Matošu
<s><poem>
Sa trpkijem smiješkom, plač što i suzu guši,
Vrati nam se na prag miloj ti domaji
K'o stradatelj, patnik.</s><s>Sve ti udes sruši,
Al' iverje zlatno što blista i sjaji</s>

<s>Čar hrvatskog slova sačuva u duši
Ti na tuđoj grudi.</s><s>I gle, naši kraji
A i naši ljudi - sve se milo skruši
S umorne ti priče, što im duša raji.</s>

<s>Vidicim i putim ona tajno uđe
Tu u našu dušu.</s><s>I sad, kad crv boni
Pečalbe ti život ništi ponajhuđe,</s>

<s>Nehote nam ruka prsiju se hvata:
To duboko glas tvoj čarobno romoni
K'o kraljevsko zvono od srebra i zlata.</poem></s>

<s>Musa Ćazim Ćatić</s>

