	— Нали знаеш какво съм си мислила винаги? — продължи тайнствено мис Кимбъл. — Казах ти едно време, като си тръгвахме оттам. Разправяха, че е избягала с някой, ама така казват всички, като пречукат жените си. Можеш да бъдеш сигурен, че е убита. Тогава ти го казах и на теб, и на Еди, но тя не щеше и да чуе за такова нещо. Еди нямаше въображение, ама никакво. Ами дрехите, дето уж била взела? Че нали не бяха каквито трябва, сещаш ли се? Липсваха една чанта и един куфар и достатъчно дрехи, за да се напълнят, ама не тия, дето би ги взела мадам. И тогава казах на Еди: „Само майорът я е убил и я е заровил в избата“. Само че не е било в избата, защото тази Леони, бавачката-швейцарка, е видяла нещо през прозореца. Дойде с мен на кино. Нищо, че трябваше да стои при детето и да не излиза никъде. Това дете не се будеше никога, какво миличко беше, като спеше в креватчето! „И мадам никога вечер не се качва в детската стая — казах й още. — Никой няма да разбере, че си излизала.“ И дойде с мен. А като се върнахме беше станала суматохата. Майорът болен и спи в другата стая, докторът дошъл и го наглежда. Тогава и попита за дрехите и всичко си беше нормално в началото. Помислих си, че е избягала с онова приятелче, дето толкова си падаше по него, а той беше женен, та Еди се молеше да не се забъркаме в някой развод… Как му беше името? Не помня. Май започваше с „М“… или с „Р“? Няма ми я паметта вече.