Когато бях на 16 години, едно момче ми даде важен подарък. Беше усмивка. Беше в началото на есента на първата ми година в прогимназията, а старото ми училище беше далеч. В резултат на това никой не знаеше кой съм. Бях много самотен и се страхувах да се сприятеля с някого. Всеки път, когато чувах другите ученици да говорят и да се смеят, чувствах, че сърцето ми се къса. Не можех да говоря за никого с проблемите си.
Започна да се сприятелява. Тя стана най-добрата приятелка с момчето. Родителите й вече не се тревожеха за нея. Осъзнала, че е самотна.