	От Белград едва ли не бягаше. Сякаш не искаше да има нищо общо с онези, които се връщаха невредими от бреговете на Дунав — с убийците, грабителите и победителите. В Стамбул пристигна тайно, спотаи се в непристъпните дълбини на сарая, не пускаше никого при себе си, не искаше да вижда дори Ибрахим, отказа да се срещне със самата валиде ханъм, само черният главен евнух нощем водеше при него ту Гюлфем, ту други одалиски, докарани още от харема в Маниса, и сега те бяха единствените, които можеха да се хвалят и гордеят с милостта и вниманието на самия падишах. После приготвиха султанската ладия, застлаха я с килими, качиха на нея арфистки и одалиски и Сюлейман дълго се разхожда по Босфора, а Мраморно море ехтеше от музика, песни и смях. Султанските деца умираха едно след друго, отчаяната Махидевран си скубеше косите, блъскаше си от мъка главата в земята, а Сюлейман, сякаш без да забелязва нищо, се отдаде на тежък и непрогледен разврат, като че ли завинаги беше забравил величието, на което служеше през първата година на властвува-нето си с достойно за удивление старание.