	Тошио усети как дъхът от зиналата му уста изпълва шлема. Отражението на собствените му очи, разширени и уплашени, бе увеличено върху неподвижната фигура на Сасиа. Приливът я люлееше така нежно, какъвто бе и целият й живот. С изключение на смъртта.