Преди да говоря с училището му, Мат ме чакаше. Той седеше в инвалидната си количка, едва можеше да се движи. Взирайки се в мен, Ан започна да се усмихва. Той не можеше да позволи на акулите да ядат зърнената му закуска, а смехът му разтопяваше сърцата на всички, които минаваха. Един от учителите ми каза, че всъщност е много умен, просто не можеше да контролира мускулите си поради детска болест.
Той е сляп. Не е достатъчно умен. Страда от мускулно заболяване. Той не може да говори и чете.