Един колега от Калифорния на име Гери долетя до Япония, в любимите си дънки и небрежно яке, за да произнесе първата си реч. Четиринадесет часа по-късно, четирима перфектно облечени японски господа я посрещнаха в Нарита летище. Усмихвайки се и покланяйки се ниско, те й връчиха своите визитки. С чантата си в едната ръка, Гери взе картите си с другата. Тя им благодари, погледна за кратко на картите, и ги сложи в джоба си дънки.
Защото вече не можеха да понасят поведението на Гери. Защото те бяха свършили задачата. Защото Гери имаше нещо по-важно за вършене. Защото Гери се чувстваше засрамена.