	Като чу грозното известие и без да иска дори разрешение от княза, Збишко се затече към конюшните и заповяда да оседлаят конете. Чехът, който като оръженосец от благороден произход беше заедно с него в залата, едва успя да се върне в стаята и да донесе кожуха от лисича кожа; обаче той и не се опита да задържи младия си господар, защото имаше вроден здрав разум и знаеше, че опитът му не ще сполучи, а забавянето може да се окаже пагубно. Затова възседна втория кон, грабна от вратаря при портите няколко факли и те веднага тръгнаха заедно с княжеските хора, които старият кащелян много скоро приготви. Извън портите ги обгърна непроницаема тъма, но виелицата им се стори поутихнала. Може би и те щяха да се заблудят веднага щом се озоваха вън от града, ако не беше онзи човек, който пръв съобщи за станалото и който сега ги водеше бързо и уверено, защото имаше куче, което вече познаваше пътя. В откритото поле вихърът почна отново да ги шиба остро по лицата главно защото препускаха в галоп. Пътят беше навеян със сняг и на места тъй затрупан, та трябваше да се забавя ездата, понеже конете затъваха до корем. Княжеските хора запалиха факли и фенери и яздеха посред дима и пламъците, които вятърът раздухваше с такава сила, като че искаше да ги откъсне от смолистите главни и да ги разнесе по поля и гори. Пътят беше дълъг — те минаха най-близките до Чеханов села, после Недзобож, след което завиха към Радзанов. Оттатък Недзобож обаче бурята започна наистина да утихва. Пристъпите на вихъра станаха по-слаби и не носеха вече със себе си цели облаци сняг. Небето се проясни. Поваля още известно време сняг, но скоро престана. После тук-таме в пролуките между облаците заблещукаха звезди. Конете почнаха да пръхтят, ездачите започнаха да дишат по-свободно. Звездите всяка минута ставаха все повече, а мразът се усилваше. След около половин час бурята утихна напълно.