	„Така ли?“ — казва тя с онзи благ гласец, а иглите продължават да цъкат: „цьк-цьк, цьк-цьк“, дъждът се стича по стъклата, а сенките се гърчат и криволичат по бузите и челото й като черни вени. Като я гледах така, си спомних една история, която баба ми разказваше за трите сестри сред звездите, които плетат съдбите ни… едната преде, другата държи, а третата къса конеца, когато й се прииска. Струва ми се, че името на тази, последната, беше Атропос. Дори да не е, от това име винаги са ме побивали тръпки.