	Първо свалиха ленената й рокля, която носеше в училището на писарите, и я хвърлиха в огъня; Деорис остана гола, трепереща от студ, стъпила боса върху плочите. Съгласно изискванията на ритуала цареше пълно мълчание. Лицето на майка Изоуда беше толкова строго, че не успокояваше нито една от двете сестри. Домарис разплете тежките коси на сестра си, а старата жрица ги отряза и хвърли и тежките тъмни къдрици а пламъците. Деорис се почувства унизена и едва преглътна сълзите си, докато ги гледаше как горят, но не пророни нито дума — беше недопустимо да се плаче по време на такава церемония. Докато майка Изоуда изпълняваше протяжния ритуал на пречистването и обличаше ниско подстриганата и премръзнала Деорис в одеждите на жрица от най-нисък ранг, Домарис ги наблюдаваше със светнали от радост очи. Тя не съжаляваше ни най-малко, че Деорис си е избрала път, по-различен от нейния — всички тези пътища бяха част от света, в който бяха родени двете сестри, и й се струваше дори редно това, че Деорис предпочете пряката служба на хората пред нейните езотерични търсения на нейната светлина. Очите й преливаха от радостни сълзи, докато гледаше как обличат сестра й в простите дрехи на ученичка в храма; беше горда като майка с порасналото си дете, но й бе спестена майчината скръб, че детето се откъсва от нея.