	Там имаше някой — от далечния край на коридора, където Непорочна беше посрещнала Шадуел, идваше светлина — вероятно от Светилището. Все така мълчешком Уриел тръгна по коридора. От тялото на Хобарт се подаваха езиците на скрития в него пламък и докосваха ковчезите в стените, наслаждаваха се на тяхната неподвижност, на тишината. По средата на пътя между стълбите и Светилището пътят им беше препречен от едни свещеник, излязъл от напречния коридор. Лицето му беше бяло, като напудрено, а на челото му имаше мръсна синя ивица — някакъв обреден знак.