

<s>– Šta li će sad ovo biti? – začudih se ja. – Bogami, batine dok se Baja onako namračio – uvjerljivo promrsi De-De-Ha.</s>

<s>– I ja tako držim, braćice slatka, – pobožno potvrdi Hamid Rus.</s>

<s>– A sad idemo u suncokret da čekamo slavni povratak ove dvojice – pozva nas Ranko Mandić.</s>

<s>– Tamo ćemo vam objasniti šta smo skovali Bobi Lutki.</s><s>Sakrismo se poduboko u visokom suncokretu, baš tamo kud se moraju vratiti Bobo i Baja ako su zaista otišli prema Zorinoj bašti.</s>

<s>Tu nam braća Mandići ispričaše čitav svoj ratni plan.</s><s>Kad se vratio od Zore, Branko Mandić ispričao je Bobi kako ga djevojčica čeka u pet sati pod orahom u svojoj bašti.</s><s>Još mu reče kako ona mrzi Baju kao đavola, pa želi li Bobo da joj se dopadne, nek samo obori na Bajazita drvlje i kamenje, i neka kaže da je glup, ružan i u konjskim godinama. – To ću baš od srca ispričati – veselo obeća Bobo.</s>

<s>– A je li mnogo pitala za mene? – Dva me je sata davila – slaga Branko.</s>

<s>– Čak mi je i šamar udarila kad sam kazao da ti, možda, nisi najljepši u našem internatu.</s><s>Kad ostaviše Bobu tako zagrijana, braća odoše Baji pa mu ispričaše kako Bobo Gica već danima oblijeće oko Zore Kutić i neumorno ocrnjuje Baju.</s><s>Ako im, kaže, ne vjeruje, nek danas oko pet sati pode nazorice za Bobom Gicom pa će se i sam uvjeriti kuda taj ide i šta priča.</s>

<s>– Kad ga ščepam, odraću ga kao mačka! – poprijeti Baja i steže givikt u džepu. – Bolje ti je zastraši ga samo, a mi ćemo se već osvetiti njegovom zaštitniku Smrdonji i njihovoj crnoj knjizi. – Pazi, to vam je dobro – prenu se Baja – a ja na crnu knjigu već i zaboravio.</s>

<s>I tako, čim je Bobo krenuo na sastanak sa Zorom, Baja udari nazorice za njim.</s>

<s>Tako smo ih mi obojicu spazili kad zamakoše u suncokret.</s><s>A tamo, na razboj ištu, odigralo se ovo dok smo mi čečali u našoj zasjedi i čekali povratak naših delija.</s>

<s>Baja se prikrao četveronoške u visoke koprive pod samom baštenskom ogradom kad je već razgovor između Zore i Bobe bio započeo.</s><s>Prvo što je čuo, bilo je srebrno cilikanje razdragane djevojčice:</s>

<s>– Hi-hi-hi-hi, šta kažeš, kakav je to Bajin nos?</s>

<s>– Kažem ti, kao velika paprika babura! – kreketao je mali podlac.</s><s>Ležeći u zasjedi, Baja pipnu nos i prosikta:</s>

<s>– Kako li samo laže pas!</s><s>Platiće mi za ovo.</s>

<s>– Jest, bogami! – kleo se Bobo.</s>

<s>– Kao paprika, pa sjajan, pa sve škripi kad se cimne desno-lijevo.</s>

<s>–Hi-hi, otkuda ti znaš da škripi? – kokotala se djevojčica.</s>

<s>– Je l' ja! – razjunači se Bobo.</s>

<s>– To sam dosad sto puta isprobao.</s><s>Bijem ja njega kao vola u kupusu. – Ma šta kažeš! – zadivljeno će Zora.</s>

<s>– Pa on izgleda tako jak.</s>

<s>– Zar on? – podrugljivo će Bobo.</s>

<s>– On je obična vreća kupusa, pa strašljiv, pa glup, pravi jedan svinjski konj.</s>

<s>– Ma nemoj! – uzviknu Zora.</s><s>Jao, što će neko biti premlaćen, oderan, isjeckan! – zagudi Baja i u gnjevu zgužva rukom čitavu rukovet kopriva i ne osjećajući njihovu vatrenu "žaru".</s>

<s>– Ta on samo jednom u nedjelji noge pere – mljeo je mali nevaljalac.</s>

<s>– To ti je pravi konjski prasac.</s>

<s>– Kako jednom kad je najmanje dvaput! – planu Baja u sebi.</s>

<s>– Kažu, bogami, da on slatka pisma piše djevojčicama – guknu Zora, koja je već bila primila od Baje ono pismo pisano na tavanu.</s>

