Когато растях, си спомнях баща ми като мълчалив, сериозен човек - не като човек, който изпитваше към мен чувства, към които сега изпитвах към себе си чувства. Като тийнейджър, който идваше в Америка, не познаваше нищо, а като баща, който можеше да обясни човешкото пътуване. В колежа, когато приятелите се обаждаха вкъщи за съвет, аз потъвах в дълбока депресия за това, което нямах. Днес, на двадесет и седем, аз дойдох да ги преоткрия по начини, които моят тийнейджърски ум никога не ми позволяваше.
Тя нямаше телефон, с който да се обади вкъщи. Баща не се интересувал от човешкия път. Баща й беше твърде зает, за да й вдигне телефона. Баща не можел да даде подходящ съвет.