Когато растях, аз си спомнях баща ми като мълчалив, сериозен човек - не като човек, който сега изпитваше проблеми. Като тийнейджър, който идваше в Америка, не познаваше нищо, а като баща, който можеше да обясни човешкото пътуване. В колежа, когато приятелите се обаждаха вкъщи за съвет, аз потъвах в дълбока депресия за това, което нямах. Днес, на двадесет и седем, аз дойдох да ги преоткрия по начини, които моят тийнейджърски ум никога не би позволил.
Родителите ми като приятели. Родителите ми са съветници. Баща ми е сериозен човек. Баща ми - интелигентен учен.