Той се бореше да завърже обувките си. Борех се с това дали трябва да му помогна. Направих го и той беше нетърпелив. "Благодаря ти," каза той. "Радвам се, че можеше да ми помогне. Просто си мислех, че ще е по-лесно да ги достигна, казах. Той беше инвалид и принуден да гледа надолу през повечето време. Ръцете и краката му бяха изкривени ужасно и той винаги не можеше да направи това, което останалите от нас биха сметнали за лесни задачи.
Имаше големи трудности да се грижи за себе си. Винаги молеше хората за помощ. Не можеше да има голяма усмивка. Обичаше да говори за обувките на хората.