	Тогава те и двете с Ануля паднаха на колене и почнаха да се молят за вечен покой с моминските си, като звънчета гласове. Порой сълзи потекоха по лицето на Ягенка, защото тя много обичаше абата, който, при все че бе сприхав с хората, не бе причинил зло никому, а правеше добро и с двете си ръце, а пък нея, която му бе кръщелница, обичаше като родна дъщеря. Мачко си спомни, че абатът беше негов и Збишков роднина, натъжи се също и поплака малко, а когато част от тъгата им се изля заедно със сълзите, той взе чеха и двете момичета и ги заведе на погребение в черква.