	Те се влачиха нагоре по тъмната, безлюдна алея, следвайки пресните следи от минали карети по пътя. Хари гледаше Тонкс острани изпод мантията. Миналата година тя беше любопитна (ако става за въпрос, понякога даже дразнещо много), разсмиваше се лесно, правеше шеги. Сега тя изглеждаше като че ли по-стара и по-целеустремена. Дължеше ли се това на миналогодишните събития в Министерството? Той размишляваше разхвърляно как Хърмаяни щеше да казва нещо за Сириус на нея, че не била нейна вината изобщо, но той не можеше да го направи. Той беше далеч от идеята да я вини за смъртта на Сириус; беше нейна вина колко на всички други (и много по-малка от неговата), но той не обичаше да говори за Сириус, щом можеше да го избегне. И така те ходиха тежко в студената нощ без да си продумат, слушайки как дългото наметало на Тонкс шепне на земята зад тях.