	Щом се развидели, те тръгнаха отново в безмълвна колона сред потъналата в мъгла гора. Плененият селянин тракаше със зъби от страх и най-сетне разпозна една поляна и пътека. Вече усмихнат и доволен, той им посочи правилния път. Устата му беше затъкната с парцали от облеклото му, за да не може да вдигне тревога.