	Господин Кайку не чете по-нататък. Уес Робинс щеше да задуши тези приятели в прегръдките си и нито Кайку, нито секретарят щяха да бъдат обезпокоени. Позабавлява се с мисълта, че може да натрапи госпожа Мъргатройд на секретаря, но това бе само моментна мечта — времето на секретаря трябваше да се пази за истинските важни и възлови въпроси, а не да се пилее за разни умопобъркани дружества. Всяка организация, наричаща се „Приятели на… еди-какво си или еди-що си“, винаги гонеше нечии лични цели, плюс това разполагаше с обичайния асортимент от разни изтъкнати тъпаци и надути нищожества, придаващи си важност. Такива групи обаче можеха и да навличат неприятности, поради което най-добре беше да не им се обръща вниманието, за което настояват.