	Но истината е, че войникът не усеща войната повече, отколкото цивилния, освен своя незабележим дял от нея и то само в дните, когато тя го застигне. През останалата част от нея той е много по-заинтересуван от времето за сън, прищевките на сержантите и шансовете да измъкне нещо от готвача между две хранения. Въпреки това, когато Смит Котето, Ал Дженкинз и аз се озовахме в лунната база, установихме, че всички момчета от Дивите котки на Уили бяха участвали в няколко бойни спускания; те бяха войници, а ние — не. Не ни подиграваха заради това — поне мен не са ме бъзикали. И сержантите, и ефрейторите от действащата армия ни изглеждаха учудващо сговорчиви след проявите на привична строгост от страна на инструкторите в лагера „Артър Къри“.