	— Чухте ли я, отче? Кой казва, че романтичните героини са изчезнали? — Тя си повя с ветрилото, като гледаше разсеяно ожулените кокалчета на Кварт. — Но само младите са обезпокоявани от духове. Наистина, с времето призраците се умножават, но все по-малко те притесняват — болката се превръща в меланхолия. Моята сега е съвсем слаба. — Тя посочи към мавританските арки на двора, фонтана и изгряващата луна. — Те вече не ми причиняват мъка. — После се обърна към дъщеря си. — Само ти го правиш. Мъничко.