Мартин се връщаше на работа в лондонския си офис, след като прекара две седмици с брат си в Ню Йорк. Така че той се връщаше с тежко сърце. Но те не бяха по-добре, че това беше краят на един прекрасен празник; не беше само това, че той неизменно страдаше от закъснението на струята; беше, че понеделник сутрините винаги започваха с екипна среща и през месеците той беше станал да ги мрази. Мартин беше наясно, че колегите подхождаха към тези срещи със скрит дневен ред.
Защото трябваше да се провежда всеки понеделник сутрин. Защото му беше писнало да е домакин на такава среща. Защото не е могъл да контролира срещата, която не е била в ред. Защото атмосферата на срещата не беше открита и доверчива.