	Смайли се втурна върху му сляпо, забравяйки и малкото умения, които някога бе притежавал и като замахна с късите си ръце, нанесе удар с отворени длани. Главата му опря в гърдите на Дитер и той натисна напред, налагайки го по гърба и отстрани. Беше полудял и, откривайки в себе си енергията на лудостта, започна да притиска Дитер назад до перилата на моста, докато Дитер, изгубил равновесие и затруднен от куция си крак, се поддаде на натиска. Смайли знаеше, че Дитер го удря, но решаващ удар не последва. Смайли крещеше: „Свиня! Свиня!“ и докато Дитер продължаваше да отстъпва, Смайли усети ръцете си свободни и още веднъж замахна към лицето му със своя непохватен, детински удар. Дитер се беше провесил назад и Смайли зърна оголената крива на гърлото и брадичката му, когато с цялата си сила замахна с отворената си ръка нагоре. Пръстите му се сключиха върху челюстта и устата на Дитер и той натискаше все повече и повече. Ръцете на Дитер бяха върху гърлото на Смайли, но изведнъж те се заловиха за яката му, за да се захване за нещо, понеже бавно се огъваше назад. Смайли го удряше лудешки по ръцете и изведнъж вече никой не го държеше, а Дитер потъваше, потъваше във виещата се мъгла под моста и настана тишина. Никакъв вик, никакъв плясък. Нямаше го; принесен като човешка жертва на лондонската мъгла и на мръсночерната река, течаща под нейните талази.