	В четири и петнадесет Пам Шепърд излезе от старата къща с някаква друга жена. Пам беше слаба, с хубав тен, а кестенявата й коса бе прибрана отзад в стегната френска плитка. Носеше басмен костюм с панталони, който очертаваше един красив гръб. Трябваше да съм по-наблизо, но видът й ме караше да си мисля, че си заслужава да бъде намерена. Жената, с която излезе, беше по-дребна и по-яка на вид, с къса черна коса, бежови рипсени джинси и розова муселинена риза като Индира Ганди. Те поеха нагоре по улицата по посока на музея и завиха наляво по пешеходната алея на Пърчейс стрийт. Алеята беше направена чрез преграждането на пресечните улици и във вида й имаше нещо домашно. Пам Шепърд и приятелката й влязоха в един супермаркет, а аз застанах под навеса на един магазин за заложени вещи на отсрещната страна на улицата и ги наблюдавах зад стъклото на витрината. Те купиха някакви бакалски стоки, поглеждайки в един списък, докато пазаруваха, и след около половин час бяха отново на улицата, като всяка от тях държеше в ръцете си голям кафяв книжен плик. Последвах ги обратно до къщата на Сентръл стрийт и ги наблюдавах, докато те се скриха вътре. Е, поне знаех къде е. Възобнових позицията си до телеграфния стълб. Вратата на склада беше загубила донякъде своята привлекателност.