Шестнадесет години по-рано едно момче ми даде важен подарък. Беше усмивка. Внезапно есента на първата ми година в прогимназията, а старото ми училище беше далеч. В резултат на това никой не знаеше кой съм. Бях много самотен и се страхувах да говоря с когото и да било. Всеки път, когато чувах другите ученици да говорят и да се смеят, чувствах, че сърцето ми се къса. Не можех да говоря с никого за моите проблеми. Тогава един ден, когато моите съученици бяха щастливи.
Защото тя винаги е била нещастна. Защото тя не познаваше никого по това време. Защото тя беше в първата година в прогимназията. Защото не е искала родителите й да се тревожат за нея.