И старият човек ходеше с бастун бавно в ресторанта. Горкото му яке, закърпени панталони, и износени обувки, които го бяха накарали да изпъкне под обичайната съботна маса. Незабравимо бяха неговите бледи сини очи, които блестяха като диаманти, големи розови бузи и тънки устни, държани в постоянна усмивка. Той вървеше към масата до прозореца. Една млада сервитьорка го гледаше и изтичаше към него, казвайки: "Ето, господине.
Старецът беше шеф на ресторанта. Тя се притесняваше, че старецът може да причини неприятности на ресторанта. Старецът я помолил да го чака. Видяла, че старецът трудно се движи и сяда.