	Но никой не отвърна на обезумелите й крясъци — нямаше го пазача, който обикаля района си край езерото, нямаше го местния любопитко, който се шляе с кучето си (и може би се опитва да разбере кой от съседите му евентуално отглежда марихуана сред шепнещите борове), и със сигурност го нямаше Мори Пович. Тук беше само тази дълга, противно уродлива сянка, която извикваше в съзнанието й образа на чудовищно паякокуче, едва крепящо се върху четири тънки и треперливи крака. Джеси дълбоко, на пресекулки си пое дъх и се опита да овладее непокорния си ум. Гърлото й бе горещо и сухо, носът — дразнещо мокър и пълен със сълзи. — „Ами сега?“