	Но малко по малко взе да става горещо и душно. Дърветата отново ги притиснаха от двете страни и пътниците вече не виждаха какво ги чака напред. Сега още по-силно усещаха как ги прихлупва злата воля на Гората. Тъй тихо бе, че всеки звук глухо отекваше в ушите им — шумоленето на сухите листа под стъпките на понитата, потропването на копита по скрити корени. За да ободри другарите си, Фродо опита да запее, ала гласът му спадна до едва доловимо мърморене: