	— Вратата към двора бе отворена. Излязох навън. Имаше светлини. Нещо блестящо. Видях ги как се издигат към небето, как се мушкат в облаците и изчезват. Това е то. Край на историята. Край на един живот, начало на друг. Но не минава и миг, в който да не си представям някаква друга „аз“. „Аз“, която не се е връщала за чантата си. Имам чувството, че тази „аз“ е някъде там, а аз ходя в сянката й.