	Напусна великолепната зала на Клута веднага щом му се удаде удобна възможност, пък и останалите едва ли очакваха от него да се застои на пиршеството. И без това появата му тази вечер бе посрещната с учудено повдигнати вежди, явно всички бяха научили за „трагедията“ на баржата. На път за палатката си припомни с наслада писъците на Палайла, докато подпалваше първо завивките, а после и прекрасните й букли. Косата й пламна като суха есенна трева… Рьолстра съжаляваше, че стаята твърде бързо се изпълни със задушлив пушек, който го бе принудил да излезе — с удоволствие щеше да погледа как цвърчи и се пържи плътта на любимата му наложница.