	Като разбра, че викингите наброяват два пълни корабни екипажа, отново се постресна — не можеше да реши дали да приеме този факт като чудесна вест или като бедствие. Упорито зачеса брадата си и поиска мнението на свещениците, придворните и дворцовите си сановници. Накрая решиха да позволят на викингите да лагеруват в околностите на града, но да не ги пускат вътре, а охраната на градските стени да се подсили. Във всички църкви щяха да обявят, че тълпите от езичници са се стекли в Лондон, защото търсят кръщение и напътствия за душата, та щом чуят това, жителите му да възхвалят бога и краля и да им благодарят, че са предизвикали подобно чудо. Кралят каза, че на следващата сутрин, след като е имал няколко часа да си почине и се отпусне от напрежението през последните две седмици, ще изслушат посланиците; те могат да доведат със себе си и вождовете, които искат да покръстят.