	Една от трагедиите на българина е тая, че с вървежа на годините ние ставаме все по-нищожни. Ние не зреем, а креем. Стареем, без да растем. И когато дойде възрастта, която в чужбина се сочи като един лъчезарен връх на тържествено шествие все по-нагоре, възрастта, с която там почват за таланта нови, едно от друго по-бляскави завоевания — за нашия талант, като го разгледаш по-отблизо, можеш да кажеш, в най-щастливия случай, само едно: — Тиха лудост в пълен разцвет!