	Най-древният нямаше ясна представа колко много памети имаше, или колко време беше минало по един или друг начин. Или дори къде се бяха случили нещата. Мястото, където живееха той и неговите деца, беше „тук“. Онова сигурно място, което фигурираше толкова много в неговите мисли, беше „там“. Всичко останало във Вселената беше просто „някъде другаде“ и той не си правеше труда да уточни местата при тяхната връзка едно с друго. Откъде бяха дошли натрапниците? Оттам или от някъде другаде? Нямаше значение откъде точно. Къде беше източникът за храна, който момчето посещаваше? Някое друго другаде. Откъде бяха дошли неговите хора много векове преди той самия да се бе родил? Нямаше значение. Централното тук съществуваше от много, много отдавна… по-отдавна, отколкото би могъл да разбере дори и самият Най-древен — той. „Тук“ беше пътувало през пространството откакто беше построено, оборудвано и изстреляно; „тук“ беше видяло много раждания и умирания — почти пет милиона — макар че никога на него не бе имало повече от петстотин живи същества и рядко повече от няколко десятки. „Тук“ беше видяло постоянни бавни промени през всичкото това време. Новородените бяха все по-големи, по-меки, по-дебели и по-безпомощни. Възрастните бяха по-високи, по-бавни, по-малко окосмени. „Тук“ често бе виждало също и бързи промени. В такива времена децата бяха съветвани да събуждат Най-древния.