Osman/12. pjevanje
<s></s>

<s>Dvanaesto pjevanje</s>

<s>Da poklisar caru mladu
mir donijeti bude prije,
iz Varšova k Carigradu
putujući miran nije;</s>

<s>ne poteži nu ga tjera
želja oglasit kako uzroči
društvo Sunca od Sjevera
do Mjeseca od Istoči.</s>

<s>Sada jedne, sada druge
konje jaše na promjenu,
probijući strane i luge
po ravnini, po kamenu.</s>

<s>Po najprječem putu upravlja
i u Carigrad brzo ulazi
i, što nosi, svak se stavlja 
tko mu na obraz veseo pazi.</s>

<s>Podizat se glas počina,
raste govor, svak besjedi
da od Poljaka do Turčina
mir žuđeni veće slijedi.</s>

<s>Svak uživa tko ovo čuje,
star i mlad se tim veseli,
vaskolik se puk raduje
i s tega se čestit veli.</s>

<s>Ali rados veću i dražu 
i veselje bez prilike
u pogledijeh svojijeh kažu
turske ljubi svekolike;</s>

<s>er nije veće čeznut njima
da ih ne bi razdijelila
s gospodarim ljubljenima
poljačkoga boja sila.</s>

<s>Nu u veselju općenomu
sama otkriva jad sred lica
i u životu čezne svomu
Korevskoga vjerenica;</s>

<s>a to, er sami ne dohode
njoj u glasu mira općena
mirni glasi od slobode
gospodara nje ljubljena.</s>

<s>Ne počiva kratka časa,
svud se tuče, vrti i vije,
ište, sluša, ali glasa
ni priglasja čut joj nije.</s>

<s>Čuje sve ino, samo ovo 
ne čuje što čut sveđer hlepi;
tim skončanje svakčas novo
njoj tre i hara ures lijepi.</s>

<s>Kopni, uzdiše, stine, gori,
ciči, plače, cvili i tuži 
jak grlica, ka u gori
s drazijem se svîm razdruži;</s>

<s>bez svakoga tere veće
tako ufanja tužna ostaje;
tolike joj rastu smeće
da život malo haje.</s>

<s>Ona otkada najprije cića
zaplijenjene sve ljubavi
od mlađahna Ugričića
mušku odjeću na se stavi,</s>

<s>pače u turskom Carigradu
otkad pod tom mirnom slikom
nju bojnicu krije mladu
ljubav vlastim svôm velikom,</s>

<s>vik ne štedje zlata, blaga 
i od procjene sve što skupi,
vjerenika mila i draga
da iz teška ropstva otkupi.</s>

<s>Proda države i gradove
i gospodstva svâ vlaštita 
i darove na darove
sla i mita vrhu mitâ.</s>

<s>Ali zasve nebrojena
da bogatstva prosu i strati,
nađe se u svem privarena
i u ništo joj sve se obrati;</s>

<s>pridobit bo mlada vîku
tim nije mogla ni mogaše
nemilosno srce i priku
ćud vrloga Rizvanpaše,</s>

<s>ki sveđ straže i zatvore
na tamnici od nje draga
veće, jače, tvrđe i gore
i uzmnaža i prilaga.</s>

<s>Imaše ovi Turčin hudi
na dvorovijeh svoga doma
dvije diklice blage ćudi
drage u svemu, lijepe veoma.</s>

<s>Lica su u obje njih rumena,
sunčane oči, kose od zlata;
jedna mu je kći rođena
a nepuča druga od brata.</s>

<s>Jedna ljeta su i one i ove
i djela u kih traju vrime;
Ljubica mu kći se zove,
Kalinka mu je nepuči ime.</s>

<s>U dne, u noći, ljeti i zimi
sveđ su ujedno druge mile;
tako su se među njimi
od mlađahna zaljubile.</s>

<s>Nije otajstva, stvari nije
ova onoj ku bi sakrila;
živu kô da je objedvije
jedna majka porodila.</s>

<s>Ovih lijepih djevojčica
Bećir-hadum stražnik bîše,
pogrešpana stara lica,
zbabljen crnac, grd saviše.</s>

<s>Nu zasve to usti blijede
rumenilom jošte masti,
mrči i lašti dlake sijede
i od obraza suhor tmasti.</s>

<s>Kami dragi mu iz bisera
na usnah visi i na ušiju;
crne prste odsvudijera
prsteni mu zlatni kriju.</s>

