Бях на 15 месеца, щастливо и _ дете, до деня, в който паднах. Това беше лошо падане. Аз се приземих на парче стъкло, което силно ме поряза. "Но от този момент нататък, моето наранено, безгледно, мътно сиво око живееше с мен. Понякога хората ми задаваха неудобни въпроси. Когато децата играеха игри, аз бях "чудовище". Винаги си представях, че всички гледат надолу към мен. И все пак майка ми казваше на мен.
Писателят е разбирал поговорката много добре като дете. Писателят се чувстваше като всички останали в гимназията. Писателят сега живее с топло и смело сърце. Писателят изпитва дълбоко състрадание към другите през целия си живот.