	Започна подготовката за Ротердамското световно първенство. Последното за всички от това славно поколение, което наистина остави ярка диря. Само Нешка знаеше, че е последно. Тя беше решила предварително, каквото и да стане, след това да се откаже. В тези две години до Ротердам отново трескава подготовка, нови съчетания, още по-голямо изостряне на амбициите. Жулиета вече не можеше да каже за никое състезание: „Играйте, не ме интересува класирането. Искам да видя само мащабна, амплитудна игра“. Нямаше вече такова нещо. Нямаше вече стратегически състезания. Всяко като че беше най-важното. Всички се хвърлиха главоломно „да докажат“. Какво да докажат, ако ги питаш, нямаше точно да могат да ти кажат. Впрочем, нямаше да искат. Така нелепо беше всичко. Нешка и Красимира искаха да победят Мария, Мария — тях. Борбата се ожесточаваше. Все по-изпепелена от всяка нова битка излизаше Жулиета. Нямаше сили да спре, не можеше да не чувствува цялата абсурдност на положението. Често като че беше страничен наблюдател на всичко, дори на себе си. Случваше се Мария да получи незаслужен аванс от съдийките. Тогава Жулиета го приемаше като лично огорчение.