	По-късно никой не можеше да си спомни какво точно се беше случило след това. Вцепенени, съсипаните членове на групата тръгнаха бързо през тунела, като носеха двамата ранени и изпаднали в безсъзнание мъже. Времето се влачеше мъчително бавно. После изведнъж се озоваха навън, заслепени от ярката светлина на следобедното слънце. Намираха се на ръба на една опасно отвесна скала. Вдясно от тях Драконовият ръб се виеше надолу съм откритата хълмиста местност. Изведнъж цялата планина започна да тътне заплашително и да се разтърсва на кратки интервали. Аланон рязко ги изкомандва да тръгнат надолу по тясната пътека. Балинор поведе колоната с все още неподвижното тяло на Хендъл на гръб. Мениън Лий тръгна на няколко крачки след него. Дюрън и Дейъл ги последваха с Флик на ръце. Зад тях беше Ший и накрая Аланон. Зловещото боботене продължаваше да се носи някъде от дълбините на планината. Малката група тръгна бавно надолу. Тясната пътека криволичеше сред надвиснали скали и на места почти изчезваше, така че мъжете бяха принудени да се притискат към скалата, за да не загубят равновесие. Името Драконов ръб беше много подходящо. За успешното преодоляване на безкрайните извивки и завои на пътеката бяха необходими ловкост и съсредоточаване на вниманието, а подновяващите се трусове правеха задача т два пъти по-опасна.