Четиридесет и три години отново ми се струваше, че съм забравила името на една обикновена позната, че съм забравила името на една старица, която беше клиентка на хартиения път в родния ми град, но то си остана в паметта ми, защото ме научи на урок за прошка, който никога няма да забравя. В един зимен следобед, аз и приятелят  хвърляхме камъни на облегнатия покрив на старата дама.
Четиридесет и три. Четиридесет и пет. Петдесет и пет. Петдесет и шест.