	Целият храм се тресеше. Падаха камъни, срутваха се колони. Проклятието на идола. Беше като на кино, като кадър от филмите, които децата зяпаха събота следобед в тъмните киносалони. Оставаше му да направи само едно. Нямаше избор. Трябваше да прескочи. Трябваше да рискува, надявайки се земното притегляне да е на негова страна. Зад гърба му бушуваше ад, а пред него беше пропаст. Скачай! — каза си той. — Политай в мрака и стискай палци! Пое си дълбоко дъх, засили се и отскочи. Ако беше вярващ, щеше да се помоли да не го погълне черното небитие.