	Протегна ръка, докосна леко лицето й, доколкото това беше възможно, защото леко трепереше. „Какво, по дяволите ти става?“ — запита се той. „Трепериш?“ Джеймс Бонд никога не трепери. Дошъл беше моментът, когато трябваше да я грабне в прегръдките си и властно да я понесе към леглото, където да я обладае, както Винс Ломбарди побеждава някой футболен отбор, когато на върха на атаката е Джордж Патън. Но въпреки че очакваше този момент на триумф, нещата не бяха такива, каквито си ги представяше. Каквато и да беше и която и да беше Мин, тя му се отдаваше. Държанието й не показваше нищо друго. Тя имаше само това и му го даваше.