	Нито възможността Елейн Траканд да вземе трона, нито новата титла на Добрайн я слисваха толкова, колкото тъпата, и при това тъпо настоятелната мълва, че момченцето ал-Тор щяло да иде в Тар Валон и да се предаде на Елайда, въпреки че не бе направила нищо, за да разсее тези приказки. А ги разправяше всеки, от благородника до последния коняр, което пък си беше много добре за поддържането на мира. Играта на тронове беше секнала напълно; е, поне в сравнение с нормалното състояние на нещата в Кайриен. Айилците, дошли в града от огромния си лагер на няколко мили на изток, вероятно помагаха, колкото и да ги мразеше повечето население. Всички знаеха, че са следовници на Преродения Дракон, и никой не искаше да рискува да се озове откъм неподходящата страна на хилядите айилски копия. Младият ал-Тор беше много по-полезен с отсъствието си, отколкото с присъствието. Слуховете от запад за върлуващи айилци — плячкосвали, палели, избивали поголовно, така поне говореха клюките, разнасяни от търговци — даваха на хората още едно основание да стъпват на пръсти покрай тия, които бяха тук.