Magareće godine / VI glava
<s>Te večeri s nestrpljenjem smo očekivali povratak Krste Buve iz Žegarske aleje.</s><s>Na svašta smo bili gotovi: i da ga vidimo premlaćena, i u ludom trku pred Smrdonjinom potjerom, pa čak i to da nam ga donesu mrtva.</s><s>Sam đavo zna šta se može desiti u mraku. – Brate slatki, alaj će biti frtutme (frtutma – trka, gužva) ako ga opazi Smrdonja! – huktao je Hamid Rus.</s>

<s>– Uh, da mu je onda pri ruci ovaj moj givikt! – uzvikuje Baja i odmjera teg na dlanu.– Bogme bi platio Smrdonjin nos! – Kokošja crijeva, ehe!</s><s>Dostojan poklon djevojci od jednog takvog obožavaoca kao što je Smrdonja! – svečano uzvikuje De-De-Ha penjući se na stolicu.</s><s>Baja ga gleda iznenađen i u čudu pita: – Gle, gle, gdje ti nađe tako probran rječnik?! – Baš sad čitam jedan roman, pa sam otud izvukao tu debelu mudrost – iskreno priznaje De-De-Ha. – Brate slatki, kad je već riječ o knjigama, ko li je ono napisao narodne pjesme? – brižno se javi Hamid Rus, ali ga Baja istog trenutka poklopi prijekornim uzvikom: – Ih, brate, naš drug Buva možda sad gine negdje tamo u aleji, a ti raspalio o narodnim pjesmama.</s><s>Napisala ih je moja tetka. – Je l' ona što si joj pojeo kvočku? – sasvim ozbiljno upita De-De-Ha.</s><s>Baja samo ljutito sinu okom i pođe rukom za svoj "givikt", ali se uto začuše u hodniku nečiji brzi koraci i u sobu, među nas upade Krsto Buva, zaduvan, zemljav i oznojen. – Evo ga, živ je! – kliknu Hamid Rus. – Ni živ, ni mrtav! – jedva dahnu Krsto. – Bio sam na pola koraka od strašnog suda.</s>

<s>– Kako to? – upita neko. – Počujte samo!</s><s>Ja se tek podvukao pod onu klupu i sve se vrtim, jer mi se neki mrav uvukao za vrat... – Prokleti mrav! – dreknu Baja.</s>

<s>– Gdje li sam samo bio ja sa svojim giviktom! – Mrav škaklja Krstu Buvu, oho-ho! – nasmija se Hamid. – Ček, ne prekidaj me.</s><s>Dokle sam ono došao? – Došao si sam sebi za vrat, do onoga mrava – napomenu mu De-De-Ha. – Škaklja me, dakle, onaj mrav za vratom, kad evo ti drugog pobratima pa uz nogavicu... – Koga pobratima? – prekinu ga Hamid Rus.</s>

<s>– Da nije Šico policajac, brate slatki?</s>

<s>– Ma jok, brate, nego drugi mrav! – obrecnu se Krsto.</s>

<s>– Ja taman pođoh rukom da ga otjeram, a treći – čup-čup za uvo!</s>

<s>– K vragu već ti i ti mravi! – viknu Baja.</s>

<s>– Kako si počeo, nabrojićeš čitav mravinjak.</s><s>Daj ti nama Smrdonju na sunce!</s>

<s>– Čekaj, i on će doći na red – smiruje ga Krsto.</s>

<s>– Otjerah ja tako sedam-osam mravčina, kad evo ti ga – tap-tap!</s>

<s>– Opet mrav?! – dreknu Baja.</s>

<s>– Kakav mrav!</s><s>Smrdonja!</s><s>Ide Smrdonja s djevojkom.</s>

<s>– Pa jest, otkud bi se čulo mravlje tapanje – mudro tumači De-De-Ha.</s>

<s>– Dođe, dakle, Smrdonja, sjede na onu klupu pod kojom sam ja i podavi noge tako da dođoše tačno uz moj nos ...</s>

<s>– Uh, pa ostade li živ? – pita Hamid Rus mršteći se.</s>

<s>– Jedva! – huknu Krsto.</s>

<s>– Znaš ti njega, smrdljivca, pere noge jednom u mjesec dana.</s>

<s>– Ne, nego jednom u polugodištu! – ispravi ga Baja. – Pa šta bi dalje?</s>

<s>– Evo šta – nastavlja Krsto.</s>

<s>– Odmah ti on potegnu onu kutiju iz džepa, pa djevojci u krilo.</s><s>"Vidi, veli, dušo, šta sam ti donio.</s><s>Probaj samo."</s>

<s>– A šta ona?</s>

<s>– A ona, onako u mraku, otvori kutiju, pipnu prstom i guknu: "Juh, ovo je nešto mnogo meko i miriše na kokošinjac.</s><s>Probaj samo."</s>

<s>– Aha, šta će onda on? – pita Baja. –</s>

<s>A on ti, bogme, zagrabi, čitavom rukom, prinese nosu i dreknu: "De-De-Ha!"</s>

<s>– Zašto De-De-Ha?</s><s>Valjda je dreknuo: kokošija crijeva! – pobuni se Dule Dabić.</s>

