	— Разбира се, няма да ви карам да бързате, господин Нори. — Старият мъж примига и Елейн едва се сдържа да не въздъхне. Май беше доста оглушал, след като си килваше така главата на една страна, сякаш се мъчеше да чуе по-добре. Затова сигурно гласът му беше толкова равен. Тя заговори, по-високо. Сигурно щяха да са пак досадни дреболии. — Хайде да седнем и ще ми кажете за тези толкова важни, но не чак спешни неща.