	С една-едничка цел в главата тя се приближаваше към всяко пламъче само за да се отправи към следващото. Светлинките я водеха през тесни проходи, които излизаха в просторни помещения, после отново се стесняваха. Препъваше се по неравния под, опипвайки слепешком влажната, каменна стена, танцуваща край нея. Сви в един проход и в далечния му край видя голямо, розово сияние. Дотам й се стори невероятно далеч. Често й се струваше, че се вижда от голямо разстояние как залита по сумрачно осветения тунел. Усети как съзнанието й се отдалечава още повече, увлечено в дълбока, черна бездна, но тя се сепна уплашено от необятността на небитието и се опита да се отдръпне.