	Първите часове на дългото очакване не се сториха на Харка най-тежките. Той беше мислил само за баща си, най-напред не за баща си, както го видя при последната им среша застанал пред него, а за бащата от годините на целия му млад живот, за бащата, който винаги беше за него опора и закрила, учител и пример за подражание, откакто той можеше да се държи на краката си и да мисли самостоятелно. После мислено се пренесе в Общия съвет и говори в защита на баща си. Колко много добри доводи можеше да приведе той за невинността на баща си във всяко отношение! И той си представяше, че Съветът ще му даде право, ала колкото по-дълго се проточваше истинският съвет и колкото повече се приближаваше истинското му решение, толкова по-силно избледняваха въображаемите му картини.