Семейството ми винаги е било близко и щастливо. Никой не е умрял и никой не е бил болен. Всички ние живеехме щастливо живота си, докато дядо ми имаше рак. Без значение колко много си казвах, че може да не умре, някак си все още се чувствах като смъртна присъда. Той се бори толкова силно, но умря на 63. Честно казано не знаех как се справям. Никога не съм плакал сам. Имах подкрепата на семейството и учителите си.
Превръщане на тъгата в надежда Смисълът на живота За дядо ми. Да живееш с рак