<s>– Nije valjda mislio da sam ja u kutiji.</s>

<s>– Ne!</s><s>Mislio je da si ti ono stavio u kutiju – dočeka Krsto.</s>

<s>– Ehe, onda mi nema doručka za čitav sljedeći mjesec! – zviznu De-De-Ha.</s>

<s>– Ništa ne brini, mi smo tu – tješi ga Hamid Rus.</s>

<s>– Dreknu tako Smrdonja – nastavlja Krsto – a kad i djevojka spazi šta je u kutiji, ona ljutito ciknu: "Fuj, prostak jedan, pseto, zamazanac, ne izlazi mi više na oči!" Reče to, pa skoči i odjuri niz aleju, a Smrdonja uze kutiju, još je jednom omirisa i poče da zavija osvetnički: "Jao, alaj će da mi plati i De-De-Ha i čitava njegova bratija, kunem se mjesecom, suncem i crnom knjigom!"</s>

<s>– Zajedno smo kovali plan, zajedno jeli ratluk, pa je sad red i da plaćamo zajedno – iskreno priznade Baja Bajazit.</s>

<s>Te večeri, na času učenja, Smrdonja je na nas bacao krvničke poglede i čitavo vrijeme nešto zapisivao u svoju crnu knjigu.</s><s>Sjedeći do mene, Krsto Buva mi šapnu:</s>

<s>– Gle ga, nas ocrnjuje.</s><s>Sigurno će zapisati i to da smo mu ratluk ukrali.</s>

<s>Krstino predviđanje zaista se ispunilo.</s><s>Već sjutradan prefekt je javno pročitao kaznu čitavoj našoj grupi: po pet dana bez doručka i dvije nedjelje zabrane izlaska u varoš zbog krađe paziteljeva ratluka.</s><s>De-De-Ha, osumnjičen kao vođa, dobio je sedam dana bez doručka i mjesec dana zabranjen izlazak.</s>

<s>– Čuješ ti, a ko je nas vidio da krademo tvoj šugavi ratluk? – naroguši se Baja presretajući Smrdonju u hodniku. – Vidio vas je Bobo Lutka kad ste ga jeli.</s><s>Čak ste i njemu ponudili – odgovori pazitelj.</s>

<s>– Aha, tako li je to! – prijeteći zagudi Baja, pa kad je iskupio čitavu našu grupu u jednom ćošku dvorišta, on mračno i tajanstveno izjavi:</s>

<s>– Među nama se nalazi i jedan Branković!</s>

<s>Svi pretrnusmo.</s><s>Od malih nogu znali smo da je Branković simbol izdaje, najcrnje izdaje, a gle ti sad – takav jedan Branković uvukao se i među nas.</s>

<s>– Kazuj ga ko je!</s><s>Taj će da iskiše za sve one naše otete doručke i nedjeljne izlaske! – buknu prgavi De-De-Ha. – To je glavom Bobo Lutka! – muklo objavi Baja Bajazit.</s>

<s>– On je izdao družinu i potkazao nas kod Smrdonje da smo pojeli ratluk.</s>

<s>– A ja, magarac, još ga častio! – uzviknu De-De-Ha.</s>

<s>– E, baš sam zaslužio šamarčinu.</s><s>Baja, molim te prilijepi mi jednu vruću.</s>

<s>– Drage volje, brate, i zaslužio si – rado pristade Baja i odvali Duli takvu šamarčinu da je puknulo kao mali top.</s>

<s>– Evo ti druže!</s><s>Hoćeš još jednu?</s>

<s>– Hvala, dosta je! – huknu De-De-Ha pipajući pocrvenio obraz.</s>

<s>– Platiće meni Bobo Lutka i za ovu zaušnicu.</s>

<s>– A sad braćo moja, da se zakunemo da ćemo se Bobi Lutki pošteno osvetiti i na svakom koraku život mu zacrnjivati – predloži Krsto Buva.</s>

<s>– Evo, ja ću načiniti popis najboljih smicalica, podvala, pakosti, zamki i mudrolija koje protiv njega treba preduzeti.</s><s>Pristajete li?</s>

<s>– Pristajemo.</s><s>Ti si tome vješt.</s><s>Meći ga odmah na ušljivi spisak!</s><s>Staviti nekog na "ušljivi spisak" to je u našoj grupi značilo proglasiti ga pred svima lošim drugom, izdajnikom, tužibabom i ulizicom.</s><s>Sa takvim se niko ne igra, niko mu ne povjerava tajne i svak živ ga se kloni kao pravog pravcatog ušljivca.</s>

<s>Već sjutradan u hodniku, na maloj oglasnoj tabli, osvanuo je ovakav plakat ispisan nečijim cifrastim rukopisom:</s>

<s>OGLAS</s>

<s>Ovim se obavještavaju svi konviktaši da je Bobo Lutka, zbog izdaje svojih drugova, stavljen od danas na UŠLJIVI SPISAK.</s><s>Zato se opominju svi đaci da ga se dobro čuvaju, a također se preporučuje da ga, u svakoj zgodi i prilici, časte sljedećim stvarima;</s>

<s>1) da mu razapinju krevet,</s>

<s>2) da mu kriju kofer, cipele i ostale predmete,</s>

<s>3) da mu ne šapću na času,</s>

<s>4) da mu u slamaricu meću drva, ugalj i kamenje,</s>

<s>5) da se bekelje na njega i izazivački češu,</s>

<s>6) da začepe nos kad kraj njega prolaze,</s>

<s>7) da mu priređuju i razne druge smicalice i iznenađenja.</s>

<s>S ušljivog spiska dotični će biti skinut samo ako se sasvim popravi.</s><s>Konviktaška grupa III razreda</s>

