Шестнадесет години по-рано едно момче си мислеше, че ми е дало важен подарък. Беше усмивка. Беше в началото на първата ми година в прогимназията, а старото ми училище беше далеч. В резултат на това никой не знаеше кой съм. Бях много самотен и се страхувах да говоря с никого. Всеки път, когато чувах другите ученици да говорят и да се смеят, чувствах, че сърцето ми се къса. Не можех да говоря с никого за проблемите си.
От старата си школа. От родителите си. От себе си. От съучениците си в новото училище.