	При първоначалното си отстъпление бе съвсем загубил пътя, а сега, поемайки някъде на запад, за щастие попадна в невзрачна уличка, която скоро толкова се разшири, че по средата й минаваше градинска алея. Тук гъмжеше от птици, дори в тоя час сянката на листата беше благодатна, вместо задимената атмосфера на градовете във въздуха се долавяше нещо свежо, селско и Челънър крачеше напред, впил очи в тротоара и мислено понесен надалеч, когато изведнъж се сепна — на пътя му се изпречи стена. Тази улица, чието име съм забравил, нямаше изход.