	Те спряха да пренощуват, изложени на поройния дъжд, сгушени в прогизналите си наметала, под невзрачния навес на очукан и съсипан от прищевките на годишните сезони дъб. Гола и пуста, равнината се простираше додето очите им виждаха. Над главите им кънтяха гръмотевици, а яркото проблясване на светкавиците разкриваше вкочанената плът на Раб. Нямаше никакъв живот, нито в пукнатините на изсъхналата почва, нито върху голата повърхност на земята. Единствените живи същества бяха те. Можеха да продължат да яздят на изток през нощта до зазоряване и да прекосят Анар преди да спрат за почивка. Друидът обаче забеляза, че планинецът и девойката от Вейл са изтощени и реши, че е по-добре да не ги пресилва.