Bez nade/II
<s>Slikovita je i lijepa zahumska strana u Mostaru, a da nije nje, slabo bi što od Mostara bilo.</s><s>Bujna i zelena, plodna i kitnjasta, pa kad je ljeto, ona daje život i veselja, radosti i zabave.</s><s>Po njoj se steru krasne i čarobne bašče, a u njima se izmjenjuju mirisni orasi sa jabukama i tunjama, gusti, tamnolisti šipci sa lisnatim smokvama, dok se jablanovi mjere s munarama i terezijama.</s><s>A za Zahum opet Radobolja je pravi dar neba, koji natapa rodnu zemlju, dok se u njenoj vodi ogledavaju vrbe i kupine, dok se preko nje brvnima vežu bašča s baščom, kamenim, svijenim ćuprijama jedna strana s drugom.</s><s>Što je narav smogla milja i krasote u kršu, tu ju je sasula, pa nije ni čudo da tuda sve oživljava, dok ljetno sunce pripiče u golo tjeme Huma i o bokove Podveleži.</s>

<s>Svanuo bi petak, svetac.</s><s>Lijep dan kô hoćeš, nebo čisto i vedro, kao oko ljepote plavojke, a s one modre čistine sijevalo sunce i počelo pripicati po zemlji.</s><s>Baščovani po dućanima i ispred njih na Đerizu pod starom ćuprijom izložili mnogovrsnu zelen, dar i plod svojih bašča, pa da ne povene pod sunčanim zrakama, škrope ga uvijek, neprestano, te iz onih pletera curi voda i otječe malim jarkom ispod dućana.</s><s>Svijet se miješa čaršijom, razgovara, viče, dozivlje, a seljak s drvima ustavi se pred kojim dućanom i pogađa s dućandžijom da proda drva.</s><s>Netko zatakao čerek mesa o kažiprst i nosi ga doma, a netko se ustavio pred baščovanima, te probira crvene kavade, modre patlidžane, traži bamju.</s><s>Upravo zgodna slika pregledati i vidjeti s jedne strane sve samu raznovrsnu zelen, a s druge strane bogate dućane, pune stambolske robe, kojom su police prenatrpane, dok s gornjih ćepenaka vise šareni jagluci, jemenije, silahi i pripašaji.</s>

<s>Do podne je moglo biti još jedno tri sata kad je kroz svjetinu sa stare ćuprije silazio ovisok, jedar momak, s natisnutim fesom na zatiljku.</s><s>Na nogama mu gotovo nove, crvene postule, nove čakšire s lijepim podvezama na tozlucima, vezeni fermen, a košulja od beza, kao snijeg bijela.</s><s>Široke rukave zapeo pod pazuhama, a rukama maše uza se niza se, kao da pliva u vodi.</s><s>Lica je malo opaljena, više koštunjava, al' nekako odrezana, pravilna.</s><s>Pogleduje s dućana na dućan, mahne gdjegdje i glavom i rukom, ili se javi glasom.
 – Aha! – nasmijaše mu se brkovi, kad stade na Đerizu i pogleda na skup ljudi, koji su se razgovarali pred jednim dućanom, pa poče polaganije hodati kao da se je htio libiti.</s>

<s>Stade jednom za leđa i diže desnu ruku, na kojoj je srednji prst odupro bio o palac i kvrknu onoga u onu jamicu na vratu pod zatiljkom.
 – Na, bolan Hilmo! – odskoči od njega i pođe dalje, ni ne osvrćući se, kao da ništa ni bilo nije.
 – Salko, stani! – poviknu za njim Hilmo, uhvativ se rukom za vrat i potravši malo po njemu prstima.
 – Ja ću ovdje! – odvrati mu Salko i pokaza prstom na dućan, pred kojim stade.</s>