<s>Jasni ogrljaj, ki mu iznova
vrat žilavi narešiva,
od zlata se suha skova,
vas kamenjem drazim siva.</s>

<s>Od Kalinke mlade stari
hadum viđen bi najprije,
ka da u smijeh ne udari,
moćna odoljet srcu nije.</s>

<s>Neskladna bo neprilika 
mladici se lijepoj čini
da grdoča onolika
bit s naprava ljepša scini.</s>

<s>Što je grdo po naravi
zaludu se resi i maže,
er grdoća u napravi
tisućkrat se grđa kaže.</s>

<s>Ali potom pogled lijepi
lijepoj mladici opsja zlato,
slakomi se i pohlepi
oni čas joj srce na to.</s>

<s>Tim sva dvorna u glas mio
starom crncu kliče ovako:
„Kaž' mi, ko te obdario
napravami lijepijem tako?“</s>

<s>Crnac ončas Krunoslavu
u Ugričića slici ukaza,
veleć: „Oni svu napravu
oko moga stavi obraza;</s>

<s>oni mladac ki od strane
poklisara česarskoga
često donije dare izbrane
ovdi u paše dunda tvoga.“</s>

<s>Kako začu Kalinka ovo,
pitat naprijed već ne slijedi;
željenje joj nasta novo
s Krunoslavom da besjedi.</s>

<s>Misli, ište i nahodi
način da joj toj se zbude;
i u nje srcu ljubav plodi
stoga i druge još požude.</s>

<s>Za steć u dar zlata i blaga
hlepi i smagnu sveđ dotada;
sad s pogleda lijepa i draga
sahne, gine, kopni mlada.</s>

<s>Ah, zaisto znô je vele
taj ki u stara doba stavi
zlatan trkač, luk i strijele
bogu ognjenom od ljubavi;</s>

<s>er na svijetu nije toga
mjesta otajna i skrovita
gdi iz luka ljuvenoga
zlatna strijela ne dohita.</s>

<s>Ljubav ima zlatna pera,
zlatan je i plam kim sve užiže;
zlatnijem krilim ona tjera
i bjeguća srca stiže.</s>

<s>Zlatni puti, zlatna vrata,
zlatni ključi nje su dvora;
platnom veže ona od zlata 
sebi i druzijem oči odzgora.</s>

<s>Tim nije rijeti čudo nijedno,
ako proz svoj pogled mili
zlato i ljubav sad ujedno
Kalinku su pridobili.</s>

<s>Turkinjica, koja sudi
za mladića Krunoslavu,
snebiva se, panji i čudi
kroz ljepotu nje gizdavu.</s>

<s>Želi zato, biser želi, 
nu još želi blago draže:
zlato od kosi, biser bijeli
sred nje usti ki se kaže.</s>

<s>Z ovim čezne, gine, blidi
i sred ognja gori živa,
er ne pozna i ne vidi
što laživo ruho skriva.</s>

<s>Hoće mlada da izusti
kako ona mre za njome,
ali riječ joj mre sred usti
i stvara se mramorkome.</s>

<s>Nu u pogledih govor hrani,
oči očima ter tomače
što jeziku sram zabrani
a stravljena misô zače.</s>

<s>Stavlja joj se Krunoslava
i žali ju sa svom moći
da se u nju upoznava
bez ufanja od pomoći.</s>

<s>Nu zasve to hitra dosti
da ona pomoć steče za se,
kaže joj pogled pun milosti
ufanjem je taštijem pase.</s>

<s>Djevojčica sramežljiva,
videć ovo, oči uzdiže,
nu plam veći ognja živa
iz drazijeh ju oči užiže.</s>

<s>Tim od želje usiljena,
pače od sile kom sva gori,
sprva uzdahnu, pak rumena 
u ovi način usta otvori:</s>

<s>„Vaši li ono biše dari
kim se hadum naš uresi?</s><s>Kad ono ima crnac stari,
da što meni donio jesi?</s>

<s>Smir' me mladu djevojčicu!</s><s>Daj mi zlata na ovi danak,
il' što je draže u tvom licu
negli umornu zorni sanak!“</s>

<s>Dospje i od srama zarumeni 
sva se u licu i poniknu;
a na govor taj ljuveni
Krunoslava opet kliknu:</s>

<s>„Djevojčicam, o gospoje,
kakva ti si lijepa i draga,
ovi sluga donio je
ljepše dare, veća blaga.</s>

