	В съзнанието на полковник Каткарт бавно изплува някаква смътна мисъл; когато тя се уясни напълно, той бе поразен. Гледаше как полковник Корн подло и предателски си плете кошницата и челюстта му увисваше все повече. Почти се страхуваше от това, което щеше да чуе, когато генерал Дрийдъл се приближи към него и шепнейки достатъчно гръмко, за да бъде чут в цялата барака, запита: