	Над източния хоризонт блестят първите слънчеви лъчи. Търпеливо чакаш, свит между голите храсти в западния край на мочурището. В торбата ти тежи главата на върколака. Въпреки лютия студ, седиш неподвижно, без да откъсваш очи от близкия кръстопът. И ето че най-сетне се случва онова, което си очаквал — отдясно се задават три едри силуета. Привеждаш глава сред вейките. Не можеш да различиш ясно идващите мъже, но отлично знаеш кои са те — Дзеко, Биларон и Аркал де Маладига.