	И ето че един прекрасен ден Пелей минава по морския бряг. Вижда как от морето изплува Тетида, заговаря я, хваща я за ръцете и я притегля към себе си. За да се измъкне, тя започва да си мени формата. Но Пелей е предупреден: за да се справи с такива метаморфозиращи вълнообразни божества, единственото средство е да ги затвори в неразкъсваща се хватка, да ги обгърне. Трябва да заключи богинята в обръча на ръцете си, здраво хванал длани една за друга, в каквито и форми тя да се излива — глиган, могъщ лъв, пламтящ огън, вода — и да не пуска, каквото и да става. Тогава победеното божество ще се откаже да изрежда пълния регистър от форми, с които разполага, който не е безкраен. Когато измине целия цикъл на превъплъщения, тя се възвръща в първоначалната си, автентична форма на млада красива богиня: тя е победена. Последната форма, която приема Тетида, за да се освободи от прегръдката, която я стяга, е на сепия. Оттогава нататък ивицата земя, вдадена в морето, на която се е развихрила предбрачната борба на Пелей и Тетида, се нарича нос Сепия. Защо сепия? Защото в момента, в който някой се опитва да я хване, когато я заплашва някое морско същество, сепията има обичая да пуска във водата черно мастило, което я скрива напълно, така че тя изчезва, сякаш потопена в мрак, създаден и разпръснат от самата нея. Това е последният коз на Тетида, тя трябва като сепия да хвърли мастилото си. Обвит от тази всеобхватна чернилка, Пелей стиска здраво, не изпуска хватката, и в крайна сметка Тетида отстъпва. Сватбата ще се състои. Тя се извършва на върха на Пелион. Това не е само планина, доближаваща богове и хора, обединяваща ги в неравностоен обмен. Това, което боговете изпращат на Пелей чрез привилегията да се ожени за богиня, са всички рискове, които този брак би представлявал за безсмъртните и които те не искат да поемат, които те трябва по някакъв начин да пробутат в света на хората. Всички богове се събират, слизат от Олимп, от етера, до върха на Пелион. И там се празнува сватбата.