	— Не е етично — оплакваше се административният директор. Огледа групата, присъстваща на обичайното сутрешно съвещание на „Апийл Артс Лимитид“. — Четири пъти се опитвах да убедя тази жена да ни открие сметка. Всеки път отговорът бе един и същ. Тя нямала намерение да работи мащабно, масовият пазар не я интересувал, зависело от лични препоръки. Казах й, че един ден ще бъде принудена да разшири дейността си и ние чудесно можем да й организираме кампания и че имаме мрежа от хора на различни нива, които ще й предоставят за нас отлични препоръки. Предложих й да пробва най-добрите ни услуги на номинална стойност. А тя каза: не, благодаря. Имала цялата клиентела, която е в състояние да обслужи. Изложих й същността на „разширявай или умри“. И пак — не. А сега! Кой я е хванал? Кой държи сметките й! По дяволите, държи ли казах? Само по-гледнете днешните вестници. И всичко това е без-платно! — Е, ама който го е направил, я е хвърлил направо в… ъъъ… калта — продължи административният директор. — Не е почеркът на нито един от хората, които познавам. Каква касапница! Бих казал, че е аматьор.