Kurban-Bajramski kandilj
<s><poem>
U tišinu tamnu, u prazninu mraka
Ognjene mu oči bojažljivo zure
I plamne im suze pobožno drhture
K'o tanana parca osmjehnutog maka.</s>

<s>O, što li to gleda krvava mu traka
U toj masnoj tmini, kud vjetrovi jure?</s><s>I zašto li plače, dok sve stvari žmure
I dok c'jela zemlja duboka je raka?</s>

<s>Čuj!</s><s>Crveni jezik nijemo mu zbori:
- Pjesniče, i u mom srcu noćas gori
Životvorna ljubav vječitoga Boga!</s>

<s>I ja žrtvu njemu svojom krvlju palim
I ja mu dobrotu munadžatom hvalim,
Osvjetljuć tminu suzom bola svoga...</poem></s>

<s>Musa Ćazim Ćatić</s>

