	След като са отдалечи на достатъчно разстояние от пустинохода, Брайън забави крачка и отри потта от челото си. Никой не го беше видял да излиза от пустинохода, нито пък го бяха проследили. Улиците наоколо бяха съвсем непознати, но той се ориентира по слънцето и пое право към разрушената сграда. Все по-често срещаше дисиански минувачи. Забелязваха го, някои дори спираха и го изпровождаха с навъсени погледи. Не беше никак трудно да долавя емоционалните вибрации на гняв и омраза, при това директно в съзнанието си. Една малка групичка дори излъчваше смъртна заплаха, та Брайън постави ръка на пистолета, докато преминаваше край тях. Двама от присъстващите държаха в ръце тръбички, но не посмяха да ги използват. Докато стигне следващия ъгъл, Брайън почувства, че е плувнал от пот.