	Реакцията най-сетне дойде и коленете му омекнаха. Нисък зид покрай стената на някаква къща край улицата му се стори достатъчно подходящ да поседне и той се тръшна отгоре му, опря ръце на бедрата си и гръб на затоплената от пеклото цял ден слънце каменна стена. Примигна и задиша дълбоко да прогони шемета от главата си. Много приличаше на усещането след някой от вълчите му пристъпи, когато се сурваше надолу в поток от време, който временно е бил напуснал; като падане към земята след сънуван полет. Само дето този път умът му, а не тялото, се беше издигнал в това състояние, където реакциите се лееха без мисъл в отчаян танц за оцеляване.