	Звукът на това „аз“ и последвалото го „мен“, идещи от сънуваните устни на Халум, пронизаха душата ми като дъжд от ръждиви остриета и сътресението от факта, че съм чул подобни неприличия произнесени с нежен глас едва не ме събуди. Казвам ви го, за да ми повярвате, че все още не съм привикнал напълно с новите си разбирания и че навиците заложени в детството продължават да властват над далечните ъгълчета на душата ми. В съня ние разкриваме своята истинска същност и реакцията ми към думите, които бях поставил (а кой друг?) в устата на сънуваната Халум ми разкриваха много за най-съкровените ми мисли. Онова, което последва бе не по-малко красноречиво. Халум плъзна ръце по голото ми тяло, за да ме накара да се пробудя и накрая спря нежната си длан на вдървения атрибут на моя пол. В същия миг сърцето ми заблъска лудо, семето ми бликна навън и земята под краката ми се разтресе, сякаш Низините щяха да се разтворят. Халум нададе уплашен вик. Протегнах ръка към нея, но тя бе започнала да губи очертания и да става нереална и в последвалите ужасни конвулсии на цялата планета я изгубих напълно от погледа си. Имаше толкова много неща, които жадувах да й кажа, за толкова много неща да я попитам. Събудих се, преминавайки през всички нива на съня. Отворих очи и видях, че лежа сам в колибата, влажен и лепкав от потеклата в краката ми течност и засрамен от престъпните мисли, които ме бяха споходили в нощта.