	Поканата й не прозвуча като заплаха, а като учтива молба. Тази жена с изискани маниери сияеше под мантията си, излъчвайки някаква необикновена сила. Имаше жив, котешки поглед и сериозното изражение на човек, който не приема „не“ за отговор. И въпреки че наоколо падаше вече мрак, натрапницата извървя обратния път, по който бе дошла, като ме дърпаше по коридора, свързващ столовата с църквата, откъдето обикновено минаваха само монасите. Как можеше да познава така добре тези места? Когато излязохме на улицата, без да сме видели дори сянката на някой доминиканец, преоблечената жена ме подкани строго да вървя по-бързо.