	Омската тъмница, а после и Павлодарската ни приемаха, защото в тези градове — важен пропуск! — все още нямаше специализирани етапни затвори. В Павлодар дори — о, позор! — нямаха и „гарван“, та трябваше да ни карат пеша от гарата до затвора през много квартали, без да се стесняват от населението — както преди революцията и в първите десетина години след нея. В кварталите, през които минавахме, нямаше нито павирани улици, нито водопровод и едноетажните къщурки тънеха в сивкавия пясък. Всъщност градът започваше от двуетажната белокаменна тъмница.