<s>U dućanu naprama tabačkoj džamiji, pred kojim se je Salko ustavio, sjedio mlad momak.</s><s>Prebacio nogu preko noge i pušio, a leđima se okrenuo ćupriji.
 – De, brat si mi, što si se tako, oči moje, zamislio? – prozbori Salko, oduprvši se jednom nogom o ćepenak i klepnuvši ga ujedno rukom po ramenu.
 – Oo, bujrum, Salko! – okrenu se onaj na ćepenku.
 – Kad ćemo, Ibro, nagnuti? – upita ga Salko i pruži glavom, kazujući prama Zahumu.
 – Još ne mogu dok otac ne dođe.
 – Hm, a kad će doći?</s><s>Vrijeme je već – odmahne Salko i uhvati prstima za pas.
 – Stani malo, odmah će on! – odvrati Ibro i prisloni glavu uz direk.</s><s>A gdje si jutros bio?
 – Na Tepi – ama smo se nasmijali! – uze se Salko smijati na vas glas.
 – Ma šta, šta se smiješ, bolan? – pogleda ga Ibro.
 – Kupili mi ludom Mati džigericu, pa mu ju dali.</s><s>Kad Mate pošao, a mi za njim natjeraj dva-tri psa.</s><s>Psi navali na Matu i džigericu, pa da vidje trke od Mate i paščadi!</s><s>Poleti Mate, a za njim psi, a Mati dogori do nokata, pa tres džigericom o cestu.</s><s>Ama cijela se čaršija iskopištila od smijeha.</s>

<s>I Ibro se je smijao, da se je morao odmaknuti od direka.</s>

<s>Potom se diže na noge i trehnu po čakširama, pa uhvati ćupicu i iskoči na cestu.
 – Ja ću po vodu.</s><s>Ti me pričekaj! – reče Salki.
 – Evo mene! – u isto se vrijeme javi Hilmo, primičući se Ibrinom dućanu.
 – E pa dobro!</s><s>Hajdete vas dvojica malo naprijed, a ja ću odmah za vama! – reče im Ibro i pođe na vodu.</s>

<s>Salko i Hilmo pođoše uhvativši se za ruke, te se smijahu, pripovijedajući nešto jedan drugomu.</s>

<s>Uprav Ibro s vode, kad se pred dućanom stuči s ocem.
 – Je li tko bio ovdje? – upita ga otac hadžija, penjuć se na dućan.
 – Nije nitko!</s>

<s>Hadžija skinu s nogu papuče te ih metnu u dnu dućana, a sam sjede na pustekiju i prekrsti noge.
 – Dajder amo tu vodu! – pruži ruku Ibrahimu.</s>

<s>Ibrahim odli malko na nosić ispred dućana i pokuči ocu.</s><s>Stari otpijnu, i metnu vodu uza se, pa primače veliki žuti takum čibuka ustima i zagleda se na testu.</s><s>Ibrahim ostade uz ćepenak okrećući se naokolo, a ponajviše onamo kud su otišli Hilmo i Salko.</s><s>Bijaše malo kao nestrpljiv, te se je poigravao lancem od sahata.</s><s>Sve je više i više odmicao od ćepenka, najprije kao u poslu onomu dućanu sučelice nekako na stranu, pa okrenuv se dva-tri puta na dućan da li ga otac gleda, i videći da ga ni ne vidi, otište za Salkom i Hilmom.</s>

<s>Salko i Hilmo su polagano išli, pa ih je Ibro mogao sustići na Šemovcu.</s>

<s>Ibro se javi za njima, a oni se okrenu, dok ga Salko ne uhvati za rame; podjoše tako dalje, pjevajući pod glas i smijući se.</s><s>Sunce je bilo lijepo pripeklo, a prašina popala i svedjerno se dizala.</s><s>Bršljan, što se je uhvatio za ulične duvarove, pobijelio, a isto nekako i grane voćaka, što su se prevjesile na izvan.</s><s>Tamo pred tobom, uz one orahe, dizala se visoka terezija, od sivoga, lijepo tesanoga kamena, pa i ona pri dnu zaprašena.</s><s>A uz tereziju, kroz oni duvar, što se nje drži, vode vrata u Čindjinu bašču, koja bujna i zelena leži na jednom rukavu Radobolje, dok drugi rukav zaostaje tamo preko ceste i ostalih bašča tako da Čindjina bašča ostaje na Radoboljinu otoku.</s>

