	Вечер майката и детето се спираха пред някоя усамотена ферма и молеха за подслон, какъвто им даваха в плевнята или обора; нощите, когато позволяваха на двете нещастни пътнички да спят в обор, бяха празник; детето се стопляше бързо от кроткото дишане на животните и почти всякога на сутринта, преди да тръгне отново на път, получаваше от стопанката или от прислужницата, дошла да издои кравата, чаша топло, пенливо мляко — лакомство, на което не беше свикнала, и затова още повече му се радваше.