Още веднъж, аз бях застанал на разстояние и наистина не знаех защо. Излязох бавно от вратата, за да отида на училище, и след това спрях да ходя, и вървях. Тя беше на 11 години. Беше почти тъмно, бях уморена, студена и съвсем сама. Не бях яла цял ден и се страхувах да се предам на полицията. Знаех, че ще получа още един бой, след като се върна в детското общество.
Защото тя изпитваше голямо съчувствие към него. Защото познавала момчето и родителите му. Защото беше добро момче, което го заслужаваше. Защото жената в парка беше платила за това.