U sahari života
<s><poem>
(Pobratimu Šemsudinu)</s>

<s>Već oazi - divnom kraju
Prispjeli su moji druzi,
Gdje paoma vitih luzi
U sjeni im odmor daju.</s>

<s>Tu žeđ oni gase sada
Bajnom kapljom s bistra vrela
I vedra im glàdi čela
Svježi lahor kao nada.</s>

<s>Tek ja - putnik zalutali
Kroz pustinju jošte stupam
I u znoju lice kupam,
A k'o otrov žeđ me pali.</s>

<s>I na sve me kruži strane,
Pustoš gluha i nijema:
Hlada, vode nigdje nema,
Pa ni lahor da se gane...</s>

<s>Ah, pred mutne sirab oči,
Donosi mi šume neke,
Gdje no slap se šumne r'jeke
U stobojnom ritmu toči.</s>

<s>Pa pustinjom ja vam hrlo
Posrćući hitam tamo,
Da kapljicom barem samo
Skvasim svoje grlo.</s>

<s>Ali zaman!...</s><s>U tren tili
Raspline se ta opsjena
Baš k'o kakva uspomena,
Kad je tuge noć zakrili...</s>

<s>Hej, da li ću ikad i ja
Žuđenome stići kraju,
U sjenatom gdje no gaju
Tanka palma krošnju svija?...</s>

<s>Ne nikada!...</s><s>Somum vreli
Kroz pustinju pirnuti će
I svehnuće moje žiće
K'o što gine cv'jet uveli.</s>

<s>Tek mogila pijeska drobna
Bez busenja i kamena,
Bez natpisa i imena
Biće moja humka grobna! -</s>

<s>Već oazi - divnom kraju
Prispjeli su moji druzi,
Gdje paoma vitih luzi
U sjeni im odmor daju.</s>

<s>Tek ja putnik zalutali
Kroz saharu jošte stupam
I u znoju lice kupam,
A k'o otrov žeđ me pali.</s>

<s>A moj svijet neće znati,
Kad izgori srce moje...</s><s>Ah, teško je, ah, teško je
Osamljenu umirati! </poem></s>

<s>Musa Ćazim Ćatić</s>

