	Аз коленичих до нея, вдигнах ръката, която бе паднала на стълбите, и я притиснах до гърдите си. Помислих си за звука при удара на камъка в лицето на Джо — звука, който напомняше за порцеланова чиния, пръсната на парченца върху кахлен под. Запитах се дали ще имам сили още веднъж да чуя този звук, без да изгубя разсъдък. А знаех, че наистина ще бъде същият звук, защото тя по същия начин бе извикала името ми, по същия начин се бе чуло падането, което я натроши на парчета, на каквито тя се боеше, че прислужниците могат да натрошат фините стъклени фигурки, които държеше в салона, а комбинезонът ми лежеше на горната площадка, смачкан на топка и с две скъсани презрамки, също както по-рано. Ако я довършех, щеше да звучи, както когато довършвах Джо, знаех това. Да-а. Знаех го толкова добре, колкото зная, че Ист лейн стига до ония разнебитени стълби, които се спускат надолу, отстрани на Ист Хед.