	— То се знае! — презрително изрече Флеминг. Вандънбърг не отговори. С този млад човек трябваше да се справя министърът. Събралите се чакаха, докато Ратклиф барабанеше по попивателната преса, а Осборн чакаше резултата без особена надежда. Несъмнено шефът му бе впечатлен, но не го бяха убедили. Като всички искрени хора Флеминг бе лош адвокат — дадоха му възможност, която той малко или много проигра. Ако министърът не направеше нещо, всичко щеше да си остане една университетска теория. Ако започнеше да действува, трябваше да преговаря с военните — трябваше да успее да убеди не само министъра на отбраната, но и комитета на Вандънбърг, че работата си струва усилията. Ратклиф не бързаше. Обичаше да го чакат.