<s>Bašča je pomno obrađena, mnoge brazde s raznom zeleni, cvijećem, a među njima đerizi, u koje Čindjo napušta vodu kad polijeva bašču.</s><s>U dnu bašče nad vodu nadvile se vrbe.</s><s>Ovamo k cesti čador među slivama, podalje podignuto ognjište, gdje se kahva peče, a sve se to iz drugih bašča ne vidi, jer je Čindjina okružena zelenim i gustim kupinastim plotovima.</s><s>Nad samom vodom, u zelenim granama vrba, sakrila se londža a odmah uza nju niz vodu krevet, otvoreni tavan od dasaka.</s><s>Vrbe se u krošnju savile nad londžom i krevetom, a duge im vitke šipke pale na vodu, pa kako voda teče, onako se i tanke šipke kupaju u njoj i trepere, kao da njima provijava laki vjetrić.</s><s>Bistra Radobolja žamori po pjeskovitom koritu, a iz nje se diže ugodan hlad u londžu i na krevet nad njom, dok se preko vode, preko onoga zelenoga plota na drugoj strani otvara vidik na kukuruze, kavade, bostan i drugu zelen.</s><s>Kako su se vrbe savile nagusto, onako brane sunčanim trakama da prodiru kroza njih i dopiru do vode, pa se tuda raskrilio uz ugodnu hladovinu i čaroban sumrak.
 – Hajde, ulazi! – reče Ibro kad dodjoše do baščinskih vrata i kad ih otvori.
 – Drži, stani! – pohiti Salko, stisnu glavom u ramena i skoči kroz vrata kao klupko u bašču.</s><s>Da nije glavu uvukao u ramena, mogao se je udariti, jer su vrata niska.
 – Dina mi, ja ne skakô! – poprati ga Hilmo prolazeć mirno kroz vrata i smijući se.
 – Čindjo bolan, gdje si, jesi li živ? – podviknu Salko, dignuv glavu.</s><s>Metnu li išta u vodu da se rashladi?
 – Ahaha! – odazva se glas iz vrba.</s><s>Šta si se, Salko, razvikao?</s><s>Ta nije potjere!
 – Ne galami, Čindjo, kad ti ljudi dolaze! – našali se Salko.
 – Kad nestane drugih ljudi!</s>

<s>Oni nagrnu u londžu, gdje je Čindjo sjedio.
 – Kome ti tako? – opet se našali Salko, te uhvativ Čindju rukom za rame, drugu mu pritište u leđa.
 – A da se Čindjo digne, premotao bi te čak preko Huma! odvrati Čindjo.</s>

<s>Čindjo je sjedio uza stol, na komu je bila bočica rakije.</s><s>On tako običava uvijek izjutra, kad je sam, a sve mu je čitav dan krivo, ne skine li rakijom rosu sa srca.</s><s>Stoga mu je i lice imalo nekakvu jaku, kao i crvenu i modru boju, koja je rek' bi sasma zgodno odgovarala njegovom jakom, visokom rastu, isto kao i oni krupni, dugi brkovi.
 – Šta ćemo metnuti u vodu? – upita Ibro Salku i Hilmu.</s>

<s>Salko kako je sio, onako raširio dlanove te se odupro o klupu; glavom se prislonio uz londžu, pa ravno ukoso ispružio tijelo i langarao nogama.</s><s>Hilmo izvadio srebrnu kutiju, te savijao duhan.</s><s>Kako je gnjat premetnuo preko koljena, tako se malo sagnuo, da mu se je zlatni lanac od sahata, što mu je visio oko vrata, odmaknuo od prsiju te visio i nihao se kako bi god Hilmo rukom maknuo.</s><s>U struku se oko njega ama najbolje priljubila svilena ječerma i fermen, dok mu je ona modra svila upravo odgovarala licu.</s><s>Da mu nisu obrve odviše bile krupne i da su mu oči imale više izraza, moglo bi mu se reći, štono se kaže, da je momak kô jabuka.</s><s>Kalufli fes nakrivio nad čelo, pa mu se kita od ibrišima vrtila tamo i natrag ispred čela.
 – Deder nešto! – poturi fes i ispravi se kad savi cigaru.</s><s>Nismo došli da se gledamo.</s>

