	Това, което беше казал дон Хуан, ме хвърли в състояние на страшен смут, но той, изглежда, съвсем не се вълнуваше от настъпилата в душата ми бъркотия. Продължаваше да налива масло в огъня с това, което той наричаше „непростимото престъпление“ на случайните ясновидци, което ни кара да фокусираме нашата незаменима енергия върху нещо, което няма никаква сила и власт да направи каквото и да е. Колкото повече говореше той, толкова повече се дразнех аз. Когато се ядосах така, че щях да му закрещя, дон Хуан ме премести в още по-дълбоко състояние на повишено съзнание. Удари ме отдясно, между бедрената кост и подребрената кухина. Този удар ме запрати да се рея в някаква лъчиста светлина, някакъв прозирен извор на най-спокойна и прелестна красота. Тази светлина беше рай, един оазис в мрака около мен.