	Старецът бе негов приятел. Грижеше се за него като баща. Учеше го, насочваше го и беше готов винаги да му помогне. Дори когато Уокър възмъжа и между тях се установи онази дистанция, която се появява винаги, когато бащите и синовете трябва да започнат да гледат един на друг като равни, без никога докрай да вярват в това, Коглин му остана близък, доколкото допускаше Уокър. Те спореха и се препираха, проявяваха недоверие един към друг, обвиняваха се, предизвикваха се да приемат изпитанията. Но никога не се бяха предавали един друг, не се бяха отказвали един от друг. Никога не се бяха отричали от приятелството си. Това носеше на Уокър известно успокоение.