	„Работата е точно толкова тежка и досадна, колкото ни каза Бърт“ — помисли си Фил. Смесването на хероина с пудрата захар бе лесната част. Сипваха ги в големи метални купи и ги размесваха, докато не се уверяха, че съставките са разпределени по равно. Той си спомни как като дете бе помагал на майка си в правенето на торти. Тогава бе научил неща, които всяко дете забравя веднага щом открие бейзбола. Сега тракането на бъркалката отново вдъхваше живот на спомените. Пътуването в онова минало, когато дори не трябваше да става рано, за да ходи на училище, бе дори приятно. Но това бе лесната част от работата. После идваше отегчителната процедура по разпределянето на сместа на равни порции, пъхането й в найлонови пликчета, запечатването, броенето и подреждането в сандъците. Фил си размени отчаян поглед с Майк, който изпитваше същите чувства. Бърт вероятно бе не по-малко отегчен, но не го показваше. Нещо повече, той бе достатъчно любезен, за да се опитва да ги развеселява. От радиото се носеше музика, а през почивките имаха на разположение онази Ксанта, която бе омаяна от хапчетата, но… покорна. По време на полунощната почивка Фил и Майк бяха положили доста усилия, за да я изтощят. Сега момичето спеше в ъгъла. В четири сутринта щеше да има нова почивка и дотогава всички щяха да бъдат с възстановени сили. Будуването се оказа трудна работа, а освен това Фил се безпокоеше от всичкия този прах, част от който се носеше и във въздуха. Дали го вдишваше? Можеше ли да се дрогира от него? Той си обеща, че ако се наложи отново да върши тази работа, ще си вземе някаква предпазна маска. Идеята да се печелят пари от тази гадост му допадаше, но Фил нямаше никакво желание да се пристрастява към нея. Добре, че Тони и Хенри подготвяха нова лаборатория. Дори да си спестят само отвратителното пътуване, пак бе нещо.