Както Марк Еклънд беше в първи клас, който преподаваше в училището на Сейнт Мери. "Марк беше добър на външен вид, но имаше това щастливо поведение, което правеше дори случайните му пакости възхитителни. Марк обичаше да му напомня отново и отново, че не е приемливо да се говори без разрешение. Това, което ме впечатли, обаче, беше искреният му отговор всеки път, когато трябваше да го поправям.
Искаха да види Марк за последен път. Искаха да й покажат списъците. Искаха да знае колко са тъжни. Искаха да благодарят за това, което беше направила за Марк.