	Мъжът, когото нарекоха Йонсън, едър скандинавец, престана да ме разтрива и някак тромаво се изправи на крака. Другият, който бе проговорил, се оказа истински кокни* — той имаше нежни, гладки, почти женствени черти на лицето, по които можеше да се предполага, че заедно с майчиното си мляко е всмукал и звуците от камбаните на „Мери Боу“**. Мазната платнена шапка на главата и нечистата груба престилка около мършавите му бедра говореха, че той е кок*** в очебийно мръсната корабна кухня, в която се намирах.