	__Ирина__. Княгиньо, в такъв час как може сърцето да не се вълнува? _(Тамара влиза.)_ Княгиньо, почакай ме една минута, да си взема наметката. _(Притваря вратата й. Безпокойно.)_ Влезе. Какъв страх имах, да не би сега да излезеше Борислав и да се видят… Ето защо се бе тъй пременила тая вечер! Защо тъй грееше лицето й! Но тя не знае, че е тука. Ох, как се безпокоя… _(Гледа към Славовата килия.)_ Но защо се бави? Аз съм готова, а той не иде. Но полунощ отдавна мина, здрачът не е далеко. Ще излезем из другата врата, стражата ще ни пропусне, аз знам лозинката. Да почукам? _(Отива към Славовата килия, трепетно.)_ Но тук идат някои. _(Вмъква се в килията си. Влиза отляво Слав.)_