	Европа обаче щеше да последва примера на другите. Нямаше съмнение. Търговските й разпоредби, без това по-тежки от американските, щяха да станат още по-сурови, активното салдо щеше също да изчезне, а в същото време стойността на йената щеше да пада все повече. Щяха да са нужни повече пари за купуване на ресурсите, без които страната му би претърпяла пълен крах. Както при падане в урва, сгромолясването надолу щеше просто да става по-бързо и по-бързо и единствената му утеха в момента бе, че той нямаше да присъства на края, защото много преди това да се случи, този кабинет вече нямаше да е негов. Щеше да е опозорен заедно с всичките си колеги. Някои може би щяха да предпочетат смъртта, ала те нямаше да са много. Това вече бе само за телевизията: древните традиции, изградени от една култура, богата на достойнство, но бедна на всичко друго. Животът беше твърде приятен, за да се откажеш от него така лесно… Или пък не? Какво се криеше в бъдещето на родината му след десет години? Завръщане към бедността… или нещо друго?