	Новините, които получих в понеделник сутринта, бяха странни и обезпокоителни. Най-напред кметът на Мегендорф ми се оплака по телефона, че Матей нахлул в училището и задигнал една рисунка на убитата Гритли Мозер; заяви, че не позволявал на кантоналната полиция да тършува повече в неговото село, след всички тези ужаси сега им било необходимо спокойствие; накрая не особено учтиво ми съобщи също, че щял да изгони Матей с кучета от селото, ако се появял още веднъж там. След това Хенци се оплака, че имал някаква разправия с Матей, и то — по-неприятното от всичко — в „Кроненхале“; бившият му началник бил явно пиян, гаврътнал на бърза ръка един литър „Резерв дю патрон“ и след това си поръчал коняк, а него нарекъл съдебен убиец; жена му, родена Хотингер, била ужасно отвратена. Но това не беше още всичко. След сутрешния рапорт научих от Фелер, че не друг, а един тип от градската полиция му докладвал, че виждали Матей в различни барове и че сега той се бил настанил в хотел „Рекс“. Освен това ми съобщиха, че Матей почнал и да пуши. „Паризиен“. Той беше променен, преобразен, като че ли за една нощ бе станал друг човек. Опасявайки се от предстоящо нервно разстройство, аз позвъних на един психиатър, когото често канехме като вещо лице.