	— Крайно време е — отвърна му тя твърдо. После изви врат и надникна през прорезите в дървената стена зад него, извърна се и отново надникна напред през резбованата предница на каютата. Край тях се нижеха дълги каменни пристани, протягащи се от каменния кей; още по-напред можеше да се видят само още и още пристани, както и самият град, целият блеснал в бяло под яркото следобедно слънце. — Къде отиваме? — възкликна тя.