	Завършекът беше странен. Майриг стана като в сън, изтощен и в същото време обновен, сякаш живителен дъжд бе отмил от него болката и лудостта му. Изглеждаше като полуудавен и напълно променен. След като угасиха светилника, Кадфел трябваше да го води за ръка. Отвън нощта бе неподвижна, звездна и почти мразовита. В конюшнята Кадфел лично му оседла коня.