	Когато се поуспокоиха, Девар-лордът и Шефът на охраната тръгнаха из Парка, хванати под ръка. Междувременно Отрочето на Родърик стигна задъхано до северната порта и излезе навън, привело глава. Сърцето му биеше лудо. На косъм! Беше се отървало на косъм! Ако невестулковата глава го бе попитала: „Скри ли нещо, Хейлис?“, щеше да се опита да излъже, ала такъв като него никога не би преметнал Финли о’ Тего. Никога! Със сигурност щяха да го сгащят. Обаче _не го бяха_ сгащили, слава на Ган! Топката, която му бе дал Стрелеца, беше скатана в задната спалня, където си бръмчеше тихичко. Беше я сложил в коша за отпадъци, както му бяха заръчали, и я бе покрил с току-що изпрани кърпи от кутията до умивалника, както му бяха наредили. Никой не му беше казал, че може да вземе използваните кърпички, но Хейлис не беше успял да устои на сочния им, възхитителен аромат. И точно това му бе помогнало, нали така? Мдааааммм! Защото вместо да му зададат всички онези въпроси, на които нямаше да може да отговори, те бяха започнали да се смеят и го пуснаха да си върви. Много му се искаше да се изкачи горе на планината и пак да си поиграе с онова пухкаво животинче, ала белокосият стар хум на име Тед му беше казал да отиде далеч — много далеч, — след като изпълни заръката на Стрелеца. Беше му казал още да се ослушва за стрелба — и чуе ли бум-бум, да се крие, докато гърмежите не престанат. И Хейлис възнамеряваше да стори точно това — о, да. Не беше ли свършил онова, което Роланд о’ Гилеад бе поискал от него? Първата жужаща топка вече беше във Феверал — една от жилищните сгради; имаше още две в „Дамли“, където работеха Разрушителите и спяха стражите, които не бяха дежурни, а последната се намираше в къщата на Господаря… дето за малко не го хванаха! Хейлис не знаеше за какво служеха бръмчащите топки, нито пък искаше да знае. Щеше да се махне оттук, навярно с приятелката си Гарма, стига да я откриеше. Започнеше ли стрелбата, щяха да се скрият в някоя дълбока дупка, а той щеше да сподели вкусните си кърпички с нея. Върху някои нямаше нищо освен малко пяна за бръснене, ала имаше и такива с големи сочни сополи и засъхнала гной — дори и сега усещаше божествения им аромат. Щеше да остави най-апетитната — онази с големия кървав съсирек — за Гарма, а тя сигурно щеше да се съгласи да правят джиджи-биджи. Хейлис ускори ход, а на лицето му разцъфна усмивка — ммм, джиджи-биджи с Гарма!