	Мат отпи дълга глътка от сребърната си чаша, за да се сдържи да не го зашлеви през селяшкото лице. Все още му беше първата чаша — слугите се бяха отказали от усилията си да му я долеят. Ако удареше Естеан, никой от останалите нямаше да вдигне ръка да го спре. Дори и Естеан. Защото той беше приятелят на лорд Дракона. Даже съжали, че не е в някоя пивница навън в града, където някой докер би поставил на изпитание късмета му и само бързият му език или бързите крака, или пък бързите ръце щяха да се погрижат кожата му да остане цяла. Виж, това наистина беше глупава мисъл.