	Ходеше в „Света София“ не за изцеление на душата си, не! Не се чувствуваше виновна нито пред хората, нито пред бога, а ако трябваше наистина нещо да лекува, бе може би само тялото. Понеже с годините тялото искаше все повече внимание и грижи. Външно като че ли нищо не се бе изменило: беше както и преди тънка, изящна и лека, както през онази нощ, когато я доведоха от дома на Ибрахим в султанския харем. Ако бе запазена премяната, с която бе тогава, свободно би я надянала и сега. Но само външно, само за чужд поглед си оставаше същата, както и преди тридесет и пет години. А сама усещаше как някъде отвътре тялото й се руши, незабелязано, бавно, но непрекъснато и никаква сила не можеше да предотврати тази ужасна разруха. До тридесет години не забелязваше възрастта, дори не се замисляше за нея. Роди шест деца, а в душата си оставаше както и преди дете. Четиридесетте години посрещна с уплаха, възприе ги като преминаване в друг живот, изпълнен със скрити опасности, стократно по-страшни от явните, понеже с тях поне знаеш как да се бориш. Петдесетте години връхлетяха върху нея като орда — степта се гърчи, небето трепери, просторът стене и няма спасение, няма къде да се скриеш. Петдесехшдищната жена напомня повехнали есенни листа: те още пазят формата си, издават по-силен аромат от младите, още живеят и искат да живеят, но при тях никога няма да се върне пролетта, както не ще се върне в реката изтеклата вече в морето вода.