Magareće godine (XXV glava)
<s><Magareće godine</s>

<s>Osvanu jutro puno svečanog nemira kao da se čitav konvikt nalazi pred nekim velikim ispitom.</s><s>Štrajk!</s><s>Zaista, bio je to ispit sloge, drugarstva i hrabrosti.</s><s>Naslanjao se drug na druga, razred na razred.</s><s>Oni najmlađi đaci s pouzdanjem su gledali svoje starije drugove, osmoškolce, kako mirno uzimaju svoje knjige i kreću ka izlazu i ne obzirući se na doručak, već postavljen u trpezariji.</s>

<s>– Hajdemo, djeco, požurite! – zvao je Mile Škorić stojeći kod izlaznih vrata.</s><s>On je tako, jednog po jednog, ispratio sve konviktaše, a kad i posljednji đak napusti zgradu, krenu on za njima.</s>

<s>Mnogi mlađi đačić s tugom se obazreo na ostavljen doručak u trpezariji.</s><s>Tako bi rado sjeo za punu šolju, ali...</s><s>Zar on da bude izdajica?</s><s>Ne, bolje je umrijeti od gladi zajedno sa svojim drugovima, sokolovima, nego ih izdati zbog jedne šugave šoljice čaja.</s>

<s>Išli smo kroz Bihać ponositi kao da pred nama visoko leprša ubojni barjak bune.</s><s>Kad izbismo na most, na otvoren prostor između plava neba i obasjane Une, sa čela naše kolone izvi se prkosna pjesma: Tešku borbu zametnuli braća konviktaši...</s><s>Čitava naša družina složno prihvati pjesmu.</s><s>Dućandžije počeše začuđeno istrčavati na vrata.</s><s>Policajac Šico od iznenađenja se ukoči na mjestu kao lipov svetac, a debeli bozadžija Šaban oduševljeno se prodera</s>

<s>– Živjeli školarci!</s><s>Ostade za nama konvikt, ispražnjen, pust i zamukao.</s>

<s>Samo je bezglavo, od sobe do sobe, jurio Jovo Skandal i čudom se čudio:</s>

<s>– O, ljudi, ljudi, šta je ovo: đaci otišli u školu, a zaboravili doručkovati!</s><s>Skandal!</s><s>Priprosti čovjek ni u snu nije pomišljao da je to znak neke bune, a kad se oko deset sati iz svoje sobe pomoli mamurni prefekt, on i njemu raportira:</s>

<s>– Gospodine prefekte, đaci zaboravili doručkovati!</s><s>Prefekt iskrivi lice.</s>

<s>– Što pričaš gluposti!</s><s>Kakav doručak?</s><s>Zlovoljno je gurnuo vrata trpezarije, ali kad je na stolovima spazio nedirnut doručak, on se uozbilji.</s>

<s>– Kakve su sad ovo gluposti?</s>

<s>– Već sam vam rekao, zaboravili.</s>

<s>– Zaboravio si ti svoju glavu tamo u Kuli, kod Karanovića! – okosi se prefekt.</s>

<s>– Tu je neki drugi đavo posrijedi.</s><s>Počeo je nervozno da šetka gore-dolje po pustoj trpezariji i da sam sa sobom razgovara:</s>

<s>– Ovo je sigurno neko maslo popa Bogunovića, kladim se u pet rakija!</s><s>Podbunjuje đake protiv mene.</s>

<s>Htio bi on da bude prefekt.</s>

<s>E, nećeš, majčin sine, ne dam se ja!</s>

<s>Sav se pušeći od ljutine, odjurio je u svoju kancelariju da sastavlja tužbu protiv popa upravnom odboru konvikta, sastavljenom od sedam-osam prosvjetnih radnika i uglednih građana Bihaća.</s><s>Naveo je u tužbi i to kako je svojom strogošću i kaznama zaveo primjeran red u konviktu, kako je čak i najurio iz doma neke nedisciplinovane đake,uskratio hranu mnogim prekršiteljima reda itd.</s><s>Dok je on tako mozgao, tup od rakije, upravnom odboru konvikta već je, poštom, putovala jedna druga tužba.</s><s>Konviktaši, đaci viših razreda, žalili su se na lošu hranu, na nečovječne postupke prefekta i objašnjavali zbog čega su stupili u štrajk glađu.</s><s>Na kraju su navedeni i zahtjevi štrajkača:</s>

<s>1) smjenjivanje starog prefekta,</s>

<s>2) poboljšanje hrane,</s>

<s>3) vraćanje Dule Dabića u konvikt,</s>

<s>4) otpuštanje kuvarice zbog krađe.</s><s>U gimnaziji za tili čas puče glas o štrajku u konviktu.</s>

