	Шол сякаш не забелязваше котката. Лапите удряха, раздираха отново и отново, докато цялата му ръка се обля в кръв. Но погледът му продължаваше да се впива в очите на Фон Холден. Нямаше болка, защото не съществуваше нищо друго. Нито котката. Нито уличното движение. Единствено Фон Холден. Искаше пълното му подчинение. Не само в този миг, а до последен дъх.