Когато растях, бях смутен да бъда видян с баща ми. Беше ми неудобно да се чувствам така, сякаш съм се чувствал зле, че съм се чувствал зле, че съм се чувствал зле, че съм се чувствал зле, че съм се чувствал зле, че съм се чувствал зле, че съм се чувствал зле, че съм се чувствал зле, че съм вървял заедно. Но когато започнахме, той винаги казваше:
Той помогна на баща си щастливо. Никога не е помагал на баща си. Той помогна на баща си, но не много щастливо. Помогнал е на баща си да се разходи след вечеря.