	Когато най-после излязоха от пещерата и видяха дневната светлина, всички до един бяха капнали. Като че ли до този момент се бяха държали и изведнъж силите ги напускаха. Имаха чувството, че не са в състояние да направят и крачка повече, но изведнъж ги стресна викът на Уил: — Еретрия! Слънцето… И той се строполи на земята.