	Тичаше леко в нощта въпреки снега, покрил земята. Слял се беше със сенките, плъзнали из леса, и лунната светлина светеше в очите му почти толкова ярко, колкото светлината на слънцето. Хладен вятър разроши гъстата му козина и изведнъж навя мирис, от който космите по врата му настръхнаха, а сърцето му заби с омраза по-голяма, отколкото към Неродения. Омраза и сигурно съзнание за идещата смърт. Вече нямаше никакъв избор. Затича още по-силно, право към гибелта.