	В началото хората не вярваха. „Невъзможно“, „Немислимо“, „Изключено“. И на теория наистина бе така. Но не и на практика. Стотици, хиляди млади жени по целия свят започваха да кървят и от тях изтичаше толкова кръв, колкото просто нямаше в човешкото тяло. Всъщност доста повече. Хиляди литри. Тонове. При това след няколко минути жените загиваха… но това не спираше потопа. Опитаха какви ли не средства. Затваряха ги в херметично запечатани камери. „След като налягането отвън стане по-голямо, кръвта няма да може да изтича повече и…“ Но тя продължаваше да се лее, без да се интересува от някакви си там природни закони. Камерите не издържаха. Сякаш в младите жени имаше огромни резервоари с вместимост стотици хиляди тонове, които вече не можеха да задържат всичката тази течност в себе си и я изливаха на земята. След като беше доказано, че момичетата са мъртви се опитаха да изгарят телата. Без успех. Горяха, но не изгаряха. Против всички правила на природата, те горяха, но когато пламъците изчезнеха, нямаше никаква промяна. И продължаваха да изливат зловещия си товар на земята. Първите два-три дни масата хора решиха, че става въпрос за някаква смъртоносна нова болест, нов вариант на чумата, но много по-опасен. Грешаха. Следващия етап бяха почти непрекъснатите въпроси към учените: „Възможно ли е това?“ И разбира се, отговорите винаги бяха нещо от сорта на: „По всички природни, физични и т. н. закони — не!“ (Това вече напълно съсипа всички. Едно е да виждаш нещо невъзможно с очите си — все се надяваш, че може да бъде намерено някакво разумно обяснение. Друго е господин Еди-кой-си, специалист по всичко, да ти го каже простичко и разбираемо — „не е възможно!“) След това вече някои заговориха за края на света. Повечето просто се смееха. „Края на света? Да бе, а аз съм дядо Коледа!“, „Кървав потоп, а? Почти точно като в библията.“ Не вярваха. Но повечето изведнъж повярваха, когато след още четири-пет дена някои по-равнинни места бяха заляти. Хората, които живееха в градове, разположени в ниски местности, трябваше да газят в кръв, когато излизаха на улицата. Тогава вече се уплашиха наистина. А и нивото на кървавото море се вдигаше толкова бързо, подхранвано от хилядите трупове на млади жени, че човек имаше чувството, че ако седне и се вгледа, ще види как се покачва. След два-три дни повечето градове останаха само спомен. Всичко остана под тъмната червена течност, която би трябвало да дарява живот, но сега го отнемаше. Половин седмица по-късно над нивото на разпрострелия се океан останаха само планинските върхове. Които успяха, се качиха на кораби и лодки. Сега всичкия останал живот беше там. Разбира се, тъй като всичко стана така бързо, никой не успя да направи каквото и да е. Разполагаха само с определен брой плавателни съдове, които бяха крайно недостатъчни. Повечето загинаха още тогава. Тези, които успяха да се качат на корабите и лодките живяха около месец повече — докато не умряха от глад. С пиенето беше лесно — кръвта става за пиене, но не и за поддържане на живота. Имаше даже групички, които оцеляха и малко по-дълго — като изядоха някои свои бивши познати и приятели. Но кръвта не спираше да извира. Два месеца след 3 юли 2001 година, на земята нямаше оцелели.