	— Козльо, козленце — започнах задъхано — с мило личиценце… прескочи стобора и излез на двора… донеси трева, хрупкави листа, мама да нахраниш, ако я завариш, ако ли пък не, май е най-добре, братята си гладни да нахраниш: Едно… две… три… четири… пет… шест… седем… осем!