	Знахарката напусна пещерата в ранни зори и тръгна да претърсва планинските гори и усойните пустоши за специалния корен. Слънцето грееше на ведрото небе, когато пое на път. Иза си мислеше, че денят ще бъде от онези топли дни в края на есента и не пожела да се товари с още дрехи. Освен това смяташе да се върне преди слънцето да стигне най-високата си точка. Пое по една пътечка в гората недалеч от пещерата, после свърна покрай един ручей и започна да се катери по стръмния склон. Бе по-слаба, отколкото си мислеше, не и стигаше въздух и често се налагаше да спира и да изчаква раздиращия пристъп на кашлицата да премине. Към средата на заранта времето се промени. Мразовитият вятър довя от изток облаци и когато те стигнаха до подножието на планината, изсипаха тежкия си товар от влага в поройна суграшица. Още в първите мигове Иза стана вир-вода.