	— Търся един от вашите служители — съобщи той на възрастната жена със посивяло лице, която седеше зад бюрото в приемната. Сградата на компанията впечатляваше с размерите си — зданието беше просторно, с модерен дизайн, забързаните служители бяха добре облечени. Подът беше покрит с мек мокет, бюрата бяха от истинско и доста скъпо дъбово дърво, всичко тук доказваше за пореден път, че събирането и преработването на отпадъците си оставаше един от най-важните отрасли след войната. Сега, когато цялата планета беше на път да се превърна в огромно сметище, тези хора полагаха неимоверни усилия за да разчистват поне онези райони, в които все още имаше обитатели. Или както обичаше да повтаря Бъстър — някой ден Земята ще се задуши под гъстия слой, но не радиоактивен прах, а кипъл.