<s>Zlato, koralj, biser bili
i kamenje bez procjene
i sve što imam u dar mili 
primi lipos tva od mene.</s>

<s>A za uzdarje svega toga
htjej, molim te, samo m' riti
znaš li od sužna Korevskoga
štogodijer mi spoviditi.“</s>

<s>Zanesena dikla mlada
razvedri se i obeseli
i, u sebi čim se nada
višoj sreći, tako veli:</s>

<s>„Prem kô Milos tvoja pita, 
Ugričiću gospodine,
od junaka glasovita
podat ti ću glase istine.</s>

<s>Ja čuh vele, vidjeh veće
od viteza djelim slavna; 
sreće njegove i nesreće
napuno sam kazat spravna.</s>

<s>Dunda moga kad za roba
silni Kozaci uhitiše,
ki na krajini u to doba
atćermanski paša bîše,</s>

<s>š njim zaplijeni i Ljubicu
jedihnu mu kćercu gusa,
koj ružica zene u licu,
a sred usti capti rusa.</s>

<s>Nu Korevski, ki nad svima
bi vitezim vojevoda,
kažući se blag obima
razgovor im sladak poda.</s>

<s>Dare uzmnoži vrh darova
i milosti na milosti;
dragova ih i milova,
gleda, scijeni, časti i gosti.</s>

<s>Vrati ćaćku vitez blagi
kćercu a kćerci sva nje zlata,
biser bijeli, kami dragi,
sviona ruha i bogata.</s>

<s>Vrati naprave one izbrane
gospodičić blagodaran,
da svijetli ures ne ostane
djevojčici lijepoj sharan.</s>

<s>Požali joj zlu nezgodu
i bolje se svoj nje zledi
i dobrzo dâ slobodu
dundu i mojoj bratučedi.</s>

<s>Ali za mir nje ljepote
nije sloboda bila i blago,
ako joj se duša ote,
ako izgubi srce drago.</s>

<s>Mislit djela ne pristaje
od junaka svim hrabrena,
i u slobodi robinja je
blagodarstvom zaslijepljena.</s>

<s>U pameti svud ga vidi,
kreposti mu sveđ razbira; 
vene, čezne, gasne, blidi,
sahne, gine i umira.</s>

<s>Nu da mlada djevojčica
nije čudo ljubav ćuti:
ne rodi je medvjedica,
ni se u gorskoj goji ljuti,</s>

<s>Za čudo se ne govori
da iz kamena oganj skače,
a čudo će bit da gori
ko 'e mlađahan, ah jaoh, brače!?</s>

<s>Ali kad pak niknu smeća
i bogdanski boj zavrže,
junaku se dobra sreća
na nesreći zloj provrže:</s>

<s>pade u ropstva u nevolju;</s>

<s>viteški mu cvijet se oznobi;
družba ga izda, a na polju
neprijatelj ga ne pridobi.</s>

<s>Slavni otada junak, koji
djela kaza svud viteška,
nadno tamne jame stoji
u okovijeh gvozdja teška.</s>

<s>Moj je dundo od strahoća
ponornijeh tminâ straža;
i srditos i vrloća
njegova se sveđ uzmnaža.</s>

<s>Nemilostim on misleći
da se u carsku milos stavlja,
meće ozir vas za pleći:
što je držan, zaboravlja.</s>

<s>Na sramotu od razloga,
i s pameti ćud neharna
uspomene goni od svoga
dobročinca blagodarna.</s>

<s>Sred tamnice tim smrknute
junak, željan bijela danka,
muke, trude, jade ljute,
sva zla trpi bez pristanka.</s>

<s>Nu pašina kćerca ino
u stravljenoj duši ćuti:
gine, dobro nje jedino
da ne bude poginuti.</s>

<s>Moja lijepa bratučeda
od milosti suze liva:
u sužanstvu dušu gleda
gospodara milostiva.</s>

<s>Od žalosti ne razbire
u vaju se žestokomu
cić gorušte ljubi i vire
ku mu u srcu nosi svomu.</s>

<s>Jeda skrati zle boljezni
ljubljenoga tamničara,
blagom riječcom, slatkom pjesni
ukradom ga razgovara.</s>

<s>I da mu ona ne rasladi.
gorcih muka kigod dio,
odavna bi vitez mladi
s životom se razdijelio.“</s>

<s>Da Kalinka ovdi veće
prista i naprid ne spovijeda, 
Krunoslavi ne bi od smeće
bil' toliko nje besjeda;</s>

