	В коридора по пейките седяха болни с близките си. Дядото мина бавно край тях. Спря се до огромния френски прозорец. От осмия етаж градът се виждаше като на длан. Взря се със здравото си око към улицата, после погледна към стълбището. Повъртя се така около час. Близките вече се разотиваха — персоналът ги пускаше и когато няма приемен час и те гледаха да не прекаляват.