	— Така ли е? — попита повелителят с тих, но нетърпящ възражение глас. Очите му се спряха на Отрова, която отвърна смело на погледа му. Червенокосият мъж пред нея бе възпламенил отново всичкия онзи гняв, който бе изпитала, когато отнеха сестричката й, и сега тя го използваше като защита срещу страха, заплашващ да я овладее. Намираше се в сърцето на вълшеблената територия, далеч от всяка възможна помощ. Не беше в позиция да предявява изисквания, нито пък можеше да попречи на Ейлтар да постъпи с тях така, както пожелаеше. За първи път Отрова се запита дали онова, което беше сторила, бе наистина мъдро. Навярно Азалия вече беше мъртва и не можеше да се направи нищо по въпроса. Навярно всички опасности, през които бе преминала дотук, бяха напразни. А може би просто бе влязла сама в челюстите на смъртта и никога нямаше да излезе жива оттук. Вълшеблените създания се славеха със своята своенравност и като нищо можеха да й отрежат главата, вместо да й върнат Азалия.