	Двамата господари яхнаха конете си и заразговаряха с помощта на Френка. Гледах как се смеят със същия смях, как говорът им става все по-оживен, придружаван от движения, както бива между хора с различен език, а които все пак искат да се разберат без тълмач, направо. Имаше наистина нещо твърде сродно между тия двама князе, расли под различни небеса — между поета и детето. Понеже единият бе роден, за да създава, а другият — за да слуша приказки. Така те тръгнаха редом из широкото, прекрасно поле на въображението.