	Доктор Илингуърт започна изказването си с висока оценка на научната работа на професор Челинджър и професор Съмърли. Той съжалявал много, че в неговите бележки, които били изцяло продиктувани от стремежа му към научната истина, се търси някакво лично предубеждение. Всъщност в основата си неговата позиция била същата като тази, която заел професор Съмърли на предишната среща. На тази предишна среща професор Челинджър изказал някои твърдения, които били подложени на съмнение от неговия колега. Сега този колега сам излизал със същите твърдения и очаквал, че те няма да бъдат оспорени. Основателно ли било това? (Викове: «Да!», «Не!» и продължителна врява, през която в журналистическата ложа се чуваше как професор Челинджър иска позволение от председателя да изхвърли доктор Илингуърт на улицата.) Преди година един човек казал някой неща. Сега четирима казвали други, по-поразителни. Трябвало ли това да реши един въпрос от такова революционно и невероятно естество? Имало пресни примери за пътешественици, които след завръщането си от неизвестни страни разказвали небивалици, приемани с прекалено голяма готовност. Трябвало ли Лондонският зоологически институт да се постави в подобно положение? Той бил съгласен, че членовете на комитета са хора с характер. Но човешката природа била много сложна. Дори професорите можели да бъдат подведени от жаждата за слава. Ние всички приличаме на нощните пеперуди — най-много ни се иска да летим в светлината. Ловците на едър дивеч обичали да бъдат в такова положение, че с приказките си да могат да сложат своите съперници в джоба си, а журналистите не се отвръщали от сензациите дори когато се налагало въображението да прибави някой и друг факт. Всеки член на комитета имал собствена подбуда да раздуе резултатите колкото може. («Позор! Засрамете се!») Той нямал желание да обижда никого («Но обиждате!», шум в залата). Начинът, по който се потвърждават тези чудновати приказки, наистина не търпял критика. Какво представлявало това потвърждение? Няколко фотографии. Било ли възможно в този век на техниката фотографии да бъдат приемани като доказателства? Освен това разказват ни истории за бягство и спускане с въжета, при което се пренасяли големи образци. Остроумно наистина, но не и убедително. Според някои слухове лорд Джон Рокстън заявявал, че притежава череп на фороракос. Той би желал да види този череп.