	Но най-много от всички страдаше Крок. Още от самото начало на похода той се смяташе за късметлия и за герой — а сега виждаше как щастието му с всеки изминал час се руши. Наблюдаваше как хвърлят от борда на кораба, който доскоро бе негов, телата на убитите му другари и каза: