Когато растях, често се срамувах да бъда виждан с баща си. Той беше силно неспособен, много ми беше трудно да кажа, че съм се чувствал добре. "Когато ходех с баща си, той не ми обръщаше внимание, или се притесняваше. Беше трудно да координирам стъпките си - бавното му, моето нетърпеливо - и поради това не казвахме много, докато ходехме. "Но когато започнахме, той винаги казваше:
Изпитвал е симпатия към физическия недъг на баща си. Беше им трудно да вървят със същото темпо. Не искаше другите да знаят, че има грозен баща. Не беше лесно за баща му да запази равновесие.