Когато растях, бях нещастен да бъда видян с баща си. Той беше инвалид и доста къс. Той ходеше с мен, а ръката му беше на ръката ми за баланс. По това време хората ни гледаха странно. Страхувах се да гледам другите, но той никога не се интересуваше. Трудно беше да се видят стъпките му - бавното му, моето нетърпеливо. Но всеки път той ми казваше: "Ти си определяш темпото, аз ще те следвам."
отлично здраве Добро сърце. Умни ръце красив външен вид