Жан-Михаел Лурдис беше обещаващ млад пианист. Но когато младият човек свиреше, му се струваше, че на младия музикант му се е приискало да потропа с ръце. "Той се тревожеше толкова много за свиренето си, че стана прекалено чувствителен към коментарите на свиренето си. За съжаление, в онези дни критикът не се смяташе за критик, освен ако не намери нещо нередно. Това отношение на критиците често оставяло младия човек да се откаже от мечтата си и да се върне у дома.
Беше много строг със себе си. Той не се доверяваше на себе си. Някои от коментарите бяха толкова нелюбезни. Чувстваше се самотен в хотелската си стая.