	Сега вече не различаваше думите, думите нямаха значение — слушаше само гласа, познаваше го, учудваше се, не вярваше и в същото време усещаше радостта от избавлението. Излезе от кьошка, яви се пред очите на одалиските, взе от главния евнух прозрачната кърпа и се повтори онова, което се случи през пролетта — кърпата легна върху слабичкото рамо на златокосата Хурем и от веселото малко личице, вдигнато към султана, сякаш просветна и неговото мрачно лице.