	Дълго се стара никой да не разбере, че здравият тил не е никакъв здрав тил. Дълго всички трябваше да мислят, че е щастлива. Това вече беше и въпрос на някаква особена женска гордост, в която криеш неуспеха дотогава, докато е възможно да се скрие… Жулиета раздаваше своите съчетания, своите музики, както се раздават бойни доспехи. На Нешка Робева — „Танц със саби“, само че не с лента, а с въже. На Мария Гигова — всички лирични части. На Румяна Стефанова — музиката на Де Файа за обръча. На всяка по нещо. Всичко! Така, че да не остане никакво съмнение, че се е посветила изцяло на тях. Подаряваше наистина като бойни доспехи най-свидното, събираното, скътаното, търсеното през годините. И вече с нова, отприщена енергия прибавяше ново и ново. Това беше наистина някаква ненаситна енергия на създаването. Така, че да заглуши болката от отказването от една мечта. Искаше да убеди преди всичко себе си, че не е сгрешила, че истинското й поприще е треньорската дейност. Наистина не беше сгрешила. В това, не! Втурна се да създава нови образци на гимнастиката. Ако за себе си жадно натрупваше всичко, което й се стореше ефектно, рисковано, силно, за тях започна много внимателно да търси, много прецизно да пресява. Така постепенно се зараждаше идеята да създаде три типа гимнастички. Съвсем различни. Изненадващо неповторими. Работеше с шест, но мислеше преди всичко за трите. Смятах, че вече е минала във фазата, когато не бива да се пилее с много, че трябва да съсредоточи усилията си върху трите.