Когато растях, аз си спомнях баща ми като мълчалив, сериозен човек - не като човек, който изпитваше към мен чувства, към които сега се отнасях с разбиране. И като тийнейджър, който се занимаваше с Америка - не познавах нищо, а като баща, който можеше да обясни човешкото пътуване. В колежа, когато приятелите ми се обаждаха вкъщи за съвет, аз потъвах в дълбока депресия за това, което нямах. Днес, на двадесет и седем, дойдох да ги преоткрия по начини, които моят тийнейджърски ум никога не ми позволяваше.
Обвиняваше я в неучтивост. Той преоткри човешката природа. Консултирал се е с нея за проблема си. Той променя отношението си към автора.