<s>– Ee, Čindjo, pô oke rakije! – mahnu Salko glavom.</s><s>Metni ju u vodu da se hladi!</s>

<s>Čindjo pusti krupni cigarluk iz ruke i stavi ga na stol, pa se diže i izidje iz londže.
 – Šta ćemo da radimo? – upita Hilmo.</s>

<s>Ibro ništa ne odgovori, a Salko je onako ispraćen samo gudio kroz zube nekakvu pjesmu i gledao u šareni krov londže.
 – Hoćete li da vam kahvu ispečem? – zovnu Čindjo iz bašče.
 – Bezbeli, ja šta ćemo?
 – Hajde, hoćemo li se karata? – zabrza Ibro.
 – Pa dobro! – prihvati Salko.</s><s>I karte donesi, Čindjo!</s>

<s>Malo zatim kahvedžija donese ibrik kahve s findžanima i šećerom, pod pazuhom držeć karte.
 – De ti nalij! – reče Hilmo Čindji, a sam mu uze karte ispod pazuha.</s>

<s>Bio je debeli kup karata, al' istrošenih i pocrnjelih.</s><s>Počne ih brojiti da vidi jesu li sve na broju.
 – Hoćete li o što igrati?
 – Evo, ja velim da igramo o lonac! – predloži Salko.
 – I o četiri oke trešanja! – hoće Hilmo.
 – Pa taman!</s><s>Daj amo, na me je palo da dijelim!</s><s>Zgrabi Ibro karte.</s>

<s>I počeše lupati po stolu, bacajući po redu karte.</s><s>Dignu ruku i zamahnu njome, a karta puca po stolu kao da dlanima udaraju.</s><s>Sasma se bijahu već zanijeli u igranje.
 – A što, zar ćemo bez rakije? – ustavi Salko ruku u zraku kad je upravo htio da baci kartu.
 – Pa i za rakiju! – odgovoriše obojica druga zajedno, jedva čekajući kad će na njih red, jer je svaki računao da će potegnuti one karte koje su pale.</s>

<s>Igrali su se živo, raspaljeno, te su slabo mogli opaziti kako se primiče podne, a još im je manje upalo u oči da je medju njih došao mali Mehmed Alija, kako su ga zvali, Mehmed Alija Alagin.</s><s>Momče mlado, al' je moglo dolaziti i medju starije; ne bi se nitko radi toga ozlojedio.</s><s>Bio je dobar mali Mehmed Alija, jer bi samo gledao šta stariji rade, a opet svi su ga voljeli i pazili, jer je Alagin sin.</s><s>A Alaga je bio ugledan i čašćen – ta malo je takih bilo kao on.</s>

<s>Mehmed Alija sjede izmedju Hilme i Ibre.</s><s>Upravo se igra svršavala, pa su sva trojica napeto očekivala kako će se svršiti, i tako ga nisu ni opazili.
 – Na! baci Salko kartu, te ih sve skupa odgrnu od sebe.</s><s>Moja je igra, a sad se vas dva koljite.
 – Meni je dosta! – reče Ibro.</s><s>Eto, Hilmo, nas ćemo dvojica upola...
 – Pa taman!
 – Rakiju amo! – doviknu Salko Čindji.</s>

<s>Čindjo namaknu na stol poluoku.</s><s>Po staklu se uhvatila magla, koju su u dulj kapi prerezavale i niz bocu se cijedile.
 – Hoćeš li ti trešanja? – upita Hilmo Mehmed Aliju.</s><s>Daj, Čindjo, ama i lješnika!
 – Aha, boji se čovjek da mu ne bi doma opazili gdje je pio rakiju! – primetnu Ibro.
 – Deder da je gucnemo! – natoči Salko.</s>

