	Аз обаче търсех в навалицата едно познато лице — това на моя „баща“, главатаря Терииероо, вожд на седемнадесетте местни главатари на Таити, който преди години ме беше осиновил. И наистина го видях. Висок, едър, весел и бодър, какъвто го знаех от миналото, той се откъсна от тълпата и викаше: „Тераи Матеата!“, а цялото му широко лице сияеше като слънце. Беше поостарял, но все още имаше същата прекрасна и внушителна главатарска осанка.