	Един топъл ден следобед Дезбъра се разхождаше по тази тераса, почти загубил надежда и кураж, понеже от няколко седмици напразно търсеше работа и беше готов да се отдаде на тъжни мисли и тютюн. Тук, си рече той, ще бъда сам, защото и той като повечето младежи, които не са нито богати, нито духовити, нито късметлии, предпочиташе не да търси, а да отбягва общуването с други хора. Тъкмо му дойде тази мисъл, очите му се спряха на прозореца на стаята, която гледаше към терасата, и учуден и ядосан забеляза, че там е спуснато копринено перде. Като късмета ми, помисли си Дезбъра; усамотението му беше нарушено, не можеше вече да размишлява и въздиша незабелязан, не можеше вече да търси отдушник на отчаянието си в думи или да се успокоява със сантиментално подсвиркване и в раздразнението си чукна с лулата по парапета прекомерно силно. Тази стара, сладка лула, излъскана и потъмняла от употреба и с основание скъпа на сърцето му, беше направена от кален корен на изтравниче. Ето защо, какво бе огорчението му, когато гърнето се отчупи от мундщука, подскочи грациозно във въздуха, падна и изчезна между люляците в градината!