<s>Sva trojica dignu čaše i nagnu sve do kapi.</s><s>Lako im je letjela niz grlo, kao voda.</s><s>Čindjina je to rakija, a svak zna da Čindjo drži samo dobru rakiju.
 – Kako ćemo s loncem? – upita Hilmo.
 – Reći ćemo Čindji da on sam sve uredi, nek je njegova briga.
 – Dobro! – pristane Hilmo. – Samo ću ja morati oko podne doma.</s><s>Malo ću se ustaviti, pa eto me odmah na lonac.
 – Još ti kaplje, bolan, mlijeko iz usta! – pogleda ga Salko sa strane.
 – Pa taman – ali ja moram.</s><s>Evo će biti još sat, sat i pô do podne pogleda u sat – a ja ću se dotle vratiti.</s>

<s>Hilmo iskapi još čašu rakije i založi lješnicima, pa se diže.</s><s>Išao baščom i lješnike jeo, a grizao ih je i sokakom.</s><s>On se je vazda bojao da mu doma ne bi opazili gdje je rakiju pio.</s><s>Stoga zategnuo koracima da se malo više zadrži ne bi li mu se dotle piću izgubio svaki znak.</s>

<s>Jedva on doma, kad mu i otac trže.</s><s>Za stolom je samo malo založio, mada ga je mati nagonila.
 – Ne da mi se nešto, bit će radi vrućine! – branio se on.</s>

<s>Već pripekla i najžešća vrućina, kad se je on znojan vratio s Carine u Čindjinu bašču.
 – Gdje si, bolan? – jedva ga iščekaju Ibro i Salko.</s>

<s>Hilmo je bio sav znojan, te se skide i poče hladiti.</s>

<s>Uto Čindjo unese lonac, što ga je bio priredio, kako su mu rekli.</s><s>Ljep se i uslastan miris dizao iz njega.</s><s>Svi zasuču rukave, a uza njih sjede i Čindjo i Mehmed-Alija, komu je Hilmo rekao da ostane.</s><s>Slatko su jeli i zalijevali pićem.</s><s>Potom iznesoše netom oprane trešnje, a po jelu se počeše gostiti rakijom, koja ih je malo-pomalo tako uhvatila da su i zaboravili malo pospavati jedno pola sata.</s><s>Već okrenuše u razgovor, a onda Ibro uze šargiju te poče po njoj udarati i uza nju pjevati.</s><s>Pomagao mu je i Salko svojim prilično hrapavim grlom, popijevao je i Hilmo, dok je Mehmed Alija izvijao visokim i tankim glasom kao djevojka.
 – Haj! haj! to mi se hoće! – odobravao je Čindjo i zalijevao se rakijom, uhvativ se rukom za koljeno.
 – Huuu! – zavrisnu Salko, kad Ibro ustavi terzijanom a šargiju umetnu u krilo i pogleda rakiju.</s>

<s>Već i vrućina počela jenjavati, sunce palo na stranu, a po ićindiji odmah nagrnuše u bašču hrpe mladih i starijih.</s><s>Sve je to sipalo jedan za drugim, pa su Čindji i njegovomu momku bile pune ruke posla.</s><s>Netko traži kahvu, netko mastiku, netko rakiju, a jedni zovu karte ili tablu da se igraju.</s><s>Posjeli su u londži, na krevetu, po travi odmah uz vodu, a pod čador su otišli igrači, te viču, kazuju, ispravljaju, kao da su se poinadili, a između njihovih glasova čuje se i smijeh.
 – Mehmed Alija, eto ti oca! – reče Ibro kad vidje da niz bašču dolaze petorica ljudi, a medju njima i Alaga. ništa!
 – Pa neka ga! – slegnu Mehmed Alija ramenima.</s><s>Neće meni otac ništa.
 – Bujrum, bujrum! – pozdravljao ih je Čindjo a oni opet njega.</s><s>Evo ovamo! – kazivao im je Čindjo, da mogu još baš sjesti u londžu.
 – Neka, de ti nama gdje na travu!</s>

