	— КОЛКО ВЯРНО, МИЛА САНАЯ — гласът долетя отвсякъде. Айона и Киташа се огледаха, но не видяха никой или по-точно нищо. — НЕ МЕ ТЪРСЕТЕ, СКЪПИ МОИ, ТА ВИЕ СТЕ ВЪТРЕ В МЕН. НЯКОИ МЕ НАРИЧАТ ПОДЗЕМИЯТА, А ДРУГИ — ХАРНИГ. НО ТЕ НЕ РАЗБИРАТ, ЧЕ ГОВОРЯТ ЗА ЕДНО И СЪЩО НЕЩО. САМО ВАШАТА САНАЯ ЗНАЕ И ЩЕ ТРЯБВА ДА УМРЕ. ТЯ Е ХИТРА. ИЗПОЛЗВА МОЯТА МАГИЯ, ЗА ДА ЗАЩИТИ ВАС И УСПЯ, КОЕТО НАЙ-МНОГО МЕ ДРАЗНИ. АЗ МОГА ДА ВНУШАВАМ МИСЛИ, ОТ КОИТО СЕ УМИРА. НО НАЙ-ОБИЧАМ, КОГАТО НЯКОЙ УМИРА ОТ ГЛАД ИЛИ ЖАЖДА, ДА МУ ИЗПРАТЯ НАЙ-УЖАСНИЯ МУ КОШМАР. ЗА САНАЯ ИЗВЕСТНО ВРЕМЕ НОСИХА ХРАНА И ВОДА, ЗАЩОТО МИ ДОПАДАШЕ. НО СЕГА Е ВРЕМЕ ВСИЧКИ ДА УМРЕТЕ.