	Стаята, дълга около пет и широка четири метра, беше място за бизнес-среши на високо равнище. Тук никога не се показваха пари. Хората можеха да видят само преносими равностойности на приетото за валута — меланж например или млечнобели камъчета с размера на очна ябълка и съвършена кръгла форма, едновременно блестящи и меки, преливащи в цветовете на дъгата в зависимост от ъгъла на осветяване и еластични при допир. Тук беше мястото, където чанта с меланж или малка кесия с подобни млечнобели камъчета се приемаха за нещо съвсем обичайно. Цяла планета можеше да бъде разменена срещу равностойна цена, потвърдена само с кимване, примигване или промърморване с тих глас. Никога не се показваха портфейли или претъпкани чанти. Единственото напомнящо за тях можеше да бъде луксозно и много плоско куфарче, от чиято защитена с отрова вътрешност някой вадеше едва забележими поради тънкостта си листа хартия от ридулианов кристал, с изписани върху им много големи числа, които нямаше как да бъдат фалшифицирани.