	Сбогувахме се с ухиления до уши служител, който имаше вид, сякаш се кани да ни каже: „Заповядайте пак“, но тъй или иначе не го каза. Небето навън бе помръкнало в сравнение със сутрешните часове и сега тъкмо закапваха едри, откъслечни капки дъжд. На изток хоризонтът бе мъртвешки морав и излъчваше нещо много по-силно от смътна заплаха и знамение. Рядко небето така точно е отразявало вътрешното ми състояние.