Всеки обикновен пътник в метрото, който ме зърнеше, може би вече си беше помислил, че съм странен. По-специално този господин, който седеше срещу мен, се взираше в мен, в чийзкейка пред мен, а след това се връщаше към мен; "Следваща спирка, гара Свети Патрик" моята спирка бързо идваше. Имах минути или да взема кифлата със сирене, което никой друг не твърдеше.
Притеснявах се къде да отида, защото той беше непознат в този град. Страдаше от глад, докато бързаше за работа без закуска. Не можех да реша дали да взема хлебчето със сирене на пода пред него или не. Той хвърли поглед на всички пътници, особено на господина, който седеше срещу него.