	Йосарян бързо протегна ръка да хване мъчителя си за гърлото, но непознатият се изплъзна без усилие и със злобен смях изчезна в коридора. Йосарян лежеше разтреперан, с тупащ пулс, плувнал в ледена пот. Питаше се кой е този негов приятел. В болницата беше тъмно и съвсем тихо. Нямаше часовник да види колко е часът. Беше напълно буден и знаеше, че е пленник на една от онези безсънни нощи, които за прикованите на легло траят цяла вечност, преди да се стопят в зората. Някакъв пулсиращ студ пълзеше нагоре по краката му. Беше му студено и той си спомни за Сноуден, който не му беше приятел, а обикновен познат. Бе тежко ранен и замръзваше в локвата от остра, жълта слънчева светлина, която падаше на лицето му през страничното прозорче, когато Йосарян изпълзя над бомбовместилището, за да стигне до него в задната кабина на самолета, след като Добз му бе викнал умолително по микрофона да помогне на стрелеца: „Моля, помогни на стрелеца.“ Стомахът му се обърна, когато очите му зърнаха зловещата гледка; бе погнусен до крайност и преди да влезе, изплашено спря за няколко секунди, свит на топка и опрял ръце и колене на пода в тесния проход над бомбовместилището, точно до запечатаната кутия от велпапе, в която се намираха превързочните материали. Сноуден лежеше по гръб на пода с изпънати крака, тежко натоварен със защитния си костюм, шлема, парашута и спасителната риза. Близо до него на пода лежеше в несвяст дребничкият заден стрелец. Раната, която Йосарян видя, беше от външната страна на бедрото на Сноуден и изглеждаше широка и дълбока като футболна топка. Не можеше да се разбере къде свършват нишките на пропития му с кръв комбинезон и къде започва разкъсаната плът.