	Аз вече започнах да споделям безпокойството на Коа. С мисълта, че този вълк напълно е обезумял, посегнах към карабината да отърва Коа, но Оотек ми попречи. Той се смееше и този откровено непристоен смях успя да ми внуши, че няма място за тревога. От вълча гледна точка нещата се развиваха съвършено нормално.