Jesenski plač/I
<s><poem>
Već jesen širi blatne skute svoje;
Drveću s glave vjetar kosu čupa,
I mokrom rukom bjesomučno lupa
O mutni pendžer male sobe moje.</s>

<s>Priroda blijeda, bez čara i boje,
U hladnoj kiši svoje lice kupa...</s><s>Kroz baštu tuga u crnini stupa
I svuda za njom sablasti se roje.</s>

<s>Tek mjesec katkad prospe suze plave
Više mrtvog cvijeća i uvele trave. -
A ja i Lejla: moja draga muza</s>

<s>- Baš k'o dva kipa slivena od suza
Žurimo u noć.</s><s>I sred naših grudi
Zaspala bol se polagano budi. </poem></s>

<s>Musa Ćazim Ćatić</s>

