"Той щеше да бъде по-добре мъртъв." Той каза, главно, без никакво колебание. Пренебрегвайки тези думи, които излизат от устата на най-добрия ми приятел. Много от тях са го накарали да се чувства така, сякаш са го наранили. Но той не веднъж е повтарял тази фраза, защото умът ми непрекъснато я повтаря като запис на глас. Срещнах го преди около три години. След като ме познаваше шест месеца, той ми каза за борбата му с депресията. Тъгата не беше единственото чувство, което ме обзема.
Живял е без родителите си. Имал е лошо здраве. Той получава малко грижи в училище. Имал е ужасно детство.