	Вече се питам дали разсъдъкът не ме напуска. Толкова ми се дреме, че трудно оставам буден по-дълго от броени минути. Тази вечер Кристина се измъкна от хангара. Спомням си смътно, че я попитах къде е ходила. Тя отговори, че е търсила, ябълки, но някакви други растения непрекъснато я биели с вейките си. Разбира се, притесних се и я попитах дали са я удряли с жилата си. Тя потвърди, смъдяло мъничко, но не било много зле. По лицето и наистина имаше розови белези, но не и отоци, камо ли признаци на отравяне. Може обаче да ми се е присънило. Ех, съчинявам това писмо, за да се откъсна от действителността. Отлагам края и онова, което трябва да причиня на прекрасното си дете.