	Когато Денерис най-после намери сили да вдигне глава, видя, че тълпата се пръска. Дотраките се разотиваха мълчаливо. Някои оседлаваха конете си и потегляха. Слънцето беше залязло. Из целия халазар горяха огньове, с огромни оранжеви пламъци, ревящи с ярост към небесата и храчещи нажежени въглени. Тя понечи да се надигне, а непоносимата болка я сграбчи и стисна като гигантски юмрук. Дъхът излезе от гърдите й и тя можа само безпомощно да зяпне. Гласът на Мирри Маз Дуур виеше като погребална песен. Вътре в шатрата сенките се вихреха.