	Лекциите в софийската апашка школа са започнали. Първите — „Обща теория на апашлъка“. После — същност и диференциация на разните дисциплини. Нататък — запознанство със жаргона. За финал, преди дисциплините — отново практически занимания, нагледна агитация. Така „първолаците“ бързо-бързо научават от главния си учител, че този, който бърка по джобовете на чуждия човек без негово съгласие в трамваите, театрите, гарите, панаирите и други публични места, се нарича петляркаджия или джебчия; че ония, които отварят вратите с шперц или подправен ключ, или пък разбиват врати, стени и прозорци, за да крадат, се наричат туфаджии. А печиз-киризчии викат на майсторите, взели на въоръжение преди всичко търпението и котешката стъпка: проследяват набелязаната жертва до къщи и обират дома й или през нощта, или рано сутринта, когато сънят е най-сладък. Тяхното изкуство е трудно, отличава се с рядка изобретателност и финес. Любимият им номер е: звънят на нечия врата, когато стопанинът вече е излязъл от къщи и се намира в службата си. Отваря им стопанката. „Вие ли сте госпожа Иванова, чийто съпруг работи в Дирекцията на статистиката?“ „Да, какво обичате?!“ „Знаете ли, преди малко мъжът ви бе прегазен от трамвая и сега лежи в клиниката на д-р Ненков в тежко състояние.“ Жената, разбира се, хуква ужасена нататък, за да разбере подир минути, че мъжът й си пие второто за деня кафе в канцеларията… Не по-малко интересни са и ментарджиите, и кюп-киризчиите, но хайде да не изброяваме, че както сме почнали да просвещаваме народа в тая опасна насока, току-виж и това ни дошло до главата утре, когато забогатеем (вярвате ли?). Заедно с грижата да опознаем навреме поне част от тарикатския език, та да се пазим по-добре. Както го е знаела едно време криминалната полиция. Баро означавало господар, началство; дикиз — виж; зарзалия — любовница; ингелин — полицейски агент, шпионин; катанец — простак, селяк; морта — револвер; пара миндер — сиромах, и т.н.