Пред дъщеря ми, Шели, имаше купа, пълна със зеле. Тя мразеше зеле. Тя само седеше там в мълчание със сълзи в очите. "Шели, скъпа моя, защо не ядеш малко? Ако не, майка ти ще ни извика." Шели не се чувстваше щастлива. "Добре, татко. Ще ям, само малко." Тогава Шели каза: "Татко, ако аз я изям, ще я изям."
Чувствах се щастлив. Чувствах се нещастен. Отрежи й косата. Крещеше на баща си.