	Рон често се оплакваше от главоболие. Една нощ Гари чу някакви шумове и го хвана да рови в шкафчето с лекарствата, където търсеше нещо за притъпяване на болката. Когато положението стана нетърпимо, Гари направи неизбежното и накара Рон да седнат и да си поговорят сериозно. Обясни му, че няма нищо против той да остане да живее при тях, но трябваше да се пригоди към техния начин на живот. Рон не даде никакви признаци, че осъзнава какъв е проблемът. Тръгна си мълчаливо и се прибра при майка си, където или спеше почти денонощно на канапето, или се криеше в апартамента си над гаража. Беше на двайсет и осем години и не можеше да приеме, че има нужда от помощ.