	Те последваха котката надолу по хълма. Отрова си даде сметка, че Андерсен изобщо не бързаше — спираше се тук-там, за да подуши някое екзотично цвете, или пък се хвърляше подир необикновените насекоми, подскачащи сред храстите. Девойката се наслаждаваше на горещия ден, запленена от красотата на пейзажа. Тук всичко изглеждаше някак си по-ярко и живо, а сетивата й бяха много по-изострени, отколкото в Чайкино. Усещаше шумоленето на тревата и различаваше от доста голямо разстояние как се движат листата на дърветата, сякаш въздухът бе толкова чист и прозрачен, че всичко се виждаше като на длан.