	Навън беше късен следобед. Зад грамадните прозорци на ресторанта беше градът — нямаше и следа от мъхестите бели и кафяви покривала. И въпреки това не би могла да го познае. Вместо сградите от стъкло и бетон се виждаха ослепително бели, сякаш вдигнати от мрамор и кристал пирамиди и кубове — някои съвсем прозрачни. Дори контурите на Манхатън бяха коренно променени, странни и неузнаваеми.