Всяка година на рождения ми ден, може би от времето, когато навърших 12, бяла градина беше доставена в къщата ми. Не ми се искаше да се занимавам с нея, а да се занимавам с нея. Може би ми се струваше, че дъщеря ми е умряла от мъка. Може би, когато бях на завършването, не бях много полезна. След известно време спрях да се опитвам да открия името на подателя и просто се радвах на красивото бяло цвете в мека розова хартия. Но никога не спирах да си представя кой може да дарявам. Някои от най-щастливи.
Тя сама можеше да се грижи за нещата. Надяваше се да си намери гадже. Тя искаше да бъде щастлива и силна. Тя мислеше, че образованието е най-важно.