	Червеното лице на мистър Ейблуайт сега стана синьо. Той едва си поемаше дъх. Гледаше ту към Рейчъл, ту към мистър Бреф с такъв изблик на ярост, сякаш не знаеше кого да нападне най-напред. Жена му, която досега най-безучастно си вееше с ветрилото, се поизплаши и се опита — съвсем безрезултатно — да го успокои. По време на целия този мъчителен разговор неведнъж ме обхващаше желанието да се намеся и да кажа няколко проникновени думи, но аз се бях въздържала от страх пред възможните последствия — страх, недостоен за една християнка и англичанка, която се стреми не към това, което е само благоразумно, а към това, което е нравствено и справедливо. Виждайки докъде стигнаха работите, аз станах, абстрахирайки се от всякакви съображения за благоприличие. Ако бях се спряла да разглеждам собствените си, смирено намислени доводи, може би щях да се разколебая. Но печалният семеен разрив, на който бях свидетелка, беше по най-чуден и прекрасен начин предвиден в кореспонденцията на мис Джейн-Ана Стампър — писмо хиляда и първо — на тема: „Семейният мир“. Аз излязох от скромния си ъгъл и разтворих ценната книжка.