	Всеки човек ли пристъпваше по толкова тясна пътека над пропастта? Аларт проумя, че досега се е държал, сякаш само той се бори с проклятие, а на околните винаги им е леко на душата. През ума му мина нова, необичайна мисъл: „Дали пък в Неварсин не ми внушиха прекалено мрачно и сериозно отношение към живота? Щом Рената и Донал могат да носят теглото на неволите си и все пак да се радват на хубавите мигове, сигурно са по-мъдри от мен…“