Когато бях на 16 години, едно момче ми даде важен подарък. Беше усмивка. Беше в началото на есента на първата ми година в прогимназията, а старото ми училище беше далеч. В резултат на това никой не знаеше кой съм. Бях много самотен и се страхувах да се сприятеля с някого. Всеки път, когато чух другите ученици да говорят и да се смеят, почувствах, че сърцето ми се къса. Не можех да говоря за никого с проблемите си.
Защото старата школа на писателя беше далеч. Защото писателят не е знаел кое е момчето. Защото усмивката не означаваше нищо за момчето. Защото това карало писателя да се чувства щастлив, жив и топъл.