Малко по-слънчеви ръце, когато се кача на автобус No 151. Ние, пътниците, седим натъпкани в тежки дрехи. Никой не говори. Това е едно от неписаните правила на Чикаго. Въпреки че виждаме едни и същи лица всеки ден, ние предпочитаме да се крием зад нашите вестници. Феноменът е поразителен: хората, които седят толкова близо един до друг, използват тези тънки листове вестникарска хартия, за да запазят дистанцията си. Докато автобусът се приближава до Великолепната миля.
Пътниците в претъпкания автобус били толкова погълнати от четенето на вестниците си, че никой не проговорил. Когато шофьорът на автобуса не казал нищо повече, пътниците вдигнали и отново прочели вестниците си. Пътниците не са следвали инструкциите на шофьора в началото. Пътниците били физически близо един до друг, но психически се държали един до друг на ужасно разстояние.