	Този преподавател ни учеше, че не бива да презираме циганите, защото те биха могли — с много търпение и всеотдайност от наша страна — да станат равностойни граждани на обществото. Преди векове, разказваше ни той, ирландците изглеждали в очите на англичаните както циганите в нашите очи сега — били бедни, мръсни и многодетни, просели по улиците и крадели. Много английски автори, като напр. Джонатан Суифт, когото мислехме само за детски писател, съдейки по „Гъливер в страната на лилипутите“, са писали остри памфлети с цел разрешаване на ирландския въпрос. И ние четяхме как Суифт уж съвсем насериозно предлага ирландските бебенца да се изкупуват от майките им, щом станат на една годинка и спрат да сучат, защото родителите и без това нямат пари да ги изхранят, а малките ирландчета са с крехко месо, схващате ли накъде бие? И Суифт го казва направо и то с много сериозен, псевдонаучен тон, че от еди колко си ирландски майки може да се получи еди-колко си килограма месо, че с парите, спечелени от продажбата, родителите ще отглеждат добре по две-три, не повече деца, а същевременно английските благородници ще се наслаждават на превъзходни кулинарни продукти. Ако си мислите, че Суифт наистина го е мислил, значи нищо не сте разбрали. Ирландците много са страдали и са бягали от гладна смърт към Америка на няколко мощни преселнически вълни. Чак през втората половина на 20-ти век Ирландия дръпва рязко напред, развивайки висшите технология — компютри и други такива.