	Невидим, но присъстващ, Уокър Бо зачака в сянката на стената Конника да се приближи. Той идеше отпуснато, безучастно, носен от своя змей — рояк жужащи болестотворни насекоми събрани под формата на човек. Чумата не притежаваше очертания на лицето и изражение и Уокър не можеше да каже нито какво вижда, нито какво мисли. Тя мина покрай него без да забави ход, ноктите на змея грубо стържеха по пътеката. Уокър тръгна подире му. Магията за невидимост го скриваше от погледа, а шумът от стъпките при преминаването на змея заглушаваше собствените му стъпки. Уокър бе решил да използва магията за невидимост, за да се промъкне покрай Шадуините. Но те веднага го бяха открили, когато се опита да избяга през подземните тунели на Паранор, въпреки че беше тих като мисъл и вярваше, че ще успеят да го усетят едва когато се отдалечи достатъчно от Крепостта — от своя храм, от източника на Друидската си сила. Тогава дори невидимостта не би могла да го закриля. И той реши да използва своите сили там, където можеше да разчита на тях и да унищожи Конниците веднъж завинаги.