Magareće godine (XVII glava)
<s><Magareće godine</s>

<s>Poslije onoga slučaja s Bobom naš Baja Bajazit kao da se sasvim otrijezni.</s><s>Okanu se trčanja za Zorom, a kad bi je ko i pomenuo, on bi samo rukom odmahnuo.</s>

<s>– Eno joj Bobe Gice.</s><s>Kad se može onako s njim kikotati i pričati, meni više ne treba.</s><s>Trčali smo Bobi i javljali mu:</s>

<s>– Ej, veliki osvajaču, Baja ti poklanja Zoru.</s>

<s>– Nek je pokloni Ciganima! – frcao je Bobo, koga je još uvijek svrbio vrat od Bajine snažne ručerde.</s>

<s>Zora Kutić, opet, pravila se da ništa ne zna o sukobu njih dvojice.</s><s>Kad je Krsto Buva upita je li joj krivo što joj ne dolaze ni Baja ni Bobo, ona začuđeno podiže obrve.</s>

<s>– Bože, a šta će mi oni?</s><s>Rekla sam im da ne dolaze, dosadni su.</s><s>Ipak smo je uhvatili kako proviruje preko ograde na našu, internatsku stranu, pa kad je upitasmo traži li to Baju, ona isplazi jezik i naruga nam se:</s>

<s>– Budalaši jedni, zašto buljite u tuđu baštu!</s><s>Baš me je briga za nekim, ja sad čitam jedan fin roman.</s>

<s>Okrenu nam leđa i ode uzdignuta nosa.</s><s>De-De-Ha načini kiselo lice kao da je pojeo pečenu divljaku.</s>

<s>– Ih, fin roman!</s><s>Vidio sam ja, povazdan čita neki kalendar sa sanovnikom, a tamo piše – kad sanjaš prazan kotao, bićeš sjutra gladan.</s><s>To i ja znam bez ikakvog sanovnika.</s>

<s>Ipak nas je najviše obradovalo to što je Baja, poslije svoje istorije sa Zorom, ponovo navalio da što prije svršimo sa crnom knjigom.</s><s>Svaki čas je zapitkivao Dulu Hajduka:</s>

<s>– Koliko si ključeva skupio?</s>

<s>– Sedam.</s><s>Svojih devet ne računam.</s>

<s>– Kakvih devet?</s><s>Šta treba tebi samom toliko ključeva?</s>

<s>– Kako da ne treba – branio se Dule.</s>

<s>– Jedan mi je za kofer Bobe Gice, jer on često dobija pakete, a nikog ne časti, pa ja moram sam da se poslužim kad on to ne vidi.</s><s>Drugi mi je od Smrdonjina ormana, tamo samo ponekad ispreturani stvari i u njegovu kolonjsku vodu dospem sirćeta; zbog toga Smrdonja miriše na kiseo krastavac.</s><s>Treći mi je ključ od internatskog podruma, jer tamo se ponekad uvučem da porazgovaram s kupusnom kacom...</s>

<s>– Dosta, pobogu, nećeš do sjutra prestati! – prekide ga Baja.</s>

<s>– Kupi samo ključeve, a na usta metni katanac.</s><s>Već se primicala i druga subota, dan kada će se ponovo izricati kazne, kad nam De-De-Ha objavi:</s>

<s>– Imam deset ključeva, moglo bi se poći na noćni zadatak.</s><s>Zahvati nas uzbuđenje kakvom se nismo nadali.</s><s>Trkom pojurismo iza svinjca, na dogovor.</s>

<s>Brzo smo skovali plan.</s><s>Naveče, kad u našoj spavaonici svi utonu u san, čitava naša grupa iskrašće se u hodnik, spustiti se u prizemlje i tu se rasporediti.</s><s>Branko Mandić izići će kroz prozor umivaonice i spustiti se na ulicu, pred internat, da pazi na prefektov dolazak, jer taj bi se mogao ranije vratiti iz kafane.</s><s>Ranko Mandić stražariće pred sobičkom Jove Skandala, jer i ovome može pasti na um da obnoć obiđe sve hodnike, to mu je još navika iz Kule.</s><s>Svi ostali idu u učionicu da s Dulom Hajdukom provaljuju Smrdonjinu ladicu i slade se deranjem crne knjige.</s>

<s>– Meni i mom bratu ostavite makar po jedan list da i mi malo zamezimo – molio je Branko Mandić.</s>

<s>– Dobićete bar one tvrde korice, imate dobre zube – obeća im Baja.</s>

<s>Negdje pred ponoć, kad se u čitavoj spavaonici čulo samo hrkanje, testerisanje, pištanje, mljackanje, mrmljanje i drugi slični zvuči, Krsto Buva diže se kao sjenka i pođe da obilazi krevete zavjerenika.</s>

<s>– Ustaj, ustaj! – zvao je šapatom.</s>

<s>Već kod Bajina kreveta umalo ne dođe do uzbune.</s><s>Ovaj se bio čvrsto uspavao, a kad ga Krsto prodrma, on se maši pod jastuk, za svoj nerazdvojni givikt i gluvo upita: – Ko je to?!</s>

