	Каквото и да беше това, беше адски студено, като излязоха от екраноплана — краката на Мона бяха голи — но най-сетне идваше зората: тя можеше да различи бледи четириъгълници, които сигурно бяха прозорци, просто сиви проблясъци. Момичето на име Чери ги водеше нанякъде, нагоре, казваше тя, ориентирайки се с къси просветвания на фенерчето-ключодържател, Анджи близо до нея, и Мона най-отзад.