	В стаята влязоха две забързани прислужнички — носеха топла вода и блюдо, отрупано с ядене — и през смях му заговориха колко много по-добре изглеждал вече и как скоро щял да може да стане на крака, стига да изпълнява това, което му казали Айез Седай. Той им отвърна учтиво, за да не ги дразни. „Нека си мислят, че ще слушам.“ Стомахът му изръмжа при миризмата на храната.