	— Не можем. Не бива — опитвам се да й обясня. Това ни отделя от другите. Прави ни различни. Ако искаме да останем, трябва да се стремим да приличаме на тях колкото се може повече. Чехълчо ме гледа умолително, неясен мустакат образ на фона на златните сенки. Съзнателно затварям очи за него, а когато отново поглеждам, вече го няма. — Всичко е наред — казвам на Анук уверено, — ще се оправим. За никъде не бързаме.