	Ако, разбира се, Аления орден изобщо съществуваше, когато се завърнеше. Подсъзнателно обаче тя не се тревожеше за това, нито пък за съдбата на Лоното, Мишани или Лусия. Имаше причудливи, изплъзващи се спомени за времето, прекарано в безсъзнание, ала смътно си спомняше някакъв глас, чиито думи успокоиха свитото й сърце. Без да разполага с конкретни доказателства, Кайку знаеше, че не всичко беше изгубено, че Вещерите не бяха смазали последните им надежди, че и Мишани, и Лусия са живи и са добре. Повече не й трябваше.