	Хък наскоро му беше простил. Седемдесет и две години го отбягваше, докато се изтрепваше да ликвидира последната му и най-гадна бояджийска издънка — комунизма, — и ето че толкова скоро след сдобряването им (най-вече заради неволите на Шуин) пак го търсеше. Срещите им нещо зачестиха. Не му се вярваше да е на добро. Все пак Хък се поблазни от възможността пак да ходатайства за живота на сестра си, но императивността на съобщението и шестото му чувство подсказваха, че баща му отново е забъркал някаква каша, така че той с раздвоена душа изписа само две букви на екрана: