	Той застива така — видиотен, невярващ. Мухата е кацнала на прозореца. И тя като него е застинала неподвижна. Едва-едва помръдва леко крачета. Не, това не е плод на _неговото въображение_. Мухата е по-голяма. _По-голяма!_ Господи! _Наистина е по-голяма!_ Не, това не е муха!… Какво е… какво е тогава _това нещо_? Той мъчително се опитва да преглътне слюнката си. Не успява! Дави се, повръща върху яката…