	Останахме загледани в това арабско укрепление, осветено като празнична палатка в пясъчна пустиня. Вратата към брега все още зееше широко, отвътре долиташе музика от купчината плочи, които падаха върху диска безкрайно. Първо „Люлякови дни“, после „Диана“, подир туй „Колко е сладка“, следващото бе „Чуй моята песен за Нил“, накрая „Езическа любовна песен“. Всеки миг очаквах да се появи Рамон Наваро, да връхлети вътре, да изскочи оттам с разрошени коси и влуден поглед и да хукне към брега.