	— Сигурно ще го направят. Стига да постигнат същите условия като Мейлан. — Нямаше нужда Моарейн да му обяснява, че кайриенците играеха играта на Домовете дори насън, нито Ашмодеан да му казва, че са в състояние да я опитат дори с Отстъпниците; върховните лордове от едната страна, кайриенците — от другата. Една битка тъкмо приключила, и друга, от друг порядък, макар не по-малко опасна — едва започваща. — Във всеки случай, смятам да дам Слънчевия трон на някой, който има право на него. — Не обърна внимание на озадаченото, умислено лице на Ашмодеан; възможно бе мъжът да се е опитал да му помогне предната нощ, а може би не, но тъй или иначе не можеше да му се довери достатъчно, за да споделя с него всички свои планове. Колкото и да беше обвързано с него бъдещето на Ашмодеан, верността му беше само по необходимост и той си оставаше човек, отдал душата си на Сянката. — Значи Мейлан се кани да ми устрои величествено посрещане, така ли? Толкова по-добре ще е да видя кое как е, преди да ме очаква. — И съобрази защо Авиенда през цялото време беше толкова общителна, дори помагаше разговорът да продължи. Докато седеше тук и си говореше, той правеше точно това, което искаше тя. — Ще наредиш ли най-после да доведат коня ми, Натаил, или сам да ида да го намеря?