<s>Već na prvom času naš profesor istorije, koji je također bio u upravnom odboru konvikta, obrati se nama, konviktašima:</s>

<s>– Šta se to čuje, momci, – štrajkujete?</s>

<s>– Štrajkujemo! – tmurno odvrati Baja, kome su već krčala crijeva.</s>

<s>– Hajd'-de, sastaćemo se pa ćemo već vidjeti šta je tu posrijedi – mirno reče starac.</s>

<s>Naše školske drugarice uzbuniše se kao pčele.</s><s>Šta, njihove kolege iz konvikta nisu doručkovale, neće ni ručati.</s><s>Ne može to tako!</s>

<s>Jedna po jedna djevojčica iz razreda poče da se grabi oko nas konviktaša.</s><s>Zora Tanković priđe meni, uze me prijateljski za ruku i svega me obasja svojim nasmiješenim pogledom.</s>

<s>– Pjesniče, ti si danas moj gost.</s>

<s>Krenuo sam njenoj kući, zanesen, lak i srećan, zaplovio ulicama kao pozlaćen jutarnji oblačak.</s>

<s>Slušao sam pored sebe Zorino čavrljanje, a ništa pod bogom nisam shvaćao od onoga što mi ona priča.</s><s>Otkad je Bihać postao, nije kroza nj prolazio ovako začaran dječak, budalast od prevelike sreće, šašav od đačke djetinjaste ljubavi.</s><s>Ulazeći u kuću, Zora se još s praga rastoroka:</s>

<s>– Mamice, imamo gosta na ručku.</s><s>Ovo je onaj Branko što piše one fine pjesme, znaš ono u mom spomenaru.</s><s>Znaš, mamice, ja njega najviše volim u razredu, on je jako, jako stidljiv...</s><s>Oni, mamice, u konviktu svi... kako se ono kaže, Branko?...</s><s>Da, da štrajkuju i neće da jedu.</s><s>Nisu ni doručkovali.</s><s>O, kako su me samo dočekali kod Zorinih!</s><s>Kao pravog pravcatog gosta.</s><s>Pa izvoli sjesti, dragi naš gostu, pa hoćeš li oprati ruke... (Hm, ko još u konviktu pere ruke prije ručka!) Pa, vrhunac svega, kad se pojavi Zorin otac iz kancelarije, mati ga obavijesti.</s>

<s>– Tu nam je Zorin dečko na ručku.</s>

<s>– A, neka, neka, momče, živ bio! – srdačno me pozdravi Zorin tata.</s>

<s>– Vidi ti kako je moja Zora izabrala fino momče.</s><s>Aaa, gle ti nje!</s>

<s>– Pa to je, tata, samo tako, kolegijalno – poče da se brani tatina miljenica.</s>

<s>– On je naš razredni pjesnik, a ja volim kad kažu: eno tvoga pjesnika.</s>

<s>– Vidi, vidi moga đavolka! – topio se tata.</s><s>Sjedio sam pored Zore i jeo kao u nekom prijatnom pijanom snu.</s><s>Ona me je svaki čas uslužno nutkala:</s>

<s>– Još samo ovaj komadić, Branko!</s><s>Hajde, Brankiću, uzmi!</s>

<s>Ono njezino luckasto i milo "Brankiću" tako me prijatno poškaklja uz grudi da umalo ne kliknuh raznježeno:</s>

<s>– Gospodine Tankoviću, dajte mi Zoru za ženu!</s><s>Samo moja stidijivost spriječila me da ne učinim taj viteški podvig, ali već mi se činilo da sam oženjen i blaženo sam slušao pored samog uva neumorno čavrljanje "svoje ženice".</s>

<s>Poslije ručka Zora mi pokaza svoje knjige, herbarijum, kutiju s bezbroj šarenih sitnica i hrpu fotografija.</s><s>Sav zbunjen i crven, uspio sam da ukradem jednu njezinu sličicu: četverogodišnja Zora, s lutkom u ruci, stoji na nekim stepenicama, a ispod majušne suknjice vire joj naborane gaćice s našušurenom čipkom.</s><s>Obogaćen tim neocjenjivim blagom, krenuo sam kući već kasno po podne i tek na pola puta pade mi na um:</s>

<s>– Pa mi odjutros štrajkujemo!</s><s>Šta li dosad ima novoga u konviktu?!</s><s>Žurio sam preko mosta, uzbuđen, radoznao, jedva čekajući da opet vidim svoje drugove u nevolji.</s>

