	Един следобед отидох до стаята, където беше умрял старият свещеник. Беше тъмен дъждовен следобед и нямаше никакъв звук в къщата. През една от керемидите течеше дъжд по пода, прекрасни невинни капки вода играеха по леглата. Някаква далечна лампа от улицата осветяваше гледката. Благодарях за това. Всичко, което желаех бе да ги докосна, прекръстих се, затреперих и зашепнах „О, Любов! О, Любов!“ отново и отново.