	Когато най-сетне всичко свърши, тя едва дишаше, взирайки се в Елейн, която на свой ред я гледаше втренчено — Егвийн продължаваше да затиска устата й. И последните остатъци от главоболие бяха изчезнали. Дори остатъчният прилив от това, което бе сторила Нинив, се бе оказал достатъчен да го направи. Мърморенето откъм съседната стая не се беше усилило; дори Елейн да бе издала някакъв звук — или тя самата, — Адън и останалите не бяха чули.