	— Ммм-да — промърмори Ида и закачи етикетите на сакото и панталоните. „Костюмът изглежда скъп“ — реши тя и го сложи във второто отделение. Погледна големия часовник на стената. Десет и три минути. „Боже Господи — помисли си, — този ще е най-дългият ден в живота ми“. Тя можеше да се досети, че хотелите ще са препълнени и някой трябваше да се погрижи за мръсните дрехи. При цените, за които Макс настояваше, само защото това било Аспен и се намираха хора да ги плащат, щеше да излезе по-евтино, ако отидеш да си купиш нови дрехи, отколкото да пратиш старите за няколко завъртания в пералнята с химикали.