Имах по-съвършен живот. Никой друг не беше болен; всички бяхме щастливи и обичахме живота на дядо ми. Тогава открих, че дядо ми имаше рак. Без значение колко много си мислех, че може да живее, някак си той все още се чувстваше като смъртна присъда. Той беше толкова млад, само на 63. Той се бореше толкова силно. Всеки път, когато усетих, че моят собствен живот се превръща в по-лошо, сякаш нещата никога няма да станат по-добри.
Всички се чувстваха облекчени, че той никога повече няма да страда. Семейството и приятелите му го почитат повече от всякога. Авторът е бил на загуба какво да прави за известно време. Авторът не е плакал, следвайки желанието си.