След залез слънце в последния ни ден във фермата изпълзях в пустинята. В този, първият приятен момент, когато видях как мършата му захапваше, той ми каза, че е единственото нещо, което излиза от къщи. Изведнъж спрях, ако гърмящата змия беше още неиздърпана, а само се беше обърнала, за да види какво ще направя. Много змии щяха да избягат при вида на човек, но тази гърмяща змия не беше нужно.
Съжаляваше, че е убил змията. Радваше се, че е убил змията. Малко ми стана жал за змията. Не можех да спра да мисля за мъртвата змия.