	Едва сега всичко се срути в съзнанието му — това, което беше изговорил, спомените, които бе обгърнал като свои. „Светлината да те изгори дано, глупак такъв, че не можеш да си сдържаш езика!“ Защо трябваше Лан да подкара разговора по този начин? Защо не беше го заговорил за коне или за времето, или просто да си беше мълчал? Никога досега Стражникът не бе проявявал такава словоохотливост. Обикновено и дърветата бяха по-разговорливи от него. Но разбира се, той самият трябваше да запази здравия си разум и да си държи устата затворена. Добре поне че не беше заломотил на проклетия Древен език. „Кръв и пепел, дано да не съм!“