	Правникът погледна нагоре към облаците, които отново се събираха, за да препречат пътя на слабата слънчева светлина. Отново огледа двора. Всичко беше свежо. Събра мислите си и тръгна бавно към вратата на кръчмата. Вдиша чистия пролетен въздух и осъзна, че трябва да внимава. Ако разкажеше историята, щеше да се чувства пречистен, като че ли се е изповядал. Но той беше достатъчно проницателен, за да осъзнава, че тайната, която знае, все още е ревниво пазена от облечените във власт. Да, старият крал беше мъртъв, положен в ковчега си в Уестминстърското абатство, но синовете му бяха още живи — силни млади ястреби, кръвожадни като по-големия си брат, Едуард Черния принц, чийто труп, изгнил от сифилис, лежеше пред централния олтар в катедралата в Кентърбъри. Поклонничеството на Правника имаше за цел не само да почете гробницата на Томас Бекет, но и да се помоли за покойния крал и за злото, което беше причинил. Правникът спря, съблече палтото си и в този момент Продавачът на индулгенции, с чаша вино в тлъстата си лапа, със залитане излезе през вратата. Беше окичил главата си със зелен венец, както кичат кръчмарските врати. Червендалестото му лице беше вече мораво от изпития кларет.