Някои от нас сияят, когато се качвам на автобус No 151. Ние, пътниците, се смеем напред. Много от нас се смеят в тежки дрехи. Никой не говори. Това е едно от неписаните правила на Чикаго. Въпреки че виждаме едни и същи лица всеки ден, ние предпочитаме да се крием зад нашите вестници. Феноменът е поразителен: хората, които седят толкова близо един до друг, използват тези тънки листове вестникарска хартия, за да запазят дистанцията си. Докато автобусът се приближава до великолепната.
Спряха да четат и веднага оставиха вестниците си. Седеше неподвижно, без отговор. Вдигна поглед от вестниците, за да види кой говори. бяха уплашени