	Двамата състезатели, които беше оставил с преплетени впрягове на Шестдесета миля, не можаха да го настигнат, обаче и собственият му впряг не можа да настигне никой от тримата състезатели, които все още бяха пред него. Кучетата залягаха, макар и да им липсваше издръжливост и бързина, и нямаше нужда да им вика много, за да бягат, колкото им държат краката. Оставаше му само да лежи по лице и да се държи. От време на време той изскачаше от мрака и се озоваваше в светлия кръг на някой пламтящ огън, зърваше облечени с кожи мъже, застанали до впрегнати и чакащи кучета, и отново потъваше в мрака. Миля след миля летеше той и в ушите му звучеше само стърженето и скърцането на плазовете. Шейната ту подскачаше напред, ту се изправяше наполовина във въздуха, ту се навеждаше настрана от люшкането при резките извивки на завоите, но той почти машинално се задържаше на мястото си. Без някаква причина или връзка в съзнанието му изпъкваха един подир друг три образа: засмяното и безстрашно лице на Джой Гастел, лицето на Малчо, изтощено и унило след препускането надолу по рекичката Моно, и набръчканият, скован лик на Джон Белю, сякаш излят от желязо — толкова непреклонно и сурово бе изражението му. И понякога, когато се сещаше за редакцията на „Талаз“, за оставения от него недовършен роман в подлистници за Сан Франциско и за всички други безсмислени занимания на онези безсъдържателни дни, Пушилката изпитваше желанието да закрещи на глас, да запее победна песен, изпълнена с дивашки възторг.