	Най-сетне се изправих пред самата кола, която се намираше на около стотина метра от мене на отсрещния хълм. Шофьорът се беше облегнал на задната броня и все още не можеше да се види кой е. Отидох вдясно, за да погледна по-добре. Беше Уил. Спуснах се още по-вдясно и усетих, че се подхлъзвам. В последния момент успях да се задържа за ствола на едно дърво и се изправих. И тогава направо ми се сви стомахът от ужас — пред мене се спускаше съвсем отвесен склон на около стотина метра надолу. Едва не се пребих.