	Всяко щракване на ножицата го караше отново и отново да осъзнае явното, неизбежното, потвърденото от тежкото му дишане и потта, избила на челото му. Колкото и да се стараеше — не фанатично, но все пак усърдно — да запази сравнително добрата си физическа форма, вече беше на петдесет и тялото му знаеше това. Освен това имаше за какво да мисли, макар и не през цялото време, а с всеки сантиметър, с който напредваше, трябваше да прогони всяка мисъл от главата си. Ставаше дума за Мари и децата — за _семейството_ му, нямаше нещо, което да не може да направи, стига да го желаеше. Дейвид Уеб беше изчезнал от душата му — останал бе само хищникът Джейсън Борн.