	Сънят макар и да не гасеше жаждата, им даваше възможност поне да забравят за нея, затова когато настъпи нощта, хората изпопадаха като трупове, капнали и изтощени от целодневния поход, кой където си беше, и заспаха дълбоко. Стас също заспа, но имаше твърде много грижи и тревоги, за да може да спи спокойно и продължително. След няколко часа се събуди и започна да размишлява какво ще стане по-нататък и откъде да вземе вода за Нели и за целия керван, заедно с хората и животните? Положението беше тежко, а може би дори и страшно, но смелото момче още не изпадаше в отчаяние. То започна да си спомня всички случки, като се започне от отвличането им от Фаюм, чак до сегашния момент: първото голямо пътешествие през Сахара, ураганът в пустинята, опитът за бягство, Хартум, Махди, Фашода, изплъзването от ръцете на Гебхър, последвалото по-нататък пътуване след смъртта на Линде чак до езерото БасаНарок и до мястото, където им се наложи да нощуват сега. „Толкова много преживяхме и изстрадахме казваше си, — толкова често ми се струваше, че всичко е изгубено и че няма да намеря никакъв изход, но все пак винаги намирах изход. Та нали не е възможно след като изминахме такъв дълъг път и преживяхме толкова опасности, да загинем през време на последната част от пътя. Имаме още мъничко вода, пък и тази местност не е Сахара, защото ако беше така, хората щяха да я познават.“