	Когато през деня си припомнях тази нощна част от живота ми, не можех да мисля иначе, освен така: „Не, ти просто си измислила тази къща и тези хора. Ако ти се струва, че те съществуват отпреди назначаването ти тук, знай, че това е илюзия. Отвори си очите — колко тежи плътта на твоите безценни същества в сравнение с вечността на санитарния фаянс? Спомни си онези снимки от бомбардирани градове: хората са мъртви, къщите сринати, само тоалетните чинии гордо се възправят в небето, кацнали върху щръкналите канализационни тръби. Когато Апокалипсисът настъпи, от градовете ще остане гора от клозети. Приятната стая, в която спиш, хората, които обичаш, не са нищо друго, освен компенсаторни творения на духа ти. Типично е за клетниците, принудени да упражняват жалък занаят, да си измислят това, което Ницше нарича «заден свят» — земен или небесен рай, в който вярват, за да могат да понесат гадния си живот. Колкото по-противна е работата им, толкова по-прекрасен е въображаемият им рай. Повярвай ми: няма нищо друго освен тоалетните на четирийсет и четвъртия етаж. Всичко е тук и сега.“