	Мина повече от седмица, докато заключа от обстановката край мен, че всичко преди събуждането ми е било сън, а всичко след това — действителност. Нямаше друга основа за разграничаване на двете освен увеличаващия се куп нови случки, които сякаш противоречаха на пиянските преживелици. Явиха се някои дреболии, като заключената врата, чиято външна страна не можех да си спомня да съм виждал. И едно листче от съда, който ми съобщаваше, че някакъв си човек бил признат за безумен. Мен ли имаха предвид? Най-накрая ми бе обяснено, че „вие сте нова личност“. Но това не бе никакво обяснение. То ме обърка още повече, защото нямах усещането за никаква „стара“ личност. Ако бяха казали: „Вие вече имате нова личност“, щеше да е много по-ясно. Това би подхождало. Те бяха направили грешката да мислят за личността като за някакво притежание, като за кат дрехи, които човек носи или сваля. Но вън от личността какво остава? Малко кокали и плът. Сбор юридически данни може би, но положително не и човек. Костите и плътта и юридическите данни са дрехите, които личността носи, а не обратното.