	Тези думи ме накараха де се замисля. Де да бях оставил Бен Нил при пленниците! Защото веднага заподозрях, че Ибн Асл е променил своя план, поне що се отнася до неговата персона. Сигурно е нямал достатъчно вяра в съобразителността на шейка, поради което е предал командването на двамата офицери и е препуснал към северния край на маийех, за да поведе оттам след мен четиридесетте ловци на роби. За щастие е стигнал твърде късно. Ние бяхме пленили хората му. Макар и да си казвах, че за Ибн Асл е невъзможно да ги освободи сам, то все пак той можеше да има и още хора със себе си или пък да го огрее някое благоприятно обстоятелство. При всички случаи залавянето му не бе така сигурно, както си бяхме мислили. Аз не позволих загрижеността ми да проличи, а отговорих с усмивка на превъзходство: