Преди шестнадесет години едно момче ми даде важен подарък. Беше усмивка. Беше в началото на есента на първата ми година в средното училище, а старото ми училище беше далеч. В резултат на това никой не знаеше кой съм. Бях много самотен и се страхувах да говоря с никого. Всеки път, когато чувах другите ученици да говорят и да се смеят, чувствах, че сърцето ми се къса. Не можех да говоря с никого за проблемите си. Тогава един ден, когато съучениците ми говореха.
Защото старата школа на писателя беше далеч. Защото писателят не е знаел кое е момчето. Защото усмивката не означаваше нищо за момчето. Защото писателката се чувстваше самотна и нямаше приятели и това я караше да се чувства щастлива и топла.