Той беше истински автор на нощта. Един стар човек все още стоеше на прозореца. Той все още се молеше с тъжните си очи към дълбокото синьо небе. Когато звездите се носеха като бели лилии на повърхността на спокойното езеро. Той вече беше минал шестдесет и донесе от пътуването си само грешки и съжаления. Сега здравето му беше лошо, умът му празен, сърцето му тъжно. Дните на младостта му се явиха като сънища пред него, и той си спомни за сериозните моменти.
Иска да каже на хората, че е време да си припомнят миналото. Той предполага, че възрастният мъж ще има светло бъдеще. Той очаква хората да споделят тъжното чувство на човека. Той се опитва да подчертае тъжното чувство на човека.