<s>ali ovako još govori:
„Korevskomu sužnu dragom
Ljubica se toli udvori
vernom službom, dvorbom blagom;</s>

<s>tač Poljaku svijetlu i slavnu
Turkinjica lijepa omili,
da su vjeru krepku i stavnu
među sobom uhitili.</s>

<s>Tim sklopjena i gotova
s milosti se carske veli
i sloboda vitezova
i Ljubičin pir veseli.</s>

<s>Ugričiću moj ljubljeni,
ja rijeh što znah, a ti sada
spravi obilne dare meni
kijema ću se smirit mlada.</s>

<s>S darom zlatnim draže zlato -
milos tvoju duša pita,
i već srce hlepi na to
neg na carstvo svega svita.“</s>

<s>Čim stravljena dikla trati
slatke ovako svim besjede,
za ruku je prešno uhvati</s>

<s>Bećir-hadum i odvede.</s>

<s>Jak iz cvitja i iz trave
koga otrovna zmija peči,
Krunoslava na gizdave
Turkinjice osta riječi.</s>

<s>Streptje, ublidi i ostinu
sva od čuda zapanjena,
u prilici i načinu
stanovita nijema stijena.</s>

<s>Ne vjeruje i vjeruje
što od draga svoga sluša,
zaboravlja, spominjuje,
smrtne u srcu smeće kuša.</s>

<s>S razlicijeh misli gine
jak plav u ku sveđ udara 
valovite sred pučine
sila protivna od vjetara.</s>

<s>K zemlji srti i na čase
put nebesa oči upira;
groznim suzam polijeva se,
iz srca uzdah vruć podira.</s>

<s>Nje snježane bijele ruke
sada krši, plete sada,
i od nemira i od muke
proteže opet i opet sklada.</s>

<s>Ali udugo ne umuknu.</s><s>Među suzam i uzdasi
stanoviti mramor puknu:
žalosno se mlada oglasi.</s>

<s>Ona, izišla izvan sebe 
od bolesti buduć, kliče:
„Ah, ke glase čuh od tebe,
moj nevjerni vjereniče?!</s>

<s>Komu veće i u koga
ikad tužna da vjerujem,
od viteza Korevskoga
kad nevjeru ovu čujem?</s>

<s>Tko je tko se ne snebiva
da u nevjeru može pasti
junak koji plemstvom siva 
prave vjere, svijetle časti?</s>

<s>Ah, iskati svud je zaman
vjernos naći srca čista:
crno 'e sunce, mjesec taman,
nevjerna je vjera ista!</s>

<s>O moj njegda drag pokoju,
sad izdana mâ ljubavi,
Krunoslavu da li tvoju
pri Turkinji ti ostavi?</s>

<s>Da od nemira ne umiram,
za veliko čudo brojim,
u mom srcu er razbiram
što si držan, što dostojim.</s>

<s>Obrni se, ah, obrni!</s><s>Na komu me, viđ, promijeni!</s><s>Svijetla obraza ne pocrni,
ne izgubi glas pošteni!</s>

<s>Ki od svijeta ne zna dio
tvoja dila, me liposti?</s><s>Komu si se zavjerio
sa svom moći i kriposti?</s>

<s>Jeda nađe draže lice
i od mojijeh zlatnije kose?</s><s>Turkinje su mađionice,
čarajući svijes zanose.</s>

<s>Himbeno su one lijepe,
u hitrinah sveđ se paze;
napravami vid zaslijepe
i obraze priobraze.</s>

<s>Zaisto s bilja vilovita
opsjeni te i zatravi,
kad tva dila plemenita
i mu lipos zaboravi.</s>

<s>Nu me bojno srce di je?</s><s>Tužba meni ne priliče;
tko se osvetit vrijedan nije
neka suzi i nariče!</s>

<s>Podnit neću ni trpiti
da, što je moje, druzi drže;
raskinuti, razdrpiti</s>

<s>Turkinju ću zlu najbrže!</s>

<s>Ukazaću Krunoslava
u osvetah kakva biva:
usred zmajâ, usred lavâ,
usred ognja da je živa.</s>

<s>U desnici ovoj jakoj
ja ću s mačem poletjeti,
o Korevski, zlici opakoj
u tvom krilu dušu oteti.</s>

<s>O gromovi, o treskovi, 
urnebes se vaš obali!</s><s>Bože, gdi su bludnici ovi?
sprži, užeži, sve popali!</s>

