	Двама монаси — майсторът зидар брат Елиас и