	Напред, към тъмния ъгъл на стихващата зала. Пред залостената врата — накъде води тя, какво са стъкмили стопаните на замъка, какви удобства предоставят на важните си гости? Каквото и да има зад нея — яка е, не може я издъниш с рамо, да я отвориш с ръце, да я насечеш с меч. Дебели дъски, скрепени уж за красота с железен обков. Но защо върху дървото личат стари драскотини, а металът носи следи от удари — сякаш вече някой преди е стоял пред тази врата, блъскал я е в безсилен гняв, хабил е в нея острието на меча си…