	Когато червенокосият и зеленоок като нея Селим й хвърли това в очите, Роксолана с нищо не се издаде, само лицето й се вкамени и устните й побеляха. Оттогава намрази Селим и сърцето не я теглеше вече към него, макар външно и да не го показваше никога. Не можеше да му прости преждевременното пророкуване на страшната съдба — неговата и на по-малките му братя — и често се улавяше, че и сама мисли така. Може би затова и към най-малкия си син се отнасяше с такова невероятно равнодушие, не вярвайки в неговото бъдеще, а Джихангир, сякаш усещайки майчината студенина към него, непрекъснато й додяваше, искаше да спи в нейната стая, все хленчеше за сладки неща, за играчки и дрехи и не й даваше мира ни денем, ни нощем, като че ли майка му беше негова робиня. С робите и с децата се разговаря по един и същи начин: иди, стани, донеси, дай, не пипай. Джихангир не признаваше подобно отношение, настояваше майка му да му разказва приказки и поеми, да не млъква нито минута. Той рано разбра тайните на човешкото поведение и още когато не бе в състояние да осъзнае това, все пак можа да почувствува, че Роксолана трябва да възнагради своя последен син, тази жертва на съдбата, възмездие или проклятие, за цялото зло, натрупано у Османовци, да му даде ако ли не нежност, то внимание и покорност и благодарение на това съумя да се наложи над майка си и стана истински деспот. А малкият деспот е много по-страшен от големия, защото е дребнав и не дава почивка нито минута, от него не можеш да се скриеш и избавиш.