	Един час по-късно Елена, с шапка в едната ръка, с пелерина в другата, тихо влизаше в гостната на дачата. Косите й леко се бяха разпилели, на бузите й се виждаше по едно мъничко розово петънце, усмивката не искаше да слезе от устните й, очите й се затваряха и полузатворени, продължаваха да се усмихват. Едва пристъпваше от умора, и тази умора й беше приятна: пък и всичко й беше приятно. Всичко й се виждаше мило и ласкаво. Увар Иванович седеше при прозореца; тя приближи до него, сложи ръка на рамото му, отдръпна се малко и някак неволно се засмя.