	Нямам представа колко съм лежал. Когато в замаяния ми мозък отново проникна светъл лъч, Бербело бе коленичил до мен и разтриваше китките ми. Прекрасното огледало — или каквото там беше — се валяше строшено на хиляди парчета. Чувствах се точно като него. Най-сетне осъзнах, че Бербело говори нещо.