<s>On im priredi pod vrbom uz vodu.</s><s>Prostro im ćilim, momak preda njih metnuo table, pa im onda donio kahvu u ibričićima.
 – Dedera meni nargilu! – zovnu Alaga i rastjera pune brkove.</s><s>Bijaše svukao postule, metnuo ih kraj sebe u travu, a on se naslonio na ruku, da mu je kita s fesa padala po ramenu.</s><s>Čelom mu se pravili još jači nabori, kako bi pušćao dim, koji bi mu se onda motao oko dugoljasta lica i oko glave.</s>

<s>Ispod čadora se neprestano dizala vika, s kreveta razlijegali se glasni razgovori, a ispod londže se širili glasovi šargije i pjesama.</s><s>Sve oživjelo, te bi rekao da i svaki list progovara, tako to vri i žamori.
 – Hajde, hoćemo li malo kuda? – upita Hilmo svoju družinu.
 – Taman... niz Donju mahalu! – primi Ibro.
 – Pa taman! – pristade uz njih Salko, iskapiv i zadnju čašu rakije.</s><s>S nama će i Mehmed Alija.</s>

<s>Oni se dignu iz londže.
 – Eno ti sina, eno ti Mehmed Alije, Alaga! – reče mu jedan, koji je s njim sjedio.
 – Pa neka ga, neka momak gleda, šta ću mu ja! – i pogleda onamo.</s>

<s>Mehmed Alija je s onom trojicom taman odmakao na put da iziđu kroz bašču.
 – Mehmed Alija! – zovnu ga Alaga.
 – Šta je? – odazva mu se i podje k ocu.
 – Svrni se doma i reci materi da skuha pitu i ispeče halve, pa da pošalje ovamo.</s><s>Ja ću ovdje ostati na večeri.</s><s>Hajde leti!</s>

<s>Mehmed Alija mu ništa nemade kada ni odgovoriti, već odmah poleti da stigne onu trojicu, koja su već bila i na sredini bašče.</s>

<s>Oni zakrenu ispred crkve, pa preko Pašabegove ćuprije pred njom, te udare ispod Huma.</s><s>Salko i Ibro uhvatili se preko ramena i pod glas pjevaju, dok uza njih idu Mehmed Alija i Hilmo, jedan s jedne, drugi s druge strane.</s><s>Gdjekoji bi kadšto podvrisnuo, a kad bi naišao tko putem, uklonio bi im se, da mogu lijepo proći.</s>

<s>Ibro i Salko su htjeli da se gdje zaustave, nu Hilmo ih je sve zaustavljao i odgovarao ih.
 – Što ćemo danas!</s><s>Drugi put, sad ćemo samo onako da prohodamo!
 – Hajde materi da ti sise dade! – dobaci mu Salko.
 – Ama, dina ti, kako da se zaustavimo kod koje djevojke kad evo iz mene rakija zaudara na deset aršina! – uvjeravao ih je Hilmo.</s>

<s>I zbilja, oni su išli sve onako dalje, ne ustavljajući se pred ničijim vratima.</s><s>Samo bi se katkad komu javili i pozdravili ga.
 – Idem ja doma reći što mi je otac kazao! – poleti Mehmed Alija i pogleda na njih kao sa željom da ga iščekaju.</s>

<s>Salko i Ibro podjoše dalje, a Hilmo se malko ustavi i pogleda preko harema, nad kojim se je dizala bašča, ograđena plotom.</s><s>Iza plota opazio gdje se nešto crveni, pa poleti na prstima uza sokak i otkinu grančicu tamnozelenoga šipka, što je rastao u haremu, da ju baci preko plota.</s>

<s>Nad plotom se začu lagan štropot, kao mali vjetrić, pa prigušen smijeh – i svega nestade.</s>

<s>Hilmo je još držao uzdignutu glavu i u ruci grančicu šipka, a kad vidje da više nema ništa, odmače se i pođe niza sokak, neprestano se okrećući.</s>

