Слънцето беше спряло зад облак. Бях много уморена и не исках нищо на света толкова, че да съм безпомощна у дома. Най-сетне стигнах до портата на Хиде Парк. Но това беше по-лошо от всякога; имаше автобуси там - високи и ужасно червени коли, таксита и още повече автобуси в безкрайна линия. Навсякъде имаше хора, които бързаха покрай или чакаха да се качат в автобусите, докато аз стоях изгубен в средата на тях. Бях готов да плача.
Тя не искаше нищо друго на земята, освен своя дом. Смяташе, че е идеално да си стои вкъщи. Тя никога няма да напусне дома си. Не е стигнала навреме до парка.