	Тогава осъзна причината за неочакваните накланяния и насрещния вятър. Беше навлязъл в коридор, в който се плискаше тропическият порой. Дъждът плющеше по стъклото и шибаше корпуса; чистачките не вършеха никаква работа. Летеше през сивкава маса на матови ивици. Той тресна левия прозоречен панел, спря регулатора, бързо влезе в шестдесет градусов вираж и надникна надолу. Висотомерът му показваше 650; земята под него беше непрогледно черна… нищо друго освен гористи джунгли — никакви острови не нарушаваха тъмната маса. Отново прекара през мозъка си курса до Марта Брей. Яростно, със съмнения. Беше поддържал скоростта, както и посоките по компаса. Някъде трябваше да се е отклонил, не много, но все пак забележимо. Не беше кой знае какъв пилот — само два пъти преди това бе имал нощни полети; ограничената му летателна правоспособност ги забраняваше — и отклонението или дрейфуването беше проблем в резултат на машината или пилотажа, който можеше да се коригира чрез показанията на таблото, земни ориентири или по радиото.