Бях на 15 месеца, щастливо и дете, до деня, в който паднах. Това беше лошо падане. Аз се приземих на парче стъкло, което силно ми поряза окото. Но от този момент нататък, моето наранено, безогледно, мътно сиво око живееше с мен. Понякога хората ми задаваха неудобни въпроси. Когато децата играеха игри, аз бях "чудовище". Винаги си представях, че всички гледат надолу към мен. И все пак майка ми казваше на мен.
Чувстваше се зле заради външния си вид. Беше й трудно да се държи като чудовище. Децата отказаха да играят игри с нея. Хората винаги й задаваха неудобни въпроси.