Бях на 15 месеца, щастливо и дете, до деня, в който паднах. Това беше лошо падане. Аз се приземих на стъклото, което силно ми поряза окото. Но от този момент нататък, моето наранено, незрящо, мътно сиво око живееше с мен. Понякога хората ми задаваха неудобни въпроси. Когато децата играеха игри, аз бях "чудовище". Винаги си представях, че всички гледат надолу към мен.
Да й кажа да внимава. За да й помогне да скрие срама. За да я спра да не бъде наранена. За да я направи по-уверена.