	Роберт не го слушаше. На обширното стълбище излезе и веднага се обгърна с ръце сенсеят. Не беше сам. Застрахователят-собственик излезе заедно с него и те се спряха на най-горното стъпало, продължиха да разговарят. И двамата имаха лоша артикулация и отначало Роберт успя да прочете по устните им само странната фраза на собственика: „Ще му отпуснеш края ли? Аз какво ти обещах?“ Тогава се обърна и Роберт вече не виждаше устата му, а сенсеят каза възмутено: „А защо трябва да ви вярвам? Какво толкова сте направили, че да ви вярвам?“ Собственикът отвърна нещо невидимо, обърна се в профил и заприлича на врана. Роберт си спомни как сенсеят го бе нарекъл неотдавна: Лахезис*. Нарече го Лахезис. „Тя умира — каза сенсеят. — Хиляда пъти ви молих да направите нещо.“ „Нищо не може да се направи. Тя вече умря. Смири се. Единственото, което може да се направи, е да й се върне разума. За няколко дни“. „Дори за час. Искам да се сбогувам“. „Ти не искаш това. Признай си…“ „Вие сте просто парче ръждясало желязо — каза сенсеят. — Мразя ви“. „Приемам. Това е твое право. Удари ме, ако искаш“. „Това би било противоестествено“. „Нищо, какво от това. Всичко, което се случва, е естествено…“