Добре е все още там, виетнамската култура, където брат ми и аз се усмихвахме. Дори и с нова боя и висока телена ограда, училището, което познавах преди десет години, беше същото. Всеки ден в 5 часа, вместо да летим с хвърчила с нашите приятели, брат ми и аз трябваше да ходим на виетнамско училище. Никакви ритания, крясъци или спорове не можеха да спрат майка ми, която беше решена да ни научи езика на нашата култура.
Виетнамският му не беше достатъчно красив. Баба му говореше виетнамски високо на обществени места. Не можеше да лети с хвърчила като другите деца в училище. Майка му винаги се е отнасяла грубо с него на пазара.