	Сега сигурно бе истински уплашен. До смърт. Седеше зад волана, от ъгълчетата на устата му се изнизваше слюнка и се чудеше защо не може да избяга. Навярно кълнеше този голям седан и се питаше защо, по дяволите, не може да се откъсне от такъв капан за плъхове като моята бричка. Антон можеше да си псува колкото иска и никога нямаше да разбере, че под капака на тази бричка ръмжеше свръхмощен двигател. Намирах се само на петнайсет ярда от него и постоянно скъсявах дистанцията.