Когато растях, бях нещастен да бъда видян с баща си. Той беше инвалид и доста кратък. Той не искаше да върви с мен и ръката му беше на ръката ми. По това време хората ни гледаха странно. Беше трудно да се видят стъпките му - бавното му, моето нетърпеливо. Но всеки път той казваше: "Ти си определяш темпото, аз ще те следвам."
Той беше жалък за недъга на баща си. За тях беше лесно да вървят заедно. Той не искаше другите да знаят, че има баща инвалид. Баща му често го обвиняваше.