	Докато Зелените се съсредоточаваха върху Граничните земи, то Сивите в момента гледаха главно на юг. Всички Аджи бяха смаяни от донесенията от Иллиан и Тийр за големия брой дивачки сред Морския народ, нещо, което те намираха за интересно, наистина, макар че, изглежда, съществуваше силно съмнение доколко може да е вярно, иначе Сестрите щяха отдавна да го знаят. В края на краищата как можеше да се скрие такова нещо? Никоя не споменаваше, че досега просто са гледали на повърхността, без да надникнат по-надълбоко. Сивите обаче бяха по-скоро объркани от продължаващата сеанчанска заплаха за Иллиан и наскоро започналата обсада на Тийрския камък. Войните и военните заплахи винаги объркваха Сивите, след като те се бяха посветили да прекратяват враждите. Както и да разширяват влиянието си, разбира се — всеки път, когато Сивите прекратяха някоя война с мирен договор, това усилваше влиянието на Айез Седай, но най-вече на самите Сиви. Сеанчанците обаче, изглежда, не се занимаваха с преговори, най-малкото с посредничеството на Айез Седай, и гневът на Сивите от това, че ги отхвърлят, се изразяваше в резките думи, с които описваха граничните сеанчански нахлувания, както и трупането на военна сила от страна на лорд Грегорин, Стюарда на Иллиан от името на Преродения Дракон, титла, която сама по себе си будеше загриженост. Тийр също така си имаше своя Стюард в името на Преродения Дракон, Върховния лорд Дарлин Сиснера, и той беше обсаден в Камъка от благородници, отказващи да приемат Ранд. Тази обсада беше доста странна. Камъкът си имаше свои пристани и враговете на Дарлин не можеха да прекъснат снабдяването му, въпреки че държаха останалата част от града, а те, изглежда, се задоволяваха с това да си седят там и да чакат. Или навярно просто не можеха да измислят какво да направят. Само айилците бяха превземали Камъка с щурм, а никой не беше успявал да го изтощи с глад. Сивите залагаха известни надежди на Тийр.