Както Марк Еклунд беше в първи клас, който преподавах в училището на Сейнт Мери. "Марк беше толкова добър на вид, че всеки от тях казваше, че е щастлив да бъде жив. Марк обичаше да говори. Трябваше да му напомням отново и отново, че не е приемливо да се говори без разрешение. Това, което ме впечатли, обаче, беше искреният му отговор всеки път, когато трябваше да го поправям.
Тя не го харесваше, защото не се подчиняваше на правилата. Тя мислеше, че той е лош ученик. Тя го харесваше, въпреки че беше непослушен. Мислеше, че е готов да поправи собствените си грешки.