	Джем с лекотата си, която не мога да нарека лекомислие, все повече се убеждаваше, че нашите родоски премеждия са били проста случайност. Нищо наоколо ни не издаваше напрежение, никой не произнасяше имената Баязид, Д’Обюсон, Каитбай. Сътрапезниците ни изглеждаха ужасно далеко от всякакви междудържавни усложнения, не им влизаше в работа съперничеството между някои си султанови синове, освобождението на източното християнство или прославата на Рим. Те си пиеха виното и си гледаха небето, а там. в Савоя, и двете са от високо качество. Една весела, млада дружина световни граждани се наслаждаваше на своята империя — на света — и единствената им грижа беше да имат още месеци за сладкия живот, който бяха повели.