	Докато там, на поляната, се е водил бой, в падинката, сред сплетените хвойни, сигурно се е била разположила санитарна рота. Тук са донасяли ранените и са ги полагали върху възглавници от хвойна. Така и лежаха те сега на редици под сянката на храстите, полузатрупани и съвсем засипани със сняг. Още от пръв поглед, ставаше ясно, че не бяха умрели от раните си. Някой с ловки удари на нож бе прерязал гърлата на всички и те лежаха в еднакви пози, отметнали глави назад, сякаш се мъчеха да погледнат какво става зад тях. Още тука се разкриваше тайната на страшната картина. Под един бор, близо до затрупаното със сняг тяло на червеноармеец, сложила главата му на коленете си, седеше до кръста в снега сестра, мъничка, крехка девойка с ушанка* на глава, завързана под брадата с лентички. Между плешките й стърчеше дръжката на нож, политурата на който лъщеше. А наблизо, вчепкали се един друг за гърлата, в последна смъртна схватка бяха застинали германец с черен мундир от SS войски и червеноармеец с глава, забинтована с окървавен бинт. Алексей веднага разбра, че тоя с черните дрехи бе довършил ранените с ножа си, заклал бе сестрата и тук бе хванат от недоубития от него човек, който бе вложил всичките сили на угасващия си живот в пръстите си, стиснали гърлото на врага.