	Литературните комплекси и користните подбуди не са единствените двигатели на литературните мистификации през XIX в. Любовта към родината и възвеличаването на народните корени също създава доста работа на критиците и изследователите. Когато например Проспер Мериме публикува сборника с романтични пиеси от името на измислената испанска актриса Клара Газул, все още всичко изглежда най-безобидно забавление. Окуражен от успеха на първата си мистификация обаче, той издава и стихосбирката „Гусла“ от несъществуващия сръбски поет И. Магланович. И първи на въдицата пак се хваща гениалният наивник Гьоте. Великият немски класик написва хвалебствена рецензия, а руският му колега Пушкин с патриотичен плам превежда 11 песни от „Гусла“ за собствения си цикъл „Песни на западните славяни“. Чак тогава Мериме се сконфузва и в писмо до С.А.Соболевски пише: _„Предайте на Пушкин моите извинения. Чувствам се горд и в същото време се срамувам, че го подведох.“_ Но Пушкин изобщо не се обижда, защото десет години преди това сам е „превел от латински“ собственото си стихотворение „На Лициния“, а в статията „Последният от роднините на Жана д’Арк“ с лека ръка вмъква писмо, уж писано от Волтер.