U mom atelijeru...
<s><poem>
(Sulejmanu Džaferbegoviću)</s>

<s>Kipovi se moji poput mlijeka bijele
Za zavjesom bone i nervozne noći -
Oko čela svježe ruže im se splele,</s>

<s>Što ih je daleko u šumskoj samoći
Djevičanska jedna podgajala ruka
I bojama dala magičke im moći.</s>

<s>I kipovi šute bez daha i zvuka -
Iz mramornog oka praznina im diše
Beživotni izraz nirvanskoga muka.</s>

<s>Tek šuteći tiho, zavjesa se njiše
Na drhtaju vjetra; po njoj suza kapa
Plave lune - k'o da uzor - slike piše.</s>

<s>Ko to sada po mom atelieru tapa?</s><s>Ko li budi moje kipove u tmini,
Dok viš' njih Morfej kreljuti rasklapa?...</s>

<s>Gle, blijeda žena neka u crnini
Sa bakljom u ruci stupa na tenhane -
Na licu joj sjetnom cvjetaju zerini.</s>

<s>Kad joj plamen s baklje na kipove pane,
Mramorne im odmah progledaju oči,
A cijelo tijelo micati se stane -</s>

<s>I usne im drhtnu, a s njiha se toči
Eliksirska pjesma i magička priča
U šapatu tajnom zavjese i noći.</s>

<s>Ah, kipovi zbore - baš k'o živa bića -
O dalekom nekom čarobnome kraju,
O ljubavi jednog umrloga žića.</s>

<s>I zbore i plaču u nijemom vaju
Tako svake noći kad ta dođe žena
I u svoje baklje okupa ih sjaju. -</s>

<s>O, lijepa ženo!</s><s>Ko si?</s><s>Anđ'o?</s><s>Sjena?</s><s>Odakle si došla iz neznanih sfera?...
- Ja sam došla tebi iz tvog groba snena:
Ja sam tvoja Lejla, tvoja mrtva vjera!...</poem></s>

<s>Musa Ćazim Ćatić</s>

