	Номури си отдъхна с облекчение, когато се събуди и видя отговора в електронната си поща. Беше малко разочарован, че нямаше компания в леглото, но да се надява на подобно нещо не беше реалистично. За Мин не беше много за препоръчване да прекара другаде нощта, освен в леглото си. Номури дори не можеше да си позволи да я откара обратно до дома й. Тя просто си тръгна заедно с подаръците. Е, някои от тях бяха на нея по пътя пеш обратно към дома. Номури горещо се надяваше, че тя няма да обсъжда нощните си приключения със своите съквартирантки. Обаче човек никога не можеше да бъде сигурен какво си споделят жените. Същото беше и с някои мъже, които помнеше от колежа. Имаше приятели, които разказваха с най-големи подробности за завоеванията си, сякаш бяха успели да разсекат дракон с пика. Номури никога не си беше падал по подобни хвалби на всеослушание. Или още оттогава притежаваше шпионски манталитет, или пък се ръководеше от правилото, че един джентълмен не се хвали с любовните си подвизи. А жените? Той не знаеше отговора на този въпрос, както и защо те обичат да влизат в банята по двойки. Дори понякога се шегуваше, че там правят профсъюзните си съвещания. При всички случаи жените бяха по-приказливи от мъжете. Беше сигурен в това. И въпреки че те криеха много тайни от мъжете, колко ли бяха тези, които крият и от другите жени? Господи, достатъчно беше само тя да каже на съквартирантката си, че един японски търговец я беше чукал до побъркване и ако другата се окажеше доносник на държавна сигурност, Мин щеше да бъде посетена от някой неин служител, който в най-добрия случай щеше да я посъветва никога повече да не се среща с Номури. По-вероятно беше да я накара да върне на онзи скапан американски буржоазен боклук бельото от „Виктория сикрет“ и да я заплаши, че ще изгуби работата си в министерството, ако отново я видят да върви по една и съща улица с него. А това би означавало също, че той щеше да бъде следен, наблюдаван и проучван от Министерството на държавната сигурност, нещо, върху което Номури трябваше сериозно да се замисли. Не трябваше да допуска да го заловят, че върши шпионаж. Това беше комунистическа страна, в която спазването на законите беше буржоазно схващане, на което не трябва да се обръща сериозно внимание, а гражданските свободи се ограничаваха с изискването да правиш това, което ти се казва. Като чужденец, занимаващ се с бизнес в КНР, отношението към него можеше и да не е толкова строго, но не и снизходително.