	Всяко гробище е земното царство на смъртта, но Ребус не възприемаше Уористън по този начин. Голяма част от него наподобяваше естествен парк със статуи тук и там. Алеята с каменна настилка за коли в новата част скоро преминаваше в затревена пътека между надгробни паметници с избледнели надписи. Имаше обелиски и келтски кръстове, много дървета, където пърхаха, пееха, биеха се и се любеха птици, а катерички светкавично премятаха рунтави опашки от клон на клон. Тунелът под пътеката за пешеходци водеше към най-старата част от гробището, но между тунела и алеята за коли пулсираше сърцето на това странно място: там пред очите на посетителите тържествено се разгръщаха каменните страници от историята на Единбург. Там все още предизвикваха вековете имена като Оувънстоун, Клу и Флокхарт, професии като регистратор, търговец на коприна, железар. Някои бяха склопили завинаги очи в Индия, други не бяха успели да прекрачат белия праг на ранното детство. Табела на портата информираше посетителите за предстоящата принудителна покупка на гробищата от общината на Единбург поради занемаряване от страна на предишните собственици. Но точно то беше част от чара му. Хората разхождаха кучетата си тук, учеха се да правят художествени снимки, други просто възстановяваха вътрешното си равновесие, разхождайки се между надгробните паметници, обрасли с жилава гробищна трева. Хомосексуалисти търсеха тук компания, други търсеха самота.