	Още по пътя, малко преди преминаването в подпространството, където, както е известно, няма нито време, нито движение, нито разстояния, Двуглавия Юл по заповед на флагман Макомбер се свърза с Великия Спрут. Случи се така, че точно в тази минута Великия Спрут се беше подготвил за свръзка с някой си Палач Тритон, командирован (доколкото можа да се разбере) да изстиска данъците от един покорен народ на някаква провинциална планетка. От това се получи известно недоразумение, над което екипажът на „Черната Пирайя“ доста се посмя. Цели пет минути, поглеждайки осъдително седналия с петдесетзаряден бластер на коленете флагман Макомбер, Двуглавия Юл набиваше в главата на своя бивш господар, че тъй като той е Двуглавия Юл, свободен пират, не може едновременно с това да бъде и атамана на наказателния отряд Палача Тритон и следователно няма възможност да отдели дреднаути* за маньовър по посока на системата на Златното Слънце, и следователно не се нуждае да бъде съпровождан от ескадрата на Елегантния Дик. Когато най-накрая Великия Спрут проумя, че разговаря със свободния пират Двуглавия Юл, от когото нямаше вест цели три години, онемя от учудване. А Двуглавия Юл, възползвайки се от паузата, започна да му докладва за своите злощастни приключения. В ярки краски той обрисува подвизите си в сраженията с огромния флот на проклетите земляни; с ридания му съобщи как верните му Ка, Ки и Ку са загинали на полето на битката със смъртта на храбрите; със сухи военни изрази описа маневрите, с помощта на които уж беше успял да се отърве от преследвачите си; и накрая, прекъсвайки разказа си със стонове и скърцане на зъби и размазвайки по лявата си физиономия сълзите, които сам си предизвика, се оплака от ужасните страдания, причинени му от смъртоносна рана в дясната глава.