	Темукин с нищо не показа, че го е чул. Седнал на една канара с кръстосани ръце върху дръжката на сабята, която беше забил в земята пред него, той гледаше право напред — към преградения проход, сложил край на мечтата му за победа. Последните лъчи на залязващото слънце огряваха стръмните, отвесни стени на скалните грамади около Пролуката.