	Бащините думи долитаха до ушите на Шантал все по-тихо, все по-глухо. Той се взираше в бледото лице със спуснати клепачи, опряно на рамото му, и безпокойството му растеше. Това беше лице на млада жена, а не на невинно момиче. Сините кръгове под очите и горчивата гънка в ъглите на устата говореха за изтощение и болка. Какво се бе случило, та неукротимата, самоуверена Шантал се бе превърнала в една изтощена и изтормозена жена? За него имаше едно-едничко обяснение.