"Невидима усмивка г-н Доусън беше стар мърморко, но всички в града се преструваха, че Ейми се усмихваше. "Всички се страхуваха да не се навъртат в двора му, а г-н Доусън казваше, че ще се върне с пистолета си. Един петък, 12-годишният Джанет щеше да остане цяла нощ с приятелката си Ейми. Те трябваше да ходят до къщата на Доусън по пътя към къщата на Ейми.
Джанет беше толкова прекрасно момиче, че г-н Доусън не можеше да устои на усмивките й. Джанет и Ейми щяха да поканят г-н Доусън да слуша музика и да играе игри. Г-н Доусън беше приятелски настроен към Ейми, защото тя винаги носеше невидима усмивка. Това беше съветът на баба, който помогна на Ейми и г-н Доусън да се сближат.