	Ще цитирам и противоположното мнение на Лев Тихомиров. Той пише („Красный архив“, № 41/42, стр. 138): народоволците „нямаше къде да проверят своите възгледи. Това е най-ужасната страна на затвора, зная го по себе си. Четири години затвор бяха за мен абсолютно изгубено време за развитието ми. А следващите четири години свобода ми дадоха хиляди различни най-скъпоценни наблюдения върху себе си, хората и законите на живота“. Мисля си: може би защото лежах с еднородни като мен хора? Или с много нетърпеливи, очакващи по-скоро да излязат на свобода? Тогава това ми пречеше да се съсредоточа и да се развивам.