	Джеси се пъхна под леглото и пое напред като се плъзгаше с почти изящни плавни движения, издухвайки по пътя си тук-таме срещаните блудни мъхчета прах. Те политаха като малки изсъхнали буренчета през есента. По някаква причина тези мъхчета я накараха отново да се сети за жената от видението си — жената, коленичила в къпинака до бялата купчинка на смачкания комбинезон. Пропълзя в сумрака на банята и в носа я блъсна един нов мирис: тъмният мъхав мирис на вода. Вода, капеща от кранчетата над ваната, вода капеща от душа, вода, капеща от чешмата на умивалника. Усещаше дори особения мирис на още незапочналия да плесенясва влажен пешкир в коша зад вратата. Вода, вода навсякъде — и всяка нейна капка за пиене! Гърлото й се сви пресъхнало в шията, сякаш за да изкрещи, а тя усети, че всъщност докосва вода — малката локвичка от капещата тръба под мивката, онази, с която водопроводчикът сякаш все не се захващаше, независимо колко пъти го бяха карали. Джеси припълзя задъхана до локвичката, отпусна глава и взе да ближе линолеума. Вкусът на водата бе неописуем, коприненото й докосване до устните и езика й засенчваше всички сънища на сладка чувственост.