	В началото на септември, след почти едногодишен престой в затвора, Тенно и Жданок са преведени (върнати) в същата тази режимка. Едва дошъл на себе си, Тенно тутакси започва да проявява безпокойство — трябва да подготви ново бягство! Но никой в режимката, дори най-убедените и отчаяни бегълци, не откликват на неговите укори, че най-подходящото време за бягане минава, че не бива да се чака със скръстени ръце! (Копаещите са разпределени на три смени по четирима души и нямат нужда от тринадесетия човек.) Тогава Тенно направо им предлага да копаят тунел! Те му отвръщат, че вече са мислили върху това, но фундаментът е много нисък. (Постъпват, естествено, безсърдечно: да гледаш в очите проверения беглец и вяло да клатиш глава, е все едно да забраниш на някое умно, дресирано куче да издирва с душене простреляния дивеч.) Тенно обаче твърде добре познава тези момчета, за да повярва в тяхното масово равнодушие. Не биха могли толкова _задружно_ да се покварят!