	Най-сетне той се прибра в шатрата и се промъкна в постелята си. Затвори очи, но сънят не идваше. Лежеше буден и мислеше за Айла, за времето, което бяха прекарали в долината и за бавно появилата се любов помежду им. Не, не беше чак толкова бавно. Той я бе обикнал от пръв поглед, но твърде бавно бе осъзнал любовта си, бавно бе започнал да я цени, толкова бавно, че я бе загубил. Бе отхвърлил любовта й, за което щеше да плаща цял живот. Как е могъл да бъде толкова глупав? Никога нямаше да я забрави, нямаше да преодолее и болката от загубата й и никога нямаше да си го прости.