	След седмата безсънна нощ Петър реши да се срещне с нея… Ваня бе приятеля, когото никога не бе имал… или когото бе изгубил отдавна. Тя бе острова, на който Дейн не можеше да го достигне, тя бе бомбата, срутваща стената между него и миналото,… _добрите стари времена_ на … Когато Дейн не бе обсебила живота му, превръщайки го в част от своя… Говорейки с Ваня, той се потапяше в свят, отдавна изгубен за него — сън от музика, цветен и пълен със звуци, където нямаше значение кой си, от къде си, как си облечен, какво мислиш — всичко бе засенчено и някак облагородено от _боговете на музиката_. Чувстваше се малък, незначителен, изостанал… Та тя отговаряше на всичките му въпроси с цитат на някой _бог_ или с част от текст на песен. Тя беше невероятна! — едно от малкото момичета, което го караше да си представя не как докосва най-интимните й места, а как танцува с нея под звуците на любимата им музика. Не го интересуваше как изглежда или се облича Ваня. Той й се възхищаваше… И въпреки това чувстваше, че е влюбен в нея, макар и сам да не можеше да си обясни (поради липса на опит, може би) как може да се чувства така без да я е виждал…