	Дани започна да чувствува туптенето на времето. Той гледаше приятелите си и виждаше как всеки ден за тях е един и същ. Когато се дигаше нощем от леглото си и пристъпяше над спящите паисаноси, той изпитваше яд, че те са там. Постепенно, докато се припичаше на предната веранда, Дани започна да мечтае за дните на своята свобода. Тогава той спеше лете, в гората, а зиме, когато хванеше студът — в топлото сено на плевниците. Бремето на собствеността не тежеше върху него. Той си спомняше как името Дани ехтеше тогава като ураган. О, какви боеве! Боевете в гората с някоя побесняла кокошка под мишница! Скривалищата в дерето, докато някой побеснял съпруг откриеше измамата! Урагани и лудории, сладки лудории! Когато Дани си спомняше за отминалото старо време, той усещаше колко сладка е откраднатата храна и копнееше това време да се върне. Откак наследството го бе издигнало в обществото, той вече не се биеше така често. Пак се напиваше, но без приключения. Бремето на къщата щеше винаги да му тегне, както и отговорността към неговите приятели.