Proljetni soneti (Ćatić)/VII
<s><poem>
S proplanka ovog vidik na sve strane
Puca niz luge, pašnjake i polja -
Daleko tamo u ogradi kolja
Vide se selske kuće raštrkane.</s>

<s>Nad njima lebdi tanana munnara
I svojim alemom k nebu molbe šilja:
- Nek Vječno ove strane blagosilja,
Od rada tèžāk gdje se ne umara!</s>

<s>Na riječi selske žene rublje peru,
U šumu kosom drvari se veru
I svako radi, pjevajuć s' veselja -</s>

<s>Život u radu najveća im želja...</s><s>Ah, zašto i nas majčica ne rodi
U ovom selu, u ovoj slobodi!?...</poem></s>

<s>Musa Ćazim Ćatić</s>

