	Но наистина искам да видя Клара, приятелката на Чарли, която била точно за мен. Исках да я видя, защото аз всъщност изобщо не знаех какво означава някоя жена да е точно за мен — дори не знаех как изглежда, какви форми има — така че може би тази Клара щеше да успее да ме насочи. И щеше да е интересно да се види какво точно предвижда Чарли за мен: дали коприна или евтина синтетика. (Моята класация на петте жени, които не знам дали са точно за мен, но са винаги добре дошли, стига да поискат: Холи Хънтър в „Телевизионна мрежа“; Мег Райън в „Безсъници в Сиатъл“, една лекарка с пищна, дълга черна коса, която веднъж видях по телевизията, когато направо разказа играта на някакъв тип от парламентарната група на консерваторите по време на дебат на тема ембриони, но чието име така и не чух; Катрин Хепбърн във „Филаделфийска история“; Валери Харпър в сериала „Рода“.) Това бяха жени с дух, жени със собствено мнение, жени с хъс и виталност… но също така и изглеждаха като жени, които имат нужда от любовта на някой свестен мъж. Бих могъл да ги спася. Бих могъл да ги избавя. Биха могли да ме разсмиват и аз тях да разсмивам и може би някой хубав ден бихме могли да гледаме някой техен филм или телевизионен сериал, или ембрионален дебат, да си осиновим изоставени деца и цялото семейство заедно да ходим да играем мач в Сентръл парк.