Преди да говоря с училището му, Мат ме чакаше. Той седеше в инвалидната си количка, едва можеше да се движи. Взирайки се в мен, Ан започна да се усмихва. Той не можеше да позволи на акулите да ядат зърнената си закуска, а смехът му разтопяваше сърцата на всички, които минаваха. Един от учителите ми каза, че всъщност е много умен, просто не можеше да контролира мускулите си поради детска болест.
Родителите му са богати. Родителите му го обичат и насърчават. Недъгът му не е сериозен. Авторът изпитва съчувствие към него.