Просто дъщеря ми Али си тръгваше за колежа след седмица. Стаята й беше затрупана с пазарски чанти, пълни с одеяла, с дънки, с пуловери. Тя щеше да говори веднъж за това, че ще ми липсваш. Тя ми даде един от нейните погледи и напусна стаята. Друг път казвам, с глас, толкова приятелски настроен, че ме изненадва дори: "Мислиш ли, че ще си взема плакатите и снимките с теб?"
Тя се страхува, че Али ще си тръгне. Тя няма какво да каже, Али. Тя не се подготвя как да говори с нея. Али плаче и не може да каже нито дума.