	Имал малко магазинче за очила на улица „Амели“. Търговията вървяла слабо. Нямал средства, не можел да конкурира по-солидните фирми. Продавал малко, повече поправял, слагал нови стъкла, понякога ремонтирал играчки, и то не само оптични. Оптик на пестеливите и бедните. Живеел с майка си. Тя го преживя, изкара почти до деветдесет. Когато се случили нещата, за които ще ви разкажа, той, стар ерген, е бил на шейсет и една година. Несъден, нерегистриран при нас, макар и да знаехме, че фотоателието, което си беше направил зад оптичното магазинче, не е толкова невинно хоби, както твърдеше той. Някои хора правят пикантни снимки, не непременно порнографски, но сами не умеят или не искат да проявяват филмите и за тази работа имат нужда от доверено лице. Това трябва да бъде сигурен човек, който няма да си остави копие за себе си, пък и не само за себе си. А тези неща в известни граници не са наказуеми. Има хора, които вкарват някого в деликатно положение и тайно го снимат, за да го изнудват след това. Общо взето те са картотекирани при нас и не е в техен интерес да имат тъмна стаичка с апаратура, нито пък фотограф, който вече е съден. Прок се занимаваше с това, но го правеше с мярка. Знаехме, че проявява такива филми, обикновено се хващаше, когато съвсем закъсаше финансово. Нямаше обаче основания за намеса. Къде по-големи работи сега се изплъзват от ръцете на полицията. Недостиг на щатове, недостиг на средства, недостиг на хора. А впрочем Прок не изкарваше много от тоя занаят. Той никога не би се осмелил да предяви някакви претенции към клиентите, позовавайки се на това, което върши за тях. Той беше предпазлив, защото по природа си е бил страхлив. Изцяло подчинен на майка си. Животът им вървял като по часовник. Всяка година заминавали, винаги през юли и винаги за Нормандия, над магазинчето имали тристайно жилище в стара сграда с постоянни наематели, които се познавали от години, още отпреди войната. Трябва да ви опиша този Прок, защото това има известно значение, особено за вас. Нисък, слаб, прегърбил се без време, с тик на лявото око — клепачът му падал; на пръв поглед хората го вземали, особено в следобедните часове, за възглух, глуповат или занесен. А той е бил съвсем нормален, само че е имал ниско кръвно налягане и най-често около обед е ставал сънлив. Затова на масата в ателието винаги държал термос с кафе, с което се спасявал, когато започвал да дреме над работата. Тези пристъпи на сънливост, прозевки и отпадналост като пред припадък с годините все повече го измъчвали. Накрая майка му го накарала да иде на лекар. Ходил при двама, те му предписали невинни тонизиращи средства, които имали краткотраен ефект. Това, което ви разказвам, е известно на всички наематели в сградата, всеки от тях би могъл да ви го каже. Струва ми се, че са знаели дори за неговите не съвсем редни занимания в тъмната стаичка. Този човек е бил прозрачен като стъкло. А снимките в края на краищата са детска игра в сравнение с това, от което ние си изкарваме хляба. Впрочем аз съм от криминалната, а moeurs — нравствено-битовата, е съвсем отделен свят. След онова, което се случи, ние го привлякохме под следствие, но без резултат. С какво още да допълня портрета му? Събирал стари картички, оплаквал се от прекалено нежната си кожа, не можел да се пече на слънце, защото веднага получавал обриви, но всъщност той не е бил от хората, които държат на тена. По-миналата година през есента лицето му явно започнало да потъмнява, кожата му добила меден оттенък, като от кварцова лампа, и старите клиенти, познатите започнали да го питат: какво става, господин Прок, в солариума ли ходите, а той се червял като пансионерка и на всекиго обяснявал, че не, че страшна напаст го налетяла, циреи му излезли на едно неудобно място, и не минават, и не минават, та лекарят му предписал нагревки на цялото тяло. Кварцова лампа, а освен това витамини и мехлем. Все пак накрая това му помогнало. Случило се през октомври, който онази година беше неприятен, дъждовен и студен, а оптикът есенно време се чувствувал особено отпаднал, и то точно на обяд, затова отишъл на лекар и той отново му предписал някакви стимулиращи хапчета. Един ден на обяд, към