	Не казах да, но я последвах през скалистото поле, като избягвах в мрака острите шипове на юката и бодлите на ниските кактуси. Накрая стигнахме до осветения район на лагера. „След колко време ще свърши горивото за генераторите?“ — зачудих се аз. Този отговор ми бе известен — част от задълженията ми беше да ги поддържам и зареждам. В основните резервоари имахме запас за шест дни и за още десет в резервните, които бяха само за екстрени случаи. С изчезването на индианския пазар повече доставки нямаше да има. Почти три седмици с електрическо осветление и хладилници, а после…? Мрак, загниване и край на непрекъснатото строителство, събаряне и ново изграждане — край на четиригодишния ни живот в Талиезин.