	Покани ме да вляза, но лицето му имаше особено изражение. Сигурно си мислеше, че съм луд, тъй като в светлината на известните му факти, това беше най-лесното обяснение. Вместо да ме заведе в офиса, той ми каза да почакам в коридора, отвори вратата и изчезна вътре. Чуха се гласове, но бяха твърде тихи, за да доловя думите. Скоро Пекъм се появи отново и каза: