	След това той се обърна и изчезна сред скалите, стопявайки се като една от сенките на нощта. Морган стоеше до Мати Ро и гледаше подире му. Почти не му се вярваше, че наистина си отива. Нощта бе тиха и прохладна, безмълвна и изпълнена със спомени, които се тълпяха като бързо изречени думи. Всичко приличаше на сън, който можеше да свърши само с едно отваряне на очите.