	Направих опит да се изтръгна от хватката им. Напразно. Те бяха ходещи буци мускули. Без да влагат забележими усилия, моряците ме помъкнаха към една врата. Каквото и да сторех или да кажех, нищо нямаше да променя. Момичето щеше да остане на острова. И там щеше да си умре — от глад, от студ, от жилото на трифид. Нямаше никакво съмнение. Никакво.