	Седем дни поред той спа, като ту изпадаше в безсъзнание, ту се будеше за кратко, колкото да хапне и да пийне малко вода, която му даваха онези, които го бяха приютили. Не виждаше никакви лица. Чуваше само неясни гласове. Понякога изпадаше в делириум, мяташе се и викаше, преживявайки отново ужасите в Елдуист и Ул Белк, като все отново и отново пред очите му се явяваше измъченото лице на Куикнинг, когато умираше. И той отново преживяваше мъката, която бе преживял, докато безпомощно стоеше край нея. Понякога виждаше Пар и Кол Омсфорд, които сякаш го викаха отдалеч и винаги се уверяваше, че колкото и да се опитва, не може да ги достигне. В сънищата му се явяваха и онези черни създания, сенки без лица, които неочаквано го нападаха в гръб — безлични присъствия, които все пак не можеше да сбърка с никои други. Той бягаше от тях, криеше се, отчаяно се опитваше да се пребори с тях — но те винаги оставаха далеч и го плашеха по един неразбираем начин.