	А имаше и нещо друго. Идваше от онова, което бе видяла, свита отзад в буса между дребния японец с провиснал ръкав на якето и Масахико: тя бе погледнала през прозореца и бе видяла лицата, докато бусът се тътреше навън. Никое от тях не знаеше, че това прегърбеното там под якето е Рез, но може би някак си го усещаха. И нещо вътре в Чиа я накара да разбере, че тя никога няма да бъде съвсем същата отново. Никога нямаше да се чувства комфортно като лице от тази тълпа. Защото сега тя знаеше, че има пространства, които те никога не бяха виждали или за които дори не бяха мечтали, където откачени или дори скучни неща се случваха, и оттам идваха звездите. И нещо такова я тревожеше сега, щом си помисли за това, че Рез ще дойде да я види. Както и фактът, че той наистина бе на възрастта на майка й.