	— Да! Ти събуди скритото подозрение, което трови съзнанието ми за всесилие — единственото утешение, дадено ми в замяна на невинността и душевното спокойствие! В твоя глас звучи гласът на демона, който, дори когато стихиите ме признават за своя повелителка, ми нашепва: „Норна, това е самозаблуда — твоята сила извира от суеверието на невежите, което поддържаш с хиляди хитрости.“ Така казва и Бренда, така си готов да кажеш и ти; и макар да е лъжа, нагла лъжа, в моя разстроен мозък — тя докосна с пръст челото си — също възникват бунтовни мисли, които като въстаници в поробена страна се надигат против своята злочеста господарка… Пощади ме, сине мой — продължи тя с умолителен глас, — пощади ме!… Властта, която твоите думи искат да ми отнемат, съвсем не е за завиждане. Малцина биха пожелали да властвуват над брътвещи духове, виещи ветрове и ревящи потоци. Тронът ми е облак, скиптърът — метеор, царството ми — населено само от халюцинации; но аз трябва или да престана да съществувам, или да продължа да бъда най-могъщото и същевременно най-нещастното същество!