	Никодим стоеше до тройния ковчег, опитвайки се да запамети завинаги в съзнанието си мястото, въпреки че, като огледа планетата, видя, че имаше твърде малко за запаметяване. Наоколо цареше мъртвешко еднообразие — накъдето и да погледнеше, всичко изглеждаше еднакво. Може би, помисли си той, така е по-добре, ще могат да лежат тук в анонимност, маскирана с неизвестността на мястото им на вечен покой.