	— Аз знам какво говоря, братко, но не съм убедена, че ти си наясно. Нарича се действителност — едно място, което подозирам, че не си виждал от доста години. И още нещо — престани да ме наричаш „дете“! Скоро ставам на седемнайсет. Ако не живеех в манастир, досега да имам собствено семейство и в полите ми да се мотаят няколко дребни дечица. — Усмихна му се, но не с любезност. — Твоята Розана не е ли била омъжена на моята възраст?