	Мисълта за това ме накара да побеснея. Единият ми пистолет лежеше в шкафа на полицейското управление, но другият сигурно все още се криеше някъде, ако междувременно момчето от асансьора не го бе вече изхвърлило. Усещането, че под мишницата си нямах оръжие, ме караше да се чувствам опустошен. Законът на Съливан? По дяволите, трябваше да рискувам. Безобидният гражданин можеше и да забрави, че по улицата се разхождат копелета, които са готови да убиват всеки момент, но аз не можех да си го позволя. Един от тези побеснели убийци ме търсеше под дърво и камък.