	С други думи, примитивният човек разполага своя човешки идеал на свръхчовешки план. Според него: 1. пълноценен човек може да се стане, след като се надхвърли и донякъде премахне природната човешка същност, защото в крайна сметка инициацията се свежда до парадоксален, свръхестествен опит за смърт и възкресение или за второ раждане; 2. инициационните ритуали, обхващащи символични изпитания, смърт и възкръсване, са били основани от боговете, Героите на културата или митичните Прародители: следователно тези ритуали имат свръхчовешки произход и извършвайки ги, новопосветеният повтаря свръхчовешко, божествено поведение. Този извод е важно да се запомни, защото още веднъж ни показва, че религиозният човек _се мисли различен_ от това, което е на „природно“ ниво, и се опитва да се изгради според идеалния образ, който му е бил разкрит от митовете. Примитивният човек се стреми да достигне един _религиозен идеал за човешко_ и в това усилие могат да се открият кълновете на всяка по-късно установена етика на развитите общества. Разбира се, в днешните не-религиозни общества инициацията вече не съществува като религиозен акт. Но както по-нататък ще видим, макар и силно десакрализирани, _patterns_* на инициацията са още живи в съвременния свят.