	Разговорът свърши, но благоуханната „Магданозка“ се промъкна към мен и се настани удобно в непосредствена близост до бедния ми нос. Тя взе отблъснатия с отвращение от мен глинен съд в скута си. Видях, че бърка и с петте пръста на дясната си ръка в тайнствената смес, а после отвори беззъбата си уста като пътна чанта от черна кожа. Затворих очи. Известно време се чуваше силно сърбане, след което долових онова леко, нежно мляскане, когато езикът се използва като бърсалка. Накрая се разнесе продължително, доволно грухтене, идващо от опиянената й от възторг душа. О магданоз, ти, подправка на живота, защо не идеш да ухаеш вън, на открито!