	Отвличането на жени в харемите бе твърде объркана и мътна работа. Нараняваше пуританската му чувствителност. Дънфорд смяташе, че Сара Уулкът и глупавият й братовчед сами са си виновни за нещастието всички, които имаха вземане-даване с местните хора, рано или късно съжаляваха за това. Помощник-секретарят смяташе цялата Отоманска империя за варварска страна, а американското посолство — за оазис на здравомислието и пуританското възпитание сред пустиня от носещи тюрбани диваци. Но това бе неговият избор на пост, така или иначе нямаше какво друго да се прави, освен да се посещават чаени партита и да се забавляват временно пребиваващи високопоставени лица, тръгнали за Индия или Далечния Изток, а той беше следващият, когото щяха да изпратят в Европа, ако се представеше достойно. Трябваше да се справи успешно с тази задача. Случаят със Сара Уулкът не трябваше да се изпречва на пътя му към Париж или Виена.