	— Разбрах колко прав е бил благодетелят ми — каза дон Хуан. — Моята глупост наистина се бе оказала чудовище и то вече ме бе погълнало, в мига, в който ми мина тази мисъл, знаех, че всичко вече е безполезно. Бях изпуснал своя шанс. Сега можех да служа единствено за посмешище. Едва ли духът се интересува точно от моето отчаяние при всички тия хора, всеки със собствения си малък ад, роден от човешката глупост, коленичих с лице на югоизток. Благодарих на своя благодетел отново и казах пред духа, че се срамувам. Толкова се срамувам… И с последния си дъх казах „сбогом“ на света, който можеше да бъде прекрасен, ако бях имал поне капчица ум в главата си. Тогава ме заля някаква огромна вълна. Отначало само я долових, после я чух и накрая я видях да идва към мен от югоизток, носейки се над полята, връхлетя отгоре ми и мракът й ме покри. Светликът на моя живот угасна. На собствения ми ад беше сложен край. Най-накрая бях мъртъв. Най-после бях свободен!