	Не след дълго се разнесе апетитен мирис. Габи се облегна назад и вкуси очакването, по-щастлива от когато и да било от доста време насам. Спомените я върнаха назад, когато двете с Чироко деляха скромната си трапеза, опърпани, целите в рани, без да знаят дали ще преживеят още един ден — и тогава бяха по-близки от всякога. Сега сладостта на тези спомени нагарчаше, но тя бе живяла достатъчно дълго, за да е наясно, че човек трябва да пази добрите спомени, за да оцелее. Нямаше желание да си блъска ума над всички неща, които се бяха объркали от онзи далечен ден досега, или да се притеснява за Чироко, която, захвърлена в палатката си, кроеше планове как да се докопа до алкохола в дисагите на Псалтерий. Вместо това предпочете да вдишва този божествен аромат на готвено, да се вслушва в успокоителния шепот на дъжда, примесен с песните на Титанидите, и да се наслаждава на повея на дългоочаквания хладен бриз от изток.