	Алесандра бе отвратена повече от себе си, отколкото от Колин. Откакто бе пристигнала в Англия, тя се опитваше да се държи както подобава на една принцеса. Свещените думи на игуменката „достойнство и благоприличие“ отекнаха в съзнанието й. Алесандра си спомни предупреждението на монахинята да се въздържа от спонтанни реакции. Тя бе посочила онези, които бяха причинили неприятности на Алесандра заради мигновените й решения. Принцесата въздъхна. Мислеше си, че ако отиде при Колин и избута ръката на онази ужасна жена, това би се считало за спонтанна реакция. Освен това знаеше, че още утре клюките ще я накарат да съжалява за постъпката си. Имаше чувството, че фоайето ще се срути отгоре й. Все повече и повече хора се тъпчеха в малкото пространство, за да видят и да бъдат видени. Никой нямаше намерение да си тръгва. Тя отчаяно се нуждаеше от чист въздух. Извини се на господина, който я молеше да го приеме, като му разреши да й изпрати писмо, и сетне бавно си проправи път през тълпата към външната врата. Не се интересуваше дали Колин я е последвал или не. Излезе навън, спря се на първото стъпало, пое дълбоко въздух — макар и не толкова чист — и облече пелерината си. Каретата на Колин стоеше долу пред стълбите. Щом съзря Алесандра, Реймънд, който си правеше компания с кочияша, скочи веднага. Алесандра повдигна крайчеца на роклята си и бавно заслиза. Някой я сграбчи за ръката. Тя си помисли, че най-после Колин я е настигнал и се опита да се отскубне от желязната му хватка, като се обърна да му каже да не я стиска толкова.