<s>Mehmed Alija je unišao na avlinska vrata kao vjetar, te se je, leteć uz sokak, zaduhao kao da se je penjo uzbrdo.
 – Mati, mati...
 – A šta, mati te ne požalila! – izidje mu mati na tavan.</s><s>Gdje si danas bio?</s><s>Gdje si ti na ručak?
 – Bježi, ostavi to, već mi je otac...
 – Nuto, da mi se ti skitaš i liskaš, a?</s><s>Jesu li to tvoji posli, gdje si bio?
 – E pa šta, gdje sam bio...</s><s>Bio sam u Čindjinoj bašči!
 – Tamo, kukava ti mati ne bila!</s><s>Jadna ja – tamo gdje se igra i pije!</s><s>A Mehmed Alija, crn ti obraz ne bio kud ideš!
 – De, pa nisam skočio u vodu!</s><s>Već reko mi je babo da ti kažemo da ispečeš pitu i halve, pa da pošalješ tamo u bašču.</s><s>Ima ih s njime, te će tamo večerati!
 – Ah, zar se je obezglavio! – spusti hanuma ruke niza se i ravno pogleda.</s><s>I opet njegova ona sijela i njihovi razgovori – pa mi to sve skače na nos!</s>

<s>Mehmed Alija je hitro nagnuo na vrata.
 – Kud si nagnuo, stid te bilo!</s><s>Doma sjedi...</s>

<s>Nu on je već bio otvorio vrata i umakao.</s>

<s>Hanuma je još ostala na tavanu i bolno gledala kud iščeznu Mehmed Alija.
 – A i ti si, krenuo, sine...</s><s>A opet on, on!</s><s>Kuća i djeca za vratom, pa tu su mu i kahve, i bašče, i sijela.</s><s>Kad kmet dodje, kô onomadne: Hajde, aga, na selo, ima posla! – on ni mukaet, već potjera kmeta, te niti se što brine niti radi! – jadovala se hanuma na tavanu, naslonivši se laktom o trabozane, a glavu na ruku.</s>

<s>Stala je tako podulje, te se nije ni maknula, već je nijemo i zamišljeno gledala po kaldrmi u avliji.</s><s>Sunce je bilo na zapadu za Zovnicu i udaralo o avlinski duvar, a hanuma je i tamo bacala očima, nu nije mogla vidjeti onu lijepu igru zlatnih trakova, kako se veru i cijepaju po staroj zidini, kako obasiplju srebrom kumrinu travu, kako li na onom donjem kraju prodiru kroz odrinu.</s><s>Ona turobna zamišljenost, koja joj je provirala na lice, morala je biti duboka, jaka, jer joj se bijaše nabralo bijelo čelo medju očima, onim zagasitim očima na lijepu i prikladnu licu, koje je još dobro sačuvalo ljepotu, mada je hanuma toliko puta mati, i mada je u godinama poodmakla.</s><s>Na glavi joj pripeta jemenija spustila se niz pleća, ječermu razapela i spustila joj krajeve pod prsima, dok je crvene dimije sprijeda pripela za pas, da joj se ne vlače sasma po tavanu.</s><s>Lijepa je i pristala rasta, bijele puti, kako ju je odavala ruka, na koju se je oslonila, a s koje se je spuznuo rukav od košulje.
 – A šta ću ja! – uzvinu obrvama, priklopi kapke na očima. – Đulso!</s>

<s>Uz trabozane se bijaše primakla bliže bašči i pogledala preko duvara, napevši se na prste.</s><s>Kad ču da nema odgovora, pođe preko tavana, pa niz stepenice, navuče papuče i poviri na vratašca od bašče.
 – Đulso, hodi, kćerce! – zovnu u bašču i pogleda tamo.</s>

<s>Gore u bašči pod jednim drvetom bila je Đulsa s mlađim bratom Mehmedom.</s><s>Mehmedu je moglo biti oko deset godina, više ne, a Đulsa, sa srećom, već čitava djevojka.</s><s>Mlada kô kap, najviše u petnaestoj godini, ama se razrasla kao trava iza blage i oplođujuće kiše.</s><s>Rasta gotovo kô i mati joj, a tanka u pasu, oko kojega je opasala kolan.</s><s>Fesić, okićen biserom i s nekoliko dukata, nagnula k čelu, a niz leđa spustila duge, crne pletenice.</s><s>Naganjala se s bratom oko stabla, jer je on htio trčati, pa kako je za njim letjela, u struku se savijala kao prut, a u licu se zažarila kao što je crven cvat od šipka.</s><s>Upravo joj vezena papuča u trku pala s noge na travu, kad ju je mati zovnula.
 – Eto me, mati! – okrenu se odmah kad oču da ju zovnu.</s>

<s>I poleti niz bašču kao vjeverica, okrenuvši se dva-tri puta na brata, kao da mu je htjela reći: Evo, kako i ja znam trčati!
 – Šta je mati? – upita ju kad doleti u hajat.
 – Pomoć' ćeš mi, kćerce moja, da skuham pitu i ispečem halvu.</s><s>Babo ti hoće da u Zahumu večera.</s><s>Ti hajde naloži vatru!</s>

<s>Đulsa nije trebalo dva puta reći, već odmah zapregnu dimije i preko njih bošču, pa se skupi kod ognjišta te naloži i raspali vatru.</s><s>Mati joj skinula siniju i oklagiju, izvadila brašno i sve priredila da počne sukati pitu.
 – Dina mi, nećemo moći svršiti, već hajde neka Meho zovne Saju da nam pripomogne, a svakako će ona i nositi.</s>

<s>Đulsa ode po Mehu, a Meho letom po Saju.</s><s>Saja je hitro došla, te udari šest ženskih ruku po poslu, da je pita pred večer već bila na žeravi pod saksijom.</s><s>Kad je pita bila pečena i halva gotova, Saja metnu tevsiju, boščom omotanu, na glavu, halvu u velikom lenđeru, svezanom manjom boščom u ruku, pak odnese u Činđinu bašču.</s>

<s>Već je i ahšam bio oglašen, a hanuma i Đulsa otklanjale, te izišle na hajat i sjele.</s><s>Đulsa je sjedila na sofi, a hanuma na serdžadi i uza nju Mehmed.</s><s>Večera im je bila gotova, nu čekali su dok dođe Mehmed Alija.
 – Jadna ja, gdje je, šta radi? 
 – Ama doći će, mati!</s><s>Pričekaj malo, što si se zabrinula? – mirila ju Đulsa.
 – Evo sad će i sat po ahšamu, a njega nema.
 – E pa šta ćeš...</s><s>A on će doći.</s><s>Ta on nije nikada kasno dolazio!
 – Da šta, zar mi se i za nj hoće skitanja?</s><s>Gdje je za njega hodnja do ovo doba noći?</s><s>A sve je ovo on kriv, otac mu.</s><s>Pustio mu, pa ništa, niti će u mejtef ni igdje, a on na nj ništa ne pazi.</s><s>Evo ima mjesec dana što se je odbio od mejtefa, a otac niti da mu šta rekne, niti išta...
 – Nemoj mati! – nježno će Đulsa kad vidje kako joj se mati rastužila.</s><s>Kazat će njemu bábo, a i ti kad mu rekneš, on će te sve poslušati!
 – Da bi Bog dao, kćerce! – uzdahnu hanuma i zamišljeno pogleda preda se.</s>

<s>Svjetnik je na nju odozgor sa sofe bacao svjetlo, a hanuma kako se je zagledala u serdžadu, nije ni krenula više pogledom.</s><s>Đulsa ju je takovu gledala odozgor, pa svrnula sad na vrata, sad na mater.</s><s>Materina nujnost uhvatila se i nje, i njoj je nešto neugodno bilo, al' što i zašto to kanda nije ni sama znala.</s>

<s>Rječnik</s>

