Говорехме за годежа, когато приятелят ми Джак трябваше да отиде на война. Бях толкова убеден, че ще го загубя. Единственият начин, по който можех да остана нормален, беше да танцувам. Станах много добър и критиците ме похвалиха, но не знаех дали любовта на живота ми някога ще се върне. И тогава един ден дойде писмо от него: "Загубих крака си. "
Дал й годежните пръстени. Отървах се от бастуна. Прибрах надеждата на живота. Живял без инвалидна количка.