Доналд се бореше със собствените си трудности в съня си онази нощ. Не само заради ярките светлини на приюта или постоянните гласове на хората, но и заради постоянния кошмар, който изпитваше, когато стоеше сам на пода, за да спи. Доналд се върна в малката си къща. Той се стараеше да не обръща внимание на виещите ветрове пред прозореца си. И все пак не можеше да изгаси страшните хленчове на малкото си куче, или неудобните звуци на майка си, която беше притеснена в съседната си стая.
Развълнуван. Спокоен. Притеснен. В отчаяние.