<s>– Anđele baštenski! – šapatom kliknu Baja.</s>

<s>– Još da ti znaš koliki sam komad slanine dao za to milo pisamce! – Možda ti njega voliš? – uozbilji se Bobo Gica.</s>

<s>– Hi-hi, baš me briga za njim! – isceri se djevojčica.</s>

<s>– Koliki je samo, kolik bihaćka Kula.</s><s>Uplašim se kad ga vidim.</s>

<s>– Ja sam Kula, a ti si koza! – gnjevno smrsi Baja.</s><s>Da nevolja bude još veća, u Bajino skrovište odnekle navališe žuti mravi i počeše mu militi uz noge i za vrat, peckajući ga gore nego ikakve koprive.</s><s>Naš se delija uze vrpoljiti, češati, lupati po vratu i sasvim oz-biljno ritati tako da i Zora opazi kako se nešto miče u gustoj koprivi i upozori Bobu Gicu:</s>

<s>– Ej, vidider šta je ono tamo, možda zec?</s>

<s>– Kakav zec ovdje u gradu, to je sigurno Delićev mačak.</s><s>Sad ću ja njega pojuriti – razjunači se Bobo i preskoči nazad u internatsku baštu, ali tek što je stigao na dva koraka od onih kopriva, Baja đipi iz svoga skrovišta i pograbi ga za vrat.</s>

<s>– Čekaj, sad ćeš vidjeti svog boga!</s>

<s>Zora samo vrisnu i skoči za orah.</s>

<s>Otud se brzo pokaza samo jedno njezino oko, ustreptalo, sjajno i uplašeno.</s><s>Gledala je kako Baja odvuče prestrašenog Bobu u suncokret i pritiskivala ručicom razigrano srce. – Jao, siroti Bobica!...</s><s>Uh, što je jak ovaj Baja, što je jak!</s><s>Poćutala je, namrštila se i glasno kazala gledajući u rascvjetao žbun visokog jesenjeg cvijeća:</s>

<s>– Baš nije lijepo prisluškivati.</s><s>Eh, i taj Baja, sve je pokvario, grmalj jedan.</s><s>Dotle je Baja vukao svoju žrtvu kroz prezrele debele suncokrete i osvetnički režao:</s>

<s>– Sad ti je došao crni petak, oprosti se sa životom.</s><s>Znaš li molitvu za pokoj duše: "Sad otpuštajet raba tvojego Gospodi?"</s>

<s>– Ne znam, bogami! – kukao je zlosrećan zarobljenik.</s>

<s>– Večeras ću je naučiti.</s>

<s>– Večeras ćeš ti već biti pokojni! – tulio je Baja.</s>

<s>Naiđoše uto na našu zasjedu, pa se oko njih za tren oka stvori čitav obruč veselih radoznalaca.</s><s>Svi su se zlurado cerili na ulovljenog Bobu Gicu.</s>

<s>– Šta, je li dolijala mala hijena? – isklibi se De-De-Ha.</s>

<s>– Ako ga treba vješati, evo mog opasača – dobrovoljno se ponudi Hamid Rus i namignu društvu oko sebe.</s>

<s>– A, ne, ne, bolje je da uzmem sjekiru, eno je na drvljaniku – predloži Krsto Buva.</s><s>Bobo je zvjerao tamo-amo kao da se čudi otkud se iskupi toliko društvo sve dok Baja ne naredi:</s>

<s>– Sjedi tu na zemlju i lijepo odgovaraj pred ovim časnim starinama: kakav je Bajin nos?</s>

<s>– Lijep, vrlo lijep – mauknu Gica.</s>

<s>– Škripi li? – grmio je Baja.</s>

<s>– Ne škripi – kleo se mali lažljivac.</s>

<s>– Ponekad samo trubi! – ubaci Dule Hajduk.</s>

<s>– Koliko puta nedjeljno Baja pere noge?</s>

<s>– Sedam puta! – glatko odvergla Bobo.</s>

<s>– Ovaj ga baš pretjera! – progunđa Hamid Rus.</s>

<s>– Sedam puta, al' u godini.</s>

<s>– Koliko si puta izmlatio Baju? – viknu ispitivač.</s>

<s>– Nijedanput! – priznade hvalisavac, Baja se okrenu nama.</s>

<s>– Časne starine, govori li ovaj dječak istinu?</s>

<s>– Govori, govori! – zagrajaše "starine".</s>

<s>– Hoćemo li ga pustiti il' da ga umlatimo?</s>

<s>– Da se pusti! – izglasa vesela bratija, a samo Dule Hajduk progunđa:</s>

<s>– Da se umlati, pa onda pusti.</s>

<s>Čim pade presuda, posramljeni Bobo skoči i zaždi kroz suncokret što ga noge nose.</s><s>Branko Mandić povika za njim:</s>

<s>– Lakše malo, pričekaj Zoru!</s>

