	Мушнах браунинга в джоба си, взех едното от куфарчетата на Котовски и тъкмо понечих да го последвам по коридора, когато изведнъж ме прониза странното предчувствие, че виждам стаята си за последен път. Спрях се на прага и я огледах внимателно: двата стола, леглото, масичката с течението на „Изида“ от петнайсета година… Господи, помислих си почти развеселен, дори и така да е, нима вече няма да се върна тук? Какво като не знам къде отивам? Та малко ли места съм напускал завинаги?