<s>Ali tužna što govorim?
što razumjet sebi dajem?</s><s>Užežena ja sva gorim,
čijem druzijeh spražit hajem.</s>

<s>Ti me ostavi, dušo mila,
ja tvu lipos neću mnogu!
i najveće kad bih htila,
ostaviti vik ne mogu.</s>

<s>Pače kô te vazda ljubih,
i ljubiću sred svih smeća,
ako ti u čem sad zagrubih,
čin' da je milos grijeha veća!</s>

<s>Gospodičić tako svijetô
ne vjerujem da će upasti
u nevjerstvo tamno i kleto
suproć plemstvu, suproć časti.</s>

<s>Po sve pute i načine
prilagaću misô i mito,
dokli budem od istine
na spoznanje doć očito.</s>

<s>Izdavniče, - ki dostojiš,
er se od vjere duša izmakla,
ne pod zemljom tu da stojiš
u tamnici, nu dno pakla! -</s>

<s>lasni mi su svi ovi trudi,
slatka je muka sva čemerna:
ti nevjeran meni budi,
ja ću tebi biti vjerna!“</s>

<s>Bez krsmanja Krunoslava
u odluci ka je žeže
ne ima misli da strah dava,
nije zaprjeke ka ju usteže.</s>

<s>Sedam torân u ugarskomu
ruhu ophodit dikla zađe,
na njegovu dokli domu
Rizvanpašu srete i nađe.</s>

<s>Pokloni se i načine
dvorne ukaza, kliče paka:
„Ja sam, mili gospodine,
Korevskoga brat junaka;</s>

<s>njegove se cić slobode
iz dragoga mjesta uputih, 
ne gledajuć na nezgode
od razlicih pogub ljutih.</s>

<s>Dobrota me tva primaga,
na otkupe da ga prosim:
tim koliko hoćeš blaga,
udilje ti ja za nj nosim.</s>

<s>To li neć ga dat za platu,
da' ga u dar plemeniti;
a za uzdarje ja na zlatu
ončas ti ga ću izmjeriti.“</s>

<s>Paša u mlaca s boljom slikom
zapaža se na ove glase,
i visokom i velikom
on odlukom snebiva se,</s>

<s>sad besjedu, sad slobodu
razmišljajuć, ter se čudi,
i sebi ovu sad prigodu
od velike smeće sudi;</s>

<s>i kô čovjek od velicih
mećaicâ i kramarâ,
u pameti veće od pricih
varâk način misli i stvara.</s>

<s>Naravnoga otrov gniva
krije Turčin dvoran silom;
jedno misli, drugo obećiva,
a izvršiva treće dilom.</s>

<s>S Krunoslavom unjiguje,
i veseliji sveđ se kaže,
riječima je obljetuje
sve što može bolje i draže.</s>

<s>Veli: „Smir' se, o plemiću,
za slobodu brata tvoga!</s><s>Ja prijatelj haran biću
njemu u cara čestitoga.</s>

<s>Utoliko ako š njime
miluješ se razgovorit,
sad i u ke hoć ino brime
tamnicu ću ja ti otvorit.“</s>

<s>Utoliko doli svrati
paša i kaže da ga slidi,
i množ Turâk da ih prati
pod oružjem zapovidi.</s>

<s>Sedam torân gdi se rede,
proz sto vrata i zaklopa
s Krunoslavom paša grede
gdi Korevski živ se ukopa.</s>

<s>Proz mostove, ki se dižu,
zanesene u zahode
i u dolinu svakčas nižu
po strmu i usku putu hode.</s>

<s>Vrhu nje se do oblakâ
tvrda građa obgradila;
sokolova brza i jaka
ne bi ju perja izletila.</s>

<s>Ukraj građe kroz gvozdena
vrata uska, tijesna i mala
dno ponora udubena
dublja je jama još propala.</s>

<s>Pod zemlju se put obrne
iz duboke jame ove
put tamnice tamne i crne
grob od živijeh ka se zove.</s>

<s>Proz sva mjesta zgor skazana
Krunoslava pašu slidi:
nije je želja bijela dana,
ištom da sve sunce vidi.</s>

<s>Oružanijem slugam odi,
da ju umore, viknu paša;
Krunoslava naprijed hodi,
ni ju poguba nijedna straša.</s>

<s>Nu od tamnice jedva stupi
priko praga dikla smiona,
a raskošan zatvor skupi,
i u sužanstvu osta i ona.</s>

<s>Osman</s>

