	Църквата и публичните домове са се появили в Далечния запад едновременно. Поотделно и двете институции биха изпаднали в ужас при мисълта, че са всъщност различните лица на едно и също нещо. Едно е сигурно: и двете са били с амбицията да преследват една и съща цел — химните, всеотдайността и лиризмът на църквата са измъквали човека за миг от безрадостното му битие; същото са постигали и вертепите. Залюлени в своя ритъм, наперени, гръмогласни и самоуверени, разните секти пренебрегвали законите на изплащането и задълженията и издигали храмове, които не можели да се изплатят и за сто години. Наистина вярно е, че сектите се борели със злото, но в изтънчената си жажда за власт водели битка и помежду си. Воювали под знамето на една и съща догма. Всяка секта самонадеяно вярвала, че всички останали до една ще отидат в пъкъла. И в своята самомнителност всяка привеждала все същия довод: Светото писание, върху което са изградени и нашата нравственост, и нашето изкуство, поезията и взаимоотношенията ни. Само мъдрият е в състояние да долови различията между сектите, но общото между тях е видно за всекиго. Те внедрили музиката — може би не най-добрата, но поне нейната форма и смисъл. Внесли съвест или по-скоро събудили задрямалата съвест. Не били чисти, но криели в себе си една възможна чистота, подобно на кирливата бяла риза. От нея всеки човек можел да постигне за себе си нещо наистина прекрасно. Действително, когато го изобличили, преподобният Билинг се оказал крадец, прелюбодеец, развратник и скотоложец, но това не променило факта, че съумял да предаде редица добродетели на голям брой възприемчиви люде. Билинг отишъл в затвора, но никой отпосле не посегнал на добрините, оставени от него. Толкова ли е важно, че подтиците му са били нечестиви? Суровината му е била добра и тук-там се е оказала трайна. Послужих си с Билинг само за да приведа един очебиен пример. Честните проповедници имали сили, били неуморни. Сражавали се с дявола без никакви задръжки, позволени били и ритници, и изваждане на очи. Човек може да помисли, че те са възпявали истината и красотата с кучешки вой, досущ както циркаджийски свирки с по една клапа биха изсвирили националния химн. Но все пак част от истината и красотата оставали, както бихме различили и химна. Нещо повече, сектите изградили структурата на обществения живот в долината на Салинас. Църковната вечеря е дядо на провинциалния клуб, а четвъртъчните рецитации в приземието на енорийската канцелария родили селския театър.