	Той излезе, ученичките, и те се измъкнаха навън към беседката, а оттам в градината и на двора, за да се поразходят, както бе обичаят преди закуската в пет часа; аз останах за миг замислена и несъзнателно започнах да увивам кърпата около китката си. По някаква причина — развеселена бях, предполагам, от внезапните спомени от детството, ободрена бях от някакво необичайно връщане на детската жизнерадост, оживена от свободата, която настъпваше след последния час, и най-вече — сърдечно утешена от радостната мисъл за съкровището в онова ковчеже, в кутия в чекмеджето горе — тъй или иначе, започнах да си играя с кърпата, сякаш беше някаква топка, подхвърлях я във въздуха и я улавях, когато падаше надолу. Играта ми бе спряна от друга ръка, положена върху моята — ръка, подаваща се от ръкава на едно палто и протегната над рамото ми. Тя хвана играчката и я отнесе със следните мрачни думи: