	— Ама не! — пак заразмахва ръце той. — Никой не ви кара да пишете нищо! Само ще им потвърдите това, което ми казахте, нищо повече. И недейте им казва, че се борите срещу съветската власт! — Той вече се смееше, вече завършваше с една от любимите си шеги. А излезе следното. Върхушката на съюза възприела писмото ми като „удар под кръста“ (правилата нали са в техни ръце, те го знаят) и витиите призовавали „да се отвърне на удара с удар“. Но бързо отслабвала и тяхната решимост, и решимостта на ония горе: поради това че ме подкрепиха сто писатели, а най-вече — поради начина, по който се разнасяше звънът из чужбина (нищо подобно не бяха очаквали!). А Твардовски проявил неприсъща за него чевръстина и дипломатически натиск. Той и на Шауро (вместо на Поликарпов, отдел „Култура“) сколасал да каже: „Кого смятате за първи руски писател? Михаил Александрович (По всяка вероятност — М. А. Шолохов. — Бел. пр.) ли? Грешите!“, и да вразуми секретариата на съюза, че така не бива, че е неизгодно и за самите тях: като давят мен, ще удавят и себе си. И ги убедил да съставят проект за съвсем друго комюнике: да потвърдят безупречната ми служба през войната; да признаят някои неща в писмото ми за заслужаващи разглеждане; и „сурово“ да ме порицаят за „сензационния“ начин на действие. И тъй като никой в секретариата не можал да предложи нищо по-умно, а това им изглеждало доста спасително, а да си траят повече им се струвало невъзможно (с оглед на международните пътувания и на въпросите), скланяли да изпратят горе тъкмо такъв вариант на решението. И аз тъкмо в такъв момент не помогнах на Твардовски с появяването си, не му дадох да завърши една от най-добрите си операции!… (Впрочем тя все едно нямаше да бьде завършена: началствата бяха заети със скандалното поражение на арабите, а повече от един проблем наведнъж главите им не побират.)