	„Понякога — пише той, — индианците самоволно жертваха собствената си кръв, като нарязваха ушите си на ивици. При други случаи си надупчваха бузите или долната устна, порязваха тялото си или пронизваха езиците си, като прекарваха през тях клонки или шипове, причинявайки си силна болка; понякога си отрязваха горната част от члена. Друг път практикуваха отвратително жертвоприношение, при което се събираха в храма, нареждаха се в редица, всеки правеше дупка в члена си и прекарваха такова количество върви, каквото можеха да изтърпят. И така нанизани и завързани те обливаха статуята на демона със събраната кръв. Онзи, който можеше да изтърпи най-голямата болка, се смяташе за най-голям храбрец.“** До идването на испанците човешките жертвоприношения при народите от Месоамерика достигнали своя връх. През 1511 година експедицията на Валдивия претърпяла корабокрушение. Повечето от доплувалите до брега моряци били заловени и принесени в жертва. През 1562 година Ернан Кортес завладял Мексико. На много от неговите хора им направило впечатление, че на трапезата освен типичните за района ястия като царевица, боб, домати, чушки, тикви и др., имало и човешко месо. Тези сатанински действия накарали испанците да се усъмнят дали индианците са човешки същества. В средата на XVI век главата на Римокатолическата църква папа Павел III пръв оповестил света, че индианците са разумни същества, човеци, и поради това подлежат на спасение като всички Божии чада. Така той сложил знак за равенство между индианци и испанци.