Четиридесет и три години отново ми се струваше, че съм забравила името на една обикновена познайница, бях забравила името на една старица, която беше клиентка на хартиения път в родния ми град, когато бях дванадесетгодишно момче, но то остана в паметта ми, защото ме научи на урок за прошката, който никога няма да забравя. В един зимен следобед, аз и един приятел хвърляхме камъни по наклонения покрив на старата дама.
Една стара дама. Първата ми работа. Моето детство Незабравим инцидент