	Но, боже мой, какво настъпи, когато този странен и тежък здрач взе да отстъпва пред светлината на деня; когато способностите ми започнаха да се освобождават, когато дойде часът, в който овладях силите и умението си, когато доброволно удвоявах, утроявах, учетворявах задачите, поставяни от него, за да го зарадвам, както си въобразявах — тогава добротата му стана строгост, светлинката в очите му се превърна от лъч в искра, той се заяждаше, противоречеше, властно ме обуздаваше, колкото повече постигах, колкото по-усилено работех, толкова по-недоволен се показваше. Жестоки сарказми, които ме удивляваха и учудваха, накърняваха слуха ми, следваха ги горчиви нападки срещу «горделивостта на интелекта». Двусмислено ме заплашваше, че щели да ме сполетят не зная какви злини, ако съм си позволявала да премина границите на приличието, достъпни за моя пол, и да развия у себе си непозволен апетит към неженствени знания. Уви! Не чувствувах подобен апетит. Полагах усилия, за да науча само онова, което ми бе приятно; за мен обаче бяха непознати и благородният глад за абстрактни науки, и божествената жажда за откривателството — подобни усещания съм изпитвала твърде рядко.