	На вид нашето помещение беше доста прилично. Карти на радиовръзките с целия свят и цветни афиши покриваха стените отгоре до долу, така че следите от текла вода не се виждаха, а в две остъклени шкафчета до прозореца се намираше малко поостаряла късовълнова апаратура. Отзад имаше и работилница, преправена от баня, без прозорци. И двама души не биха могли да работят заедно в нея, защото това означаваше да се изпоослепят с пилите. Господин Егър казваше, че ми има голямо доверие, но то не беше чак толкова голямо, за да ме остави насаме с това, което съдържаше чекмеджето на бюрото, така че извади отвътре всичко и го взе със себе си, дори хартия за писане не ми остави и трябваше да късам листи от тетрадките си. Разполагах с печата, но чух как господин Егър каза на председателя, че всъщност печатът трябва да се прикрепи с верижка за чекмеджето. Исках да използвам времето, за да си сглобя нов апарат, но господин Егър ми забрани да влизам по време на дежурство в работилницата, защото уж някой щял да се промъкне вътре през отворената врата и да отмъкне нещо. В това нямаше никакъв смисъл, защото апаратурата в шкафчетата беше пълна вехтория, но не му го казах, тъй като изобщо не ме чуваше. Сега виждам, че твърде много съм се съобразявал с него. Използваше ме безскрупулно, но тогава още не разбирах това.