	Аз също попаднах в училището от любопитство. Благодарение на Анастасия ме прие академик Михаил Петрович Щетинин. Децата подредиха маса с ястия и нахраниха всички, дошли с мене. Не само храна от масата вземахме ние тук. Огънят в живите детски очички даряваше неизмеримо повече, а ние какво им дадохме в замяна? Като покровители ги погалихме по главичките. Ядосан на себе си, аз се отделих от групата, стоях сам и си мислех. Изведнъж към мене се приближиха и застанаха редом познатите ми вече Лена и Настенка.