	Единствената врата непрекъснато привличаше вниманието й — заключена и залостена с резе, дебелите дъски наравно с каменната рамка в стената. Сълзите отново замъглиха погледа й, но този път имаше сили да ги спре. Пришпорваше ума си да търси мана, да намери път за бягство от кулата. Да, имаше я, пулсираше в самата нея, течеше наоколо, неспирна и вечно променлива, меняща посоките си случайно и хаотично. Само едно заклинание я делеше от избавлението. Вратата не би устояла на нейното Огнено кълбо.