	Същото се отнася и за пространството. Докато не приложим представите за пространство и време към възприятията, които получаваме, светът е непознаваем, просто една калейдоскопична смесица от цветове и форми, и звуци, и миризми, и болка, и вкусови усещания без смисъл. Ние чувствуваме предметите по определен начин поради това, че прилагаме априорни интуиции, като пространство и време, но не създаваме тези предмети в съзнанието си, както биха поддържали чистите философи идеалисти. Категориите пространство и време се прилагат към данните заедно с получаването им от предмета, който ги поражда. Априорните концепции се пораждат в човешката същност; те нито са причинени от възприемания предмет, нито пък го създават, а осигуряват нещо като екранираща функция за сетивните данни, които ще възприемем. Когато очите ни се затварят например, сетивните ни данни ни съобщават, че светът е изчезнал. Но тези данни се екранизират и никога няма да стигнат до съзнанието ни, защото имаме в него априорна представа, че светът съществува непрекъснато. Това, което приемаме за реалност, е един непрекъснат синтез на елементи от установена йерархия на априорни представи и постоянно променящи се данни от сетивата.