	Старите спомени извикаха по-нови и той се видя като Аланон, който водеше Коглин надолу из коридорите на Паранор, когато Друидската крепост бе все още заключена, на границата между два свята, когато магията още я държеше скрита в отвъдното. Спомни си как Коглин бе изпълнен със страх и решителност и тези чувства отразяваха отново конфликта вътре в самия него. Коглин разбираше неговите вътрешни противоречия. Той се бе опитал да помогне на Уокър да се научи да уравновесява тези противоречия. Човек и Друид — двете страни в него, щяха да бъдат винаги в постоянна борба, изискванията и потребностите на всяка страна щяха постоянно да си противоречат. Това никога нямаше да се промени. То бе залогът, който трябваше да плати от момента, когато се съгласи да приеме родовия завет. Последният от старите Друиди или първият от новите — кой беше той? И двата, помисли си. И си помисли също, че може би така е било и с Аланон, с Бремен, с Галафайл и всички останали.