	Виталертонът прекрасно разговаря с тялото, Ваньо. Всяка ранена клетка чува неговия хипнотичен шепот, възмечтава съвършенството си, и обединила усилия с другите прави чудесата на самоизграждането. Като при танца на нестинарите, които не усещат огъня, като при христовите стигматици, които всяка година образуват кръстните рани на Христос по тялото си… И това става с всяка клетка, с всеки орган. С целия организъм. А част от него е и Мозъкът — не по-прост от самата Вселена, изоморфен на Нея. Изтъкан от безбройни преплитания на безкрайното и крайното, осъзнатото и неосъзнатото, от действително и желано. Тук се отваря капанът, Ваньо! «От земна кал и звезден прах, духът със тяло е омесен…» — помниш ли Пламен Цонев? Духът и тялото са в непрекъсната обратна връзка. И всичко, което придобива тялото стократно усилено се подхваща от разума. Особено като става дума за фантомите на желаното по-съвършенно. Тези фантоми ме довършиха, Ваньо.