	Кварт отиде до олтара и входа към криптата. Спря до желязната порта, зад която стълбите се спускаха в мрака и докосна черепа, издълбан в трегера — както преди, камъкът вледени ръката му. Като се опитваше да потисне смътното безпокойство, предизвикано от тишината в църквата, мрачното стълбище и мириса на плесен, който се носеше от криптата, той си наложи да стои там. „От гръцкото _kryptos_ — «скрито»“, прошепна той. Там, където камъкът беше ключ към други времена, към друг живот, където лежаха костите на четиринадесет херцози Ел Нуево Естремо и витаеше сянката на Карлота Брунер.