	За срещата Каупъруд се бе постарал да придаде на килията си възможно най-приличен вид. Бе помел пода и оправил старателно леглото, после грижливо се бе обръснал и бе сресал косата си — искаше да изглежда доколкото може спретнат. Столът, който плетеше, бе сложен в ъгъла при долния край на леглото. Чашата и чинията бяха измити и поставени на полицата, бе почистил и грубите си обувки с четка, която си беше доставил. Ейлийн още не беше го виждала в такъв вид, мислеше си той с огорчение и срам. Тя винаги се бе възхищавала от вкуса, с който се обличаше, от умението му да носи дрехите си, а сега щеше да се изправи пред нея в дрипи, които биха загрозили и най-хубавата фигура. И само съзнанието за собственото му достойнство поддържаше душевното му равновесие. В края на краищата той беше Франк Каупъруд, а това означаваше нещо, както и да беше облечен. Ейлийн навярно щеше да си помисли същото. Сигурно беше, че ще дойде ден, когато той отново ще бъде свободен и богат, и Ейлийн вярваше в това. Както и да изглеждаше той, при каквито и обстоятелства да се намираше, тя нямаше да промени чувствата си към него, щеше може би да го обича още повече. Всъщност Каупъруд се боеше повече от прекалено бурните проявления на нейното съчувствие. Колко добре стана, че Бонхаг бе предложил да пусне Ейлийн в килията — би му било непоносимо да разговаря с нея през решетките.