Safet (Nihad Krupić)/I
<s>“Poznajem tvoje oči, slutim ih poput svojih od prije dvadeset, trideset i ne sjećam se više koliko godina unazad, kada je sve je bilo ispred mene.</s><s>Tada, se nisam obazirao na vrijeme, a ono je ipak teklo, zaticalo me i guralo od nauma da se vratim tamo odakle nigdje neću ići i gdje će mi se sve činiti blizu, znano i bez tajne, gdje ću zauvijek pronaći svoje srce i napokon imati svoj mir.</s><s>Godine su išle neprimjetno, udaljavajući me neopaženo od moje želje sve dok se nisam umorio od te silne trke.</s>

<s>Sada mi je svejedno.</s><s>Odavno sam pustio da me nosi bujica.</s><s>Kao da moje oči nisu, sjajne i budne, čekale novi dan, kad ću sve pobijediti i svi mi se diviti, gdje ću daleko od domovine trasirati lagahan put nazad.</s>

<s>Vidim, strah te je, gledajući u ova duga kola crnih zatamljenih stakala što me voze na vječni počinak.</s><s>Meni povratka nema.</s><s>Miran sam poput mumije.</s><s>Vječnost me čeka.</s><s>Prošlost brišem, a budućnosti nemam.</s><s>Iza mene ništa ne ostaje.</s><s>Kao da nisam ni postojao.</s>

<s>Umrijeti daleko od mjesta rođenja briše život i moju namjeru da svoj put ukrug savijem i povežem kraj sa početkom.</s>

<s>Nije se dalo.</s><s>Vrijeme je isteklo.</s><s>Moj usud je omeđen granicama koje nikad niko neće dokraja razumjeti.</s>

<s>Voze me na groblje zvano “Pogled na okean”.</s>

<s>Sada, kada je drugi svijet otvoren preda mnom, znam da ne pripadam ovome ritualu u kome će me, umjesto tabuta, spustiti u kovčegu i, umjesto u kabur, kadilakom voziti da, kao, gledam okean.</s><s>Ne znam šta bih ti više rekao dok sjediš zamišljen u svom automobilu iza mene.</s><s>Ti ćeš lijevo, a ja desno.</s><s>Ili obrnuto.</s><s>To meni više i nije važno, a  tebi…</s><s>Vidjet ćeš i sam kad dođe vrijeme kome neumitno hitaš.</s>

<s>”Sam, Sam, hello, darling…</s><s>Are you slipping”, iz daljine je dolazio poznati glas.</s><s>Osjetih dodir na rukama.</s><s>Otvorih oči.</s><s>Pokraj kreveta je sjedila moja supruga Beki.</s><s>Nasmiješi mi se staračkim usnama.</s>

<s>Ta žena što mi drži ruku, moja je, dugo, dugo vremena.</s>

<s>Sa njom sam proživio život, dobio djecu; dvije kćerke.</s>

<s>U meni se probudi čudan osjećaj odbojnosti prema sebi… njoj… svemu što smo zajedno stekli.</s><s>Nisam ni pomislio da ću na kraju života osjećati ovakvu prazninu.</s><s>Kao da ništa nije bilo, kao da ništa nisam postigao, volio, nadao se, radovao…</s>

<s>Gdje sam bio, šta radio, kome, čemu sve?</s>

<s>Umirem dok me strankinja drži za ruku.</s>

<s>Okrenuh glavu i ponovo zatvorih oči.</s>

<s>“Sam, Sam... nije ti drago što me vidiš”, ponovo Beki i pokušava mi jače stegnuti šaku.</s><s>Želio sam da ode i da se više ne vraća, da umrem na miru bez ikoga u blizini, zatvarajući jednu po jednu stranicu života, zakopavajući sve nade, iluzije i zablude.</s>

<s>“Sam, hajde malo da pričamo”, uporna je Beki.</s>

<s>“Safet, ja sam Safet”, izustih. “Sam, taj koga znaš je niko, nema ga, nikad nije ni postojao, Sam je bio zabluda, lutka, maska, oh”, zagrcnuh se i ponovo spustih glavu na jastuk.</s>

<s>Beki se trže, izvuče ruku iz moje i nasloni se na stolicu.</s>

<s>Gledao sam je sa sažaljenjem.</s><s>Lice joj je bilo čudno, nepoznato.</s><s>U njenom pogledu nestade ljubavi.</s><s>Lahnu mi.</s><s>I ona je sada sa strancem.</s><s>Bili smo daleki, nepoznati jedno drugom, poput dva stuba koji su, napeti i nedodirljivi držali most preko kojeg su drugi prolazili u nadi da će se obale jednom sastaviti.</s>

<s>Okrenuh se nastranu, stavih ruku pod jastuk i zatvorih teške kapke.</s><s>Osjetih da Beki staračkim koracima izlazi iz sobe.</s>

<s>Safet (Nihad Krupić)</s>

