	У дома, у дома, у дома, у дома исках да си ида и се озовах пред ДОМА. Вървях през мрака, но не по пътя за града, а натам, откъдето идваше бръмченето на трактора. Стигнах до нещо като село, което ми се стори, че съм увиждал и прежде, но сигурно защото всички села си похожат, особено в тъмното. Здес бяха къщите, а там кабака и точно в края на селото имаше маленкий домик, сам-саменичък, а на портата светеше името му. ДОМ, пишеше там. Бях цял подгизнал от ледения дожд, та платята ми не бяха вече последна мода, ами направо жалки и окаяни, а буйната ми гордост беше мокра и сплъстена по цялата ми голова и бях сигурен, че по лицото ми имаше рани и синини, а няколко зуби чут-чут се клатеха, като ги бутнех с език. Болеше ме цялото тяло и бях много жаден, поетому отварях рот към холодния дожд, а стомахът ми, братлета, през цялото време ръмжеше тррррррррр, потому що не беше получавал пишча от сутринта, пък и тогава не очен много.