	Господи помилуй, това беше наистина диамант! Голям колкото яйце на бекас! Блясъкът, който струеше от него, приличаше на сиянието на пълна луна. Когато гледахте към камъка, неговата златиста глъбина притегляше очите ви така, че вие не виждахте нищо друго. Тази глъбина изглеждаше неизмерна. Този камък, който можехте да държите между двата си пръста, изглеждаше бездънен като самото небе. Ние го оставихме да постои на слънце; после спуснахме щорите и ето че в тъмнината той засия със собствения си лунен блясък. Нищо чудно, че мис Рейчъл беше възхитена; нищо чудно, че братовчедките й крещяха. Диамантът до такава степен завладя и мен, че и аз гръмко възкликнах „О!“ като кречеталките. Само мистър Годфри запази самообладание. Той прегърна сестрите си през кръста и като поглеждаше снизходително ту към диаманта, ту към мене, рече: