Синът ми, Изи, беше просто едно деветгодишно момче и ме молеше да го оставя да си плати за пътуването до вкъщи. "Защо толкова се страхувах, че ще му се размине, когато дойде време да се прибере в метрото, а не за себе си. В края на краищата, ние живеем в Ню Йорк, а да се разходим с обществения транспорт е основна част от живота. Това е и първата стъпка към това да се чувстваш възрастен. Така че в тази слънчева неделя му дадох карта на метрото, транспортна карта, $20 за спешни.
Защото тя винаги оставяше сина си да прави каквото си поиска. Защото е вярвала, че синът й е запомнил картата на метрото. Защото мислеше, че това ще е голяма новина по целия свят. Защото е чувствала, че пътуването с метрото в Ню Йорк е основно житейско умение.