	Толкова бързо, толкова неподвижно, тя можеше да подреди каквото стана после: Страхотен смях, хаха, като че ли не беше наистина смях. През високоговорител. Оттатък вратата. Откъм онова там мостче. И Моли просто се обръща, плавно като коприна, бързо, но без да си дава зор, и малкото оръжие щраква като запалка.