В предградията на един град живееше една стара жена съвсем сама. Съпругът й почина преди тридесет години, а две години по-късно, единственият й син си отиде с рак на белия дроб. Така че тя все още нямаше семейство и единственият й приятел беше малко бяло куче, което ходеше навсякъде с нея - с едно изключение. Кучето обичаше камината през зимата и след като старата жена си легна, понякога отиваше и лежеше пред топлите въглени. Обикновено обаче, кучето лежеше на килим.
Защото кучето беше твърде мръсно. Защото се страхуваше от кучета. Защото авторът не обича да отглежда кучета. Авторът не е споменал причината за това.