	Когато на следващата сутрин Триша се събуди, вратът й така силно я болеше, че едва успяваше да завърти главата си, но тя не обърна внимание на това. Слънцето огряваше сърповидната полянка, обляна с ранна дневна светлина. Чувстваше се като преродена. Тя си спомняше, че през нощта се беше събуждала, цялата в сърбежи, да уринира; спомняше си как беше отишла до потока и бе наложила кал върху ужилените и изпохапаните места под погледа на луната; спомняше си, че беше заспала, докато Том Гордън стоеше да я пази, обяснявайки й някои от тайните в неговата игра. Тя си спомняше също така, че ужасно се беше изплашила от нещо в гората, но, разбира се, там нямаше нищо, което да я наблюдава — просто халюцинации в ужасната нощ. Това бе всичко.