Отпусни се. Той е същото малко момче, което обичаше вчера. Усмихнах се, опитвайки се да задържа сълзите. "Не, не беше така. Вчера си мечтаех, че ще бъде астронавт. Днес се надявам, че ще се научи да говори." Все още можех да си спомня деня, който определяше съдбата ми. Беше октомври в Отава и летните бризове бяха дали път на есенните дъждове на листата.
Въпросите, които докторът задаваше, я озадачаваха. Чистотата на лекарската стая я заби. Болестта на сина му надмина и най-смелите й очаквания. Внезапната промяна на времето й остави дълбоко впечатление.