	Хм. Усещах как истерията кипи в кръвта ми като младо вино. Време беше да спра да мятам крачоли по улиците и да заседна в някоя уютна и непретенциозна кръчма. И тази вечер възнамерявах да се напия. Не че щях да успея: с мизерните центове, които получавах като журналист, не може да се купи кой знае колко пиене. Лошото беше, че майка ми категорично бе заявила в завещанието си, че нямам право да получа нито един долар от огромното й състояние, докато не пукнех. Или не се оженех.