	— Не… не можах. Не се приближих до нея… не се опитах да я развържа… Просто стоях близо до колата, после… напълно превъртях. Гневът и яростта ми трупани през всичките тия години, през които се мъчех да оправя нещата, взеха надмощие… Изкрещях й, че въобще не ме интересува какво са й направили преди десет години… Казах й, че ще я оставя там и нека часовоите или военните полицаи я намерят, или пък първият взвод, който дойде за стрелба на полигона, или който и да е, и че целият свят може да я види гола, и че това въобще не ме интересува, и… — Той спря по средата на изречението и погледна към пода, а после продължи: — Казах й, че не може да ме нарани повече и тогава тя започна да крещи ония Ницшеански глупости: _„Това, което те наранява, ме прави по-силна, това, което не ме унищожава, ме прави по-силна“_ и така нататък. Казах й, че единствената власт, която има върху мен, е чинът ми и положението ми, и че си подавам оставката, и че е унищожила всички чувства, които съм изпитвал към нея, и че ми го е върнала тъпкано и вече не съм й длъжник.