	Черният еднорог поклати глава, съзнавайки каква почит му се отдава. Абаносовото му тяло проблясваше в здрача, гривата и глезените му просветваха на вятъра като сребро. Той тъпчеше на едно място с козите си крака и махаше лъвска опашка, а движенията му бяха неспокойни сред този застинал пейзаж. Ръбестият му рог прорязваше мрака, леко озарен от вътрешна магическа светлина. Създание с такава грация и прелест като еднорога никога не се бе появявало преди, нито щеше да се появи някога отново.