	Ирни Танерн. Осемнайсет мили днес, изток-североизток по компаса, на ски. След един час теглене се измъкнахме от зъберите и пукнатините. И двамата се впрегнахме, като отначало аз вървях по-напред със сондата, но нямаше вече нужда да се сондира: фирнът е дебел около две стъпки, над здрав лед, а над фирна — няколко инча твърд нов сняг от последния валеж, с добра повърхност. Нито ние, нито шейната затъвахме; шейната вървеше толкова леко, че трудно можеше да се повярва, че все още мъкнем по около сто фунта на човек. Следобед се редувахме в тегленето, защото става лесно по такава отлична повърхност. Жалко, че трудното изкачване по стръмнини и скали беше все с тежък товар. Сега ни е леко. Много леко; усещам се, че мисля твърде често за храна. Ние ядем, казва Ай, неосезаемо. Цял ден се движихме леко и бързо по ледената равнина, еднообразно бяла под сивосиньото небе, нарушавана само от няколкото черни върха, намиращи се в момента далеч зад нас, и от един тъмен облак — диханието на Дръмнър — зад тях. Нищо друго; само забуленото слънце и ледът.