Шестнадесет години по-рано едно момче ми даде важен подарък. Беше усмивка. Внезапно есента на първата ми година в прогимназията, а старото ми училище беше далеч. В резултат на това никой не знаеше кой съм. Бях много самотен и се страхувах да говоря с никого. Всеки път, когато чувах другите ученици да говорят и да се смеят, чувствах, че сърцето ми се къса. Не можех да говоря с никого за проблемите си. Тогава един ден, когато моите съученици бяха щастливи.
Започна да се сприятелява. Тя стана най-добрата приятелка на момчето. Родителите й вече не се тревожеха за нея. Осъзнала, че е самотна.