	„Две разходки; две срещи с плешивия доктор със скалпела; двама старци, които страдат от безсъние и имаш пъстроцветни видения; две бележки. Точно като Ной, които взел животните в ковчега не по едно, а по двойки… дали пък няма да завали и проливен дъжд? И тъй, какво ще кажеш, старче?“ Не знаеше какво би могло да се каже… но бележката на Бил му приличаше на некролог, който се пише в момента, а известието на Фей без съмнение бе абсолютно същото. Чувството, че се носи нанякъде без никакво усилие или колебание, бе прекалено силно, за да се усъмни в него; все едно да се събудиш на сцена и да изричаш реплики (или пък да се запъваш на всяка дума) от пиеса, която не помниш да си репетирал, или изведнъж да видиш смисъл в нещо, което дотогава си считат за пълна глупост, или пък да откриеш… Какво да откриеш?