Той беше навлязъл в новогодишната нощ. Един стар човек стоеше на прозореца. Той все още се молеше с тъжните си очи към дълбокото синьо небе. И когато звездите се носеха като бели лилии към повърхността на спокойното езеро. Той вече беше минал през шестдесет и донесе от пътуването си само грешки и съжаления. Сега здравето му беше лошо, умът му празен, сърцето му тъжно. Дните на младостта му се явиха като сънища пред него, и той си спомняше за сериозния.
Върнал се от дълго пътуване и съжалил за стореното. Игнориран е от родителите си, когато е бил още дете. Не е влизал в дълбоката, тъмна пещера, когато е бил млад. Няма смисъл да плачеш за грешното минало.