В предградията на един град живееше една стара жена съвсем сама. Съпругът й умираше преди тридесет години, а две години по-късно, единственият й син си отиваше с рак на белия дроб. Така че тя все още нямаше семейство и единственият й приятел беше малко бяло куче, което ходеше навсякъде с нея - с едно изключение. Кучето обичаше камината през зимата и след като старата жена си лягаше, понякога отиваше и лежеше пред топлите въглени. Обикновено обаче, кучето лежеше на килим.
Старата жена го викала при нея. Старата жена щеше да се уплаши до половината от смъртта. Ще е късмет да имам друго куче. Щеше да се чувства озадачена от това, което е под леглото й.