	Той я прегърна и тя пусна двете яребици на земята, обвивайки ръце около гърба му. Устните им се сляха. Беше минало доста време, откакто я бе прегръщал така за последен път — да, наистина доста време. Отдавна не бяха оставали сами на открито, в компанията единствено на конете, които пасяха разсеяно, и Вълчо, който се опитваше да завре любопитния си нос във всеки храст и дупка в земята.