<s>– Crna knjiga! – prošišta Krsto.</s>

<s>– Aha, hvala ti, brate, – tiše reče Baja već razbuđen.</s>

<s>Sve je išlo glatko, ali kad na red stiže posljednji i najvažniji zavjerenik, De-De-Ha, nije pomagalo nikakvo buđenje.</s><s>Najprije pokušaše da ga šapatom zovu, ali on je kao za pakost, spavao baš na onom uvetu na koje je čuo.</s><s>Kad ga počeše lagano drmati, on se od toga samo uljuljkivao kao dijete u kolijevci i još jače zahrkao.</s><s>Onda ga Hamid Rus poškaklja po licu, ali Dule na to samo blaženo promrmlja</s>

<s>– Zoro, đavole jedan!</s>

<s>– Pazi ga, i ovaj se zagledao u Zoru Kutić, nesrećnik jedan! – prošaputa Baja.</s>

<s>– Još jedna budala na magarećem spisku.</s>

<s>– Dobro je, nek samo nije u moju Zoru Tanković – pomislih ja i srce mi mirnije zakuca.</s><s>Skinemo s našeg Dule i pokrivač, ali on samo mljacnu, pipnu se iza vrata i progunđa:</s>

<s>– Gospodine katiheta, da zatvorim prozor, duva.</s>

<s>– Bog je zaista priličan – zacereka se Krsto Buva i šakom poklopi usta.</s>

<s>Nije najzad bilo drugog izlaza, nego Baja lagano podvuče ruke ispod tvrdokornog spavača, uze ga u naručje, iznese u hodnik i pažljivo ga postavi uza zid.</s><s>Čim Hajdukove noge dodirnuše beton, on odmah otvori oči i začuđeno reče:</s>

<s>– Pazi ga, ja već ustao.</s><s>E, čudo jedno, kako ovih dana loše spavam.</s><s>Prenem se kao zec čim nešto sušne.</s>

<s>– Čim grom pukne! – dodade Hamid Rus i odjednom se nešto zamisli i upita Krstu Buvu:</s>

<s>– Brate slatki, kako ono nastaje elektricitet u oblacima?</s>

<s>– Ako nas noćas, kojom nesrećom, otkrije prefekt, saznaćeš brzo kako nastaju munje i sijevanje! – poprijeti Krsto.</s><s>Već smo se bili spustili u prizemlje kad se De-De-Ha trže i lupi se po čelu.</s>

<s>– Auf, pa ja zaboravio ključeve!</s>

<s>– Pa gdje su ti, bog te ubio? – prošišta Baja.</s>

<s>– U spavaonici?</s>

<s>– Ne, brate, ostali su sinoć u učionici, u mojoj ladici.</s><s>Šta ćemo sad, pobogu?! – prepade se Baja.</s>

<s>– Učionica je zaključana.</s>

<s>– Imam ja od nje ključ – reče De-De-Ha.</s>

<s>– Pa gdje ti je?</s>

<s>– Hm, ovaj... pa već sam ti kazao</s>

<s>– u učionici.</s>

<s>– Eto ti ga, đavole! – viknu Baja.</s>

<s>– Kako ćeš, goveče jedno, ući u tu našu učionicu da izvadiš ključ kojim ćeš je otključati?</s>

<s>– Zbilja, to je nekako nezgodno – priznade Dule.</s>

<s>– Nije nezgodno, već nemoguće.</s><s>Nek te sad spase tvoj prilični bog.</s>

<s>– Pokušaću ja – javi se Krsto Buva.</s>

<s>– Kako, brate slatki? – upita Hamid Rus.</s>

<s>– Probaću spolja da se popnem i uvučem kroz gornje prozorsko okno, ono je uvijek otvoreno.</s>

<s>– Hajdemo brzo! – odlučno naredi Baja.</s>

<s>– Ja ću ti pomoći.</s>

<s>Dok smo mi ostali čekali pred zaključanim vratima učionice, Baja u dvorištu pronađe neku staru prečagu od zidarskih skela i prisloni je uz prozor, a Krsto Buva uspuza se kao miš, gurnu poluotvoreno gornje krilo i začas nestade u mračnoj sobi.</s><s>Stojeći pred vratima, mi ga čusmo kako trupnu o patos.</s>

<s>– Eno ga, uspjelo je!</s>

<s>Krsto se vratio istim putem i ubrzo ti evo njega i Baje s ključevima.</s><s>De-De-Ha protrlja ruke.</s>

<s>– Sad pomagaj, srećo hajdučka!</s>

<s>Čini mi se da Dule nije čestito ni prišao bravi kad nešto lako kvrcnu i vrata se sablasno razjapiše, a u otvoru mutno sinuše prozori ukovani u neprijatnu smrtnu tišinu.</s><s>Svi pretrnusmo.</s>

<s>– Naprijed! – komandova Baja.</s>

<s>Uplovismo kao sjenke u prostranu zamrlu sobetinu s dva reda opustjelih stolova.</s><s>U istom trenutku na ulici pred internatom neki dobro poznat glas:</s>

<s>– Hej, koje to?</s><s>Šta to radiš?!</s>

<s>– Zatvaraj! – viknu Baja, i Dule Hajduk brže-bolje priskoči vratima, gurnu ih i dvaput okrenu ključ.</s>

<s>Bili smo zarobljeni u našoj rođenoj učionici.</s>

<s>– Šta ćemo sad? – prošaputa neko u mraku</s>

