	Учебната ракетна стрелба започваше. Упражнението се провеждаше често, за да повиши бойната готовност на екипажа и да го накара да свикне с главната военновременна задача на подводниците. Всяка от двадесет и четрите тръби можеше да изстреля десет автоматично зареждащи се ракети UGM-93 „Трайдънт II“ D-5 — модел 5 с мощност четиристотин килотона. Това правеше общо двеста и четиридесет бойни глави с мощност деветдесет и шест мегатона. Но имаше и още нещо. Тъй като ядреното оръжие действа по неумолимата логика на физичните закони, малките ракети оползотворяват заряда си по-ефективно от големите. Най-важното е, че модел 5 бе показала точност от плюс-минус 50 метра ВГЦ („вероятна грешка в целта“). Следователно след полет от около четири хиляди морски мили половината ракети щяха да паднат в границите на 49,212 метра от целта, а другата половина на 90 метра. Модел 5 бяха първите балистични ракети, изстрелвани от морето, които можеха да противодействат на противникови ракети. Проектантите им ги бяха замислили като оръжие за париране на първи удар. При нормално съотношение две към едно „Мейн“ можеше да обезвреди сто и двадесет съветски ракети и/или бункери, командващи изстрелването им. Това представляваше десет процента от всички руски балистични ракети, които също бяха замислени за контраудар. В центъра за ракетен контрол, намиращ се в задната част, главният старшина погледна към командното табло. Двадесет и четирите ракети бяха готови. Бордовата навигационна система подаваше информация към системите за управление на всяка ракета. След няколко минути тя щеше да бъде сверена с информация та от орбиталните навигационни спътници. За да порази целта, ракетата трябваше да знае не само местоположението й, но и точката, от която самата тя е била изстреляна. Системата НАВСТАР можеше да определи това с отклонение от пет метра. Главният старшина наблюдаваше примигващите на таблото светлинки, чрез които ракетите съобщаваха готовността си.