Имаше време в живота ми, когато красотата значеше нещо специално за мен. Предполагам, че това щеше да бъде, когато бях на около шест или седем години, само няколко седмици или може би месец преди сиропиталището да ме превърне в стар човек. Ставах всяка сутрин в сиропиталището, оправях леглото си като малкия войник, в който се бях превърнал, и след това влизах в една от двете прави линии и марширувах да закусвам с другите двадесет или тридесет момчета.
тъп и пълен със строги правила просто и лесно щастлив и изпълнен с надежда твърд и зает