	Във Вашингтон вече беше късно и Адлер отново беше останал да работи в кабинета си. Постът на държавен секретар му отнемаше много време, а напоследък повече от обикновено. Беше свикнал да работи по четиринайсет часа на ден. В момента четеше получените доклади и чакаше ново съобщение от Пекин. На бюрото му се намираше секретният телефон STU-6. Това беше свръхмодерно кодиращо устройство, монтирано в дигитален телефон, производство на Ай Ти Ти. То беше свързано с комуникационен сателитен канал и въпреки че сигналът му се разнасяше из целия свят от комуникационния сателит на Министерството на отбраната, обикновеният слушател можеше да чуе само шума от статично електричество като шуртене на вода от кран в банята. Имаше произволна 521-битова кодираща система, която най-добрите компютри във Форт Мийд можеха да пробият след няколко дни упорити усилия. Системата беше наистина много сигурна. Сега специалистите се опитваха да направят така, че кодиращата система „Тапданс“ да се свърже със STU, за да стане напълно непробиваема, но проблемът се оказа труден поради технически причини, които никой не беше обяснил на държавния секретар, а и той не държеше много на това. Беше дипломат, а не математик.