Hasanaginica
<s>Što se bjeli u gori zelenoj?</s><s>Al' su snjezi, al' su labudovi?</s><s>Da su snjezi, već bi okopnuli,
labudovi, već bi poletjeli;</s>

<s>nit' su snjezi, nit' su labudovi,
nego šator age Hasan-age:
on boluje u ranami ljutim.</s><s>Oblazi ga mater i sestrica,
a ljubovca od stida ne mogla.</s>

<s>Kad li mu je ranam' bolje bilo,
ter poruča vjernoj ljubi svojoj:
"Ne čekaj me u dvoru b'jelomu,
ni u dvoru, ni u rodu momu!"</s>

<s>Kad kaduna r'ječ razumjela,
još je jadna u toj misli stala,
jeka stade konja oko dvora,
i pobježe Hasanaginica,
da vrat lomi kuli niz pendžere.</s>

<s>Za njom trču dvije
 ćeri djevojke:
"Vrati nam se, mila majko naša,
nije ovo babo Hasan-aga,
već daidža, Pintorović beže!"</s>

<s>I vrati se Hasanaginica,
ter se vješa bratu oko vrata.</s><s>"Da, moj brate, velike sramote,
gdi me šalje od petero dice!"</s>

<s>Beže muči, ne govori ništa,
već se maša u džepe svione,
i vadi njoj knjigu oprošćenja,
da uzimlje potpuno vjenčanje,
da gre s njime majci uzatrage.</s>

<s>Kad kaduna knjigu proučila,
dva je sina u čelo ljubila,
a dv'je ćeri u rumena lica:
a s malahnim u bešici sinkom,
od'jeliti nikako se ne mogla,
već je bratac za ruke uzeo,
i jedva je sinkom rastavio,
ter je meće k sebi na konjica,
s njome grede dvoru bijelomu.</s>

<s>U rodu je malo vr'jeme stala,
malo vr'jeme, ni nedjelju dana,
dobra kada i od roda dobra,
dobru kadu prose sa svih strana,
da najveće imotski kadija.</s>

<s>Kaduna se bratu svomu moli:
"Ah, tako te ne želila, braco!</s><s>Nemoj mene davat za nikoga,
da ne puca jadno srce moje,
gledajući sirotice svoje!"</s>

<s>Ali beže ne hajaše ništa,
već nju daje imotskom kadiji.</s>

<s>Još kaduna bratu se moljaše,
da njoj piše listak, b'jele knjige,
da je šalje imotskom kadiji:
"Djevojka te l'jepo pozdravljaše,
a u knjizi l'jepo te moljaše,
kad pokupiš gospodu svatove,
dug polduvak nosi na djevojku,
kada bude agi mimo dvor,
nek' ne vidi sirotice svoje!"</s>

<s>Kad kadiji b'jela knjiga dođe,
gospodu je svate pokupio,
svate kupi, grede po djevojku.</s><s>Dobro svati došli po djevojke,
i zdravo se povratili s njome.</s><s>A kad bili agi mimo dvora,
dvi je ćerce s pendžera gledahu,
a dva sina prid nju izhođahu:
tere svojoj majci govorahu:
"Svrati nam se, mila majko naša,
da mi tebi užinati damo!"</s>

<s>Kad to čula Hasanaginica,
starišini svatov' govorila:
"Bogom brate, svatov' starišina,
ustavi mi konje uza dvora,
da darujem sirotice moje!"</s>

<s>Ustaviše konje uza dvora.</s><s>Svoju dicu l'jepo darovala:
svakom sinku nazve pozlaćene,
svakoj ćeri čohu do poljane;
a malomu u bešici sinku,
njemu šalje u bošči haljine.</s>

<s>A to gleda junak Hasan-aga,
ter dozivlje do dva sina svoja:
"Hod'te amo, sirotice moje,
kad se neće smilovati na vas,
majka vaša srca kamenoga!"</s>

<s>Kad to čula Hasanaginica,
b'jelim licem u zemlju udrila,
uput se je s dušom rastavila,
od žalosti, gledajuć' sirota!</s>

<s>Poezija</s>

