	„Вълци.“ Аря изстина. „Хора на Роб и на баща ми.“ Железните клетки я привлякоха. Решетките оставяха толкова малко място, че затворниците не можеха нито да седнат, нито да се обърнат. Стояха голи, изложени на слънце, на вятър и дъжд. Мъжете в първите три клетки бяха мъртви. Враните бяха изкълвали очите им, но празните кухини сякаш я следяха. Четвъртият в редицата се размърда, когато тя мина пред него. Проскубаната му брада се бе втвърдила от засъхнала кръв и мухи. Когато той заговори, те се пръснаха и забръмчаха по главата му.