края на месеца, казал на майка си, доста възбуден и доволен, че получил изгодна поръчка — да прояви и увеличи голяма серия снимки, цветни, в много екземпляри, голям формат. Разчитал да спечели хиляда и шестстотин франка, което за него е било значителна сума. Вечерта след седем часа пуснал ролетките и се затворил в тъмната стаичка, като казал на майка си, че ще стои до късно, защото поръчката е бърза. Към един часа майка му се събудила от някакъв шум, който идвал от неговата стая. Той седял на пода и плачел „толкова сърцераздирателно, както не съм виждала никой да плаче“ — това са думите от показанията й. Ридаел и нареждал, че си е съсипал живота и не му остава нищо друго, освен да се убие. Късал колекцията от любимите си картички, събарял мебелите и старицата не можела да се справи с него — винаги толкова послушен, сега не й обръщал никакво внимание. Ситнела подир него из стаята, дърпала го за дрехите, а той като в сладникава мелодрама търсел най-напред въже — отрязал шнура от пердето, но бил слаб, а и майката го изтръгнала от ръцете му, след това хукнал в кухнята за нож, а накрая му хрумнало да слезе долу за някаква отрова. В тъмната стаичка имал доста реактиви, но изведнъж като че ли му прималяло, седнал на пода и накрая захъркал, но и насън още проплаквал. Така спал до сутринта, защото тя нямала сили да го пренесе на леглото, а не искала да вика съседите и само му подложила една възглавница под главата. На другия ден той бил всъщност нормален, макар и съвсем смазан. Оплаквал се от силно главоболие, казвал, че се чувствува така, сякаш цяла нощ е пил, а никога не пиел повече от четвъртинка бяло вино на обяд — съвсем слабо на градус. След като се нагълтал с прахове, отишъл в магазина. Деня прекарал както обикновено. Като оптик имал малко клиенти и повече седял във вътрешното помещение, където шлифовал стъкла, или пък промивал снимки в тъмната стаичка. Този ден дошли само четирима клиенти. Той си водел книга, в която записвал всички поръчки, та дори и най-дребните услуги, извършвани в момента. Ако не познавал клиента, записвал вида на услугата. Естествено, това не се отнасяло за фотографските работи. Следващите два дни също минали без събития. На третия получил част от полагащото му се възнаграждение за увеличението и за копията. Тези приходи също не вписвал, чак толкова глупав не е бил. Вечеряли с майка му по-богато, поне за техните възможности. По-скъпо вино, риба, вече не си спомням точно, нали разбирате, но тогава знаех наизуст дори колко вида сирене е имало. На другия ден получил нова серия филми от същия клиент. По време на обеда бил в блестящо настроение, казал на майка си, че и къща ще си построят, вечерта отново се затворил в тъмната стаичка, а след полунощ майката дочула страхотен шум оттам. Слязла долу, чукала на задната врата откъм антрето, от тази страна стаичката е преградена с шперплат, чувала го как вие, блъска и събаря предметите, как чупи стъкла, тогава тя се уплашила и повикала съседа, гравьор, който има работилница на същата улица. Съседът, спокоен възрастен вдовец, повдигнал с длето резето на вратата. Вътре било тъмно и почти тихо. Прок лежал на пода сред полупромити, слепени негативи на порнографски снимки, изпокъсани и разхвърляни по всички ъгли, по линолеума имало разлети химикали, защото той изпочупил шишенцата, в които държал реактивите, хвърлил фотоувеличителя на земята, изгорил си ръцете с киселина, а дрехите му станали на дупки, чешмата течала и самият той бил мокър от главата до петите. Когато му прилошало, той започнал да се плиска с вода, а накрая си пъхнал главата под крана. Явно е искал да се отрови, но вместо фероцианида изпил брома и затова лежал съвсем замаян. Оставил ги да го качат горе, съседът почти го занесъл на ръце, а майката казваше, че и след като си отишъл той, Прок пак се опитвал да буйствува, но вече нямал сили и отново всичко заприличало на блудкава комедия — лежал в леглото, размахвал ръце, ритал, мъчел се да разкъса чаршафа, за да се обеси с него, натъпкал в устата си калъфката от възглавницата, хъркал, плачел, проклинал, накрая се опитал да изскочи от леглото, но паднал като сноп и отново, като първия път, заспал на пода.