	Дилън се появява в „Осмото чудо“ веднага на следващата вечер по средата на изпипаната до нота имитация на „Стейтъсборо Блус“ на Дуейн Алман, като не съм пропуснал дори шишенцето „Корицидин“, надянато на пръста, който плъзгам по струните. Вече се събира доста публика, повече от всякога. Светът явно се е светнал, че ние сме нещо, което заслужава да се чуе. Дилън е довел със себе си около дузина типове с обрасли вратове. Сред антуража му разпознавам Алън Гинзбърг и Грегъри Корсо. Което ме навежда на следната идея: