Бях болезнено срамежлива като дете. В гимназията щях да избягвам да участвам в училищните дискусии. Бях твърде уплашена да говоря с някой, но най-близките ми приятели. Щях ли да мисля за това, че съм по-малко срамежлива, да искам куража не само да поканя момиче, но и да кажа какво мисля. И все пак, това никога не се е случвало. Страховете се показваха в такива самосъзнателни въпроси като: "Какво ще си помислят другите хора?"
Осъзнаването, че животът е срамежлив липса на смелост да се говори публично Страх от отношението и реакцията на другите Провал в участието му в класовата дискусия