Когато приятелката ми Леса беше диагностицирана с рак, друг приятел и аз отидохме в болницата, за да прекараме известно време с нея. Купихме си малка играчка и я нарекохме "Лемън-Айд", а Лемън-Айд ни каза да отидем с нея на всичките й лечения, за да й напомним, че мислим за нея и се грижим за нея, въпреки че не винаги можехме да бъдем с нея. Когато лечението беше завършено, тя каза:
Той представляваше нейната организация. Той може да помогне за отслабването на болката й. Щеше да мисли за приятелите си. Приятелите й се опитаха да я утешат.