Бях на единадесет години, чаках за изпита си в Сарасвати Видиалая, училището ми в Нагпур. "За съжаление, не знаех нищо, но г-н Кирти, много дебело момиче от моя клас, пристъпи напред. Чух съучениците ми да се смеят и затова се опитах да ги спра с очите си. Но добрите ми намерения бяха погрешни. На следващата сутрин, г-жа Камбъл, ми каза:
Чувстваше, че това ще го накара да загуби лицето си. Той може да изработи уравнението. Учителят му вярвал в способностите му. Учителят му никога не му задавал въпроси.