	Изведнъж ме осени мисълта, че от памтивека просто лежа на брега на Урал и един след друг сънувам различни сънища, като пак и пак се събуждам все тук. Но ако наистина е така, тогава за какво съм пропилявал живота си? Литературата, изкуството, всички те бяха жалки мушици, хвърчащи над последната във вселената купчинка сено. Кой, помислих си, кой ще прочете описанието на моите сънища? Погледнах гладката повърхност на Урал. Тя отвсякъде отиваше към безкрайността. Писалката, тетрадката и всички, научени да четат знаците, оставяни върху хартия, сега бяха просто разноцветни искри и светлини, които ту се появяваха, ту изчезваха. Нима, помислих си, просто ще заспя на този бряг?