Hram ljubavi
<s><poem>
To neokaljano Svetište je moje,
Gdje no kip tvoje ljepote se koči,
Kandilj mi čežnja viš njeg psalme toči,
Svijetle i meke poput kose tvoje.</s>

<s>Tu začarane gledaju me oči
Najljepše slike i najljepše boje -
Ej, tu ja tebi pjevam pjesme svoje
U mističnoj i punoj kada noći,</s>

<s>Pred kipom klečeć na pijedestalu.</s><s>A golubovi mojih rujnih snova
Svijaju gnijezdo hramu uvrh krova...</s>

<s>Iz njina kljuna biserje se truni
I tiho tjeme posvećeno kruni
Tvojemu kipu - mome Idealu.</s>

<s>* * *</s>

<s>Još nikada ovome hramu preko praga
Grijeh blatnom nogom do sad prošo nije,
Niti je strasti ljudskoj bilo traga
Pod kubom tom, što ko nebo se vije.</s>

<s>U miru ovdje tihi sanak snije
Nevinost u svojoj svoj krasoti naga,
Na usni joj se Platonizam smije,
Uzvišen kao tvoja duša blaga</s>

<s>I mirisima svojim me opija,
Pa u ekstazu duh mi se uzvija
I rajem šeće, Niđar, lijeru moj!...</s>

<s>To neokaljano Svetište je moje,
Ideal mi je - kip ljepote tvoje;
Ah, ja sam monah, vjerni sluga tvoj!</poem></s>

<s>Musa Ćazim Ćatić</s>

