	Показвам наляво и надясно снимката от скенера, превъзнасям се, когато малкото човече ме ритне, досаждам на хората с плановете си да го кърмя… накратко, обсебена съм, Отново изчитам книгите за бъдещите майки. Как съм могла да мисля за бебето като за извънземно? Наистина главата му още е възголяма, но определено прилича на дете. Притискам книгата до корема си, опитвам се да си представя мъничкото същество, сгушено в мен. Пръстчетата на ръцете и краката му са миниатюрни, има очички, уста, уши и нос. Върхът е. Как съм пропуснала да прочета, че от петнайсетата седмица започва да смуче палеца си? Възхитително, нали? Не ме стряска дори фактът, че теглото му е около 200 грама, „но ще се увеличи повече от петнайсет пъти, докато настъпи моментът на раждането“. Питах се защо да живееш, ако не можеш да обикаляш баровете и бутиците; отговорът е елементарен — чудото, което нося в себе си, е самият живот. То замести работата ми, посещенията във фитнесзадата, приятелките ми. Абсолютно всичко. Вярно е, че най-симпатичното нещо на света са сладките мънички чорапки, които се предлагат в специализираните магазини. Не съм виждала нищо по-прекрасно от бебешките ръчички (всички бебета са хубави, но моето несъмнено ще бъде най-хубавото).