	Несъмнено сега всичко щеше да се стовари върху главата й, докато обясни на Кацуан за… компромиса… който бяха постигнали с Мъдрите снощи, преди тя и останалите да бъдат доведени в Двореца. Анура не знаеше — тя не бе участвала в това — и Мерана таеше слаба надежда, че ще се появят Рафела или Верин, или някоя друга, на която би могла по някакъв начин да прехвърли отговорността. То наистина си беше компромис донякъде, и може би най-добрият, който можеше да се очаква при така стеклите се обстоятелства, но въпреки това тя силно се съмняваше, че Кацуан ще го възприеме по този начин. Много й се искаше да не се налага тъкмо тя да е тази, която да трябва да я убеди. По-добре щеше да е да налива чая на онези проклети мъже цял месец. И как съжаляваше само, че така си бе развързала езика пред младия ал-Тор. Съзнаването защо той я бе принудил да му поднася чай не бе утеха срещу това, че се бе оказала откъсната от всякаква възможност да спечели предимство. По-скоро беше склонна да мисли, че е попаднала в някакъв тавиренски въртоп на Шарката, отколкото да повярва, че очите на един младеж, очи като два лъскави синьо-сиви скъпоценни камъка, са я накарали да се разбъбри от страх — но тъй или иначе, тя му беше поднесла всички предимства на тепсия. Съжаляваше…