	Тълпата го изнервяше. Цяла сутрин на площада прииждаха зрители, без да ги е грижа, че газят в кал до глезените и че всеки момент върху им заплашва да се излее поредният проливен дъжд. Главният управител на града, кметът Джанкарло, бе обявил деня за празник и нито пролетният дъжд, нито дори издигнатата през нощта бариера не бе в състояние да развали празничното настроение. Цивилните пазачи на Джанкарло бяха довлекли талпи и мраморни блокове от недовършената горна черква на новата базилика, за да натрупат ниска ограда от другата страна на площада. И сега тъпчеха хората зад нея като риба в развъдник, а ония се блъскаха и провираха, за да си осигурят по-добра видимост. Колкото повече народ се стичаше, толкова повече растеше врявата. Някои напразно напрягаха слух да чуят песнопенията на монасите през глъчката. Оставаше им само да се взират в посоката, накъдето гледаше и Симоне.