Детството беше илюзия и илюзията беше следната: всичко беше по-голямо. Не, имам предвид всичко, не само къщите и магазините и възрастните, но цветовете и цветята и пътуванията, особено пътуванията, които изглеждаха безкрайни. "Стига ли вече, татко?" Забавните бяха огромни неща, които се разпространяваха с километри около теб с шум и светлини и вълнуваща опасност. Дъждовните дни у дома, когато ти беше болен, сякаш траяха вечно. Да бъдеш възрастен беше немислима.
Беше безкрайно. Беше неприятно. Радва се, че всичко свърши. Липсва му като възрастен.