	— Не, не, не трябва! Не трябва! — каза високо Алексей. Той бързо докуца до стаята, седна до масата и на един дъх написа картичка до Оля, хладно — делово. Не се реши да й пише истината — майка му е болна, струва ли си да я огорчава с още една скръб. Писа на Оля, че много е мислил над техните отношения, че навярно на нея й е тежко да чака. Колко време още ще продължи войната? А годините минават, младостта си отива. Пък войната е такова нещо, че очакванията могат да отидат напразно. Ами ако го убият и тя овдовее без да е била дори съпруга, или нещо по-лошо: осакатят го и ще трябва да се омъжи за инвалид? Защо? Нека тя не изпуска младостта и по-скоро да го забрави. Може да не му отговаря, няма да се обиди. Той я разбира, макар и това да е! много тежко. Така ще бъде по-добре.