	Първата мисъл на Пешо бе да отиде при нея и здравата да я напердаши. Как се осмелява тя така подло да подслушва, така безмилостно да разрушава всичките им планове? Но безпомощният вид на момиченцето, нейните уплашени очи и може би откровените й отговори за миг смекчиха сърцето му. „Трябва да бъдеш кавалер!“ — спомни си той внезапно думите на баща си. „Да бъда кавалер! Ух, не е лесно!“ Без да каже дума повече, Пешо приближи и внимателно измъкна Юлия измежду сандъците. Докато я вдигаше, той усети, че тя леко трепери — от страх ли, или пък от току-що преживяното премеждие — това не можеше да се разбере.