	Беше към дванадесет часа по обед. Постепенно Рамзес се съвзе от първото си впечатление и се заоглежда по-внимателно наоколо. Той видя щаба си, отреда копиеносци и топороносци, командувани от стари офицери, най-сетне прашниците, които се изкачваха бавно по скалата… И беше уверен, че никой от тия хора не само не желаеше да загине, но дори не му се искаше да воюва и да се движи в тоя страшен пек.