	Сузана се взираше в мъжа, за когото бе омъжена вече повече от две седмици. Той държеше дъщеря й, играеше си с нея, очевидно очарован от компанията й. Това не бе ново за нея, само че този път нещо дълбоко в нея трепна. То бе силно и приличаше на цвете, може би лилия; бе сияйно, бяло и чисто и като че ли щеше да разцъфне всеки момент. Усещането я уплаши. Никога не бе успяла да отгледа лилии.