Беше новогодишна нощ. Един стар човек стоеше пред прозореца. Той все още се молеше за своята печална любов към дълбокото синьо небе, където звездите се носеха на повърхността на едно чисто спокойно езеро. Тогава той ги хвърли на земята, където малко по-безнадеждни хора от него сега се движеха към тяхната определена цел -- гробницата. Той вече беше минал през шестдесет от етапите, водещи към него, и беше донесъл от пътуването си един по-добър живот.
Мъжът се върнал от дълго пътуване и съжалил за стореното. Човекът не е влизал в дълбоката, тъмна пещера, когато е бил млад. Мъжът е бил изоставен от родителите си, когато е бил само дете. Човекът не намери смисъл да плаче над разлятото мляко.