	Една вечер (не бях трескава, владеех се напълно) аз станах. Облякох се изтощена и разтреперана. Не можех да понасям повече самотата и тишината на дългата спалня, призрачно белите легла се превръщаха за мен в привидения, балдахините им ми се струваха като черепи, огромни и белязани от слънцето, в широките им, зейнали очни дупки се привиждаха смъртни сънища за по-стари светове и по-могъщи раси. Тази вечер у мен по-твърдо от всякога се загнезди убеждението, че Съдбата е от камък, а Надеждата — лъжлив идол — сляп, безкръвен, с гранитно сърце. Усещах освен това, че изпитанието, отредено ми от бога, наближава своя връх и вече може да бъде пречупено със собствените ми ръце, макар че те бяха горящи, немощни и разтреперани. Все още валеше, както през целия ден. Падаше здрач, това ме натъжи; от прозореца видях настъпващите нощни облаци да се влачат ниско, като отпуснати знамена. Стори ми се, че в този час небето излъчва обич и състрадание към всички болки, изживявани на земята. Тежестта от ужасния ми сън като че ли се повдигна; непоносимата мисъл, че повече не съм обичана, не съм желана, се поразсея от радостни надежди. Уверена бях, че тези надежди ще засияят по-ярко, ако се измъкна от тази къща, чийто покрив ме притискаше като надгробен камък, и ако изляза извън града, до една тиха могила, далече в полята. Загърната в наметка (не съм била трескава, щом съм предвидила да се облека топло), потеглих. Спряха ме камбаните на църквата, край която минавах; сякаш ме приканваха за молитва и аз влязох. Всякакъв свещен ритуал, всяко проява на искрена вяра, всяка молитва към бога бяха тогава за мене утеха, какъвто е хлябът за гладния. Коленичих с другите на каменния под. беше стара църква и здрачът в нея не бе позлатен, а зачервен от светлината, проникваща от стъклописа на прозорците.