	Нощта мина спокойно и макар че в южната част на небето се струпаха много облаци, утрото беше хубаво. По нареждане на Стас веднага след закуската Кали и Меа се заеха с брането на пъпеши, акациеви шушулки, зелени листа, трева и всякаква друга храна за слона, която след това складираха край брега на падината. Тъй като Нели непременно искаше лично да храни своя нов приятел, Стас отсече от една млада разклонена смоковница нещо като вила за по-лесно събаряне на храната в клисурата. Слонът ревеше от сутринта, напомняйки, изглежда, за храна, а когато забеляза на брега същото бяло същество, което го бе нахранило вчера, посрещна го с радостно гъргорене и веднага протегна хобота си към него. На утринната светлина той се стори на децата още по-голям от вчера. Беше много слаб, но вече изглеждаше по-бодър и почти весело обръщаше към Нели малките си бистри очи. Нели дори твърдеше, че предните му крака са надебелели за една нощ и започна да събаря с такова желание храната, че Стас трябваше да я възпира, а накрая, когато беше прекалено запъхтяна, да я смени в работата. И двамата се развличаха чудесно и особено ги забавляваха „гримасите“ на слона. Отначало той ядеше всичко, каквото му попаднеше под краката, но скоро, утолил глада си, започна да подбира. Като попаднеше на някое растение, което по не му харесваше, той го отупваше о предните си крака, след това го хвърляше с хобота нагоре, сякаш искаше да каже: „Изяжте вие този деликатес.“ Най-сетне, като се наяде и се напи, той с явно удоволствие започна да си вее за хлад с огромните си уши.