	Мургейз лежеше будна, втренчена в тавана, и се мъчеше да мисли за дъщеря си. Завита бе с един-единствен бял ленен чаршаф, но въпреки жегата се потеше заради дебела нощница, завързана до шията. Потта едва ли беше от значение — колкото и да се къпеше, колкото и гореща да бе водата, в която се къпеше, чувстваше се нечиста. Елейн трябваше да е в безопасност в Бялата кула. Понякога й се струваше, че са изминали безброй години, откакто за последен път се бе насилила да се довери на Айез Седай, но въпреки явното противоречие Кулата със сигурност бе най-безопасното място за Елейн. Опита се да помисли и за Гавин — той трябваше да е в Тар Валон при сестра си, изпълнен с гордост от нея и неутолим в желанието си да бъде неин щит — а също и за Галад — защо все пак не й позволиха да го види? Обичаше го така, сякаш и той бе роден от нейната утроба, а и в много отношения той се нуждаеше от обичта й повече, отколкото другите двама. Опитваше се да мисли за тях. Но беше трудно да мисли за друго освен за… Широко отворените й очи се взираха в мрака, лъснали от неизтритите сълзи.