По-добре да порасна, знаех, че съм различен. Баща ми беше напуснал и никога не се беше връщал. Както по-късно разбрах, изоставянето задействаше моите тревожни атаки. След това се страхувах да бъда сам, нежелан, непопулярен и необичан. Първата ми атака дойде в девети клас: Учителят ме помоли да ходя пред класа, но не можех да го направя- бях напоен от пот, треперещ. Симптомите ми започваха всяка сутрин от момента, когато влязох в сградата.
Пристъпите на тревожност не са трайни, ако имаме подходящо лечение. Не трябва да се държим далеч от външния свят. Можем да променим живота си, ако си дадем шанс. Бащите не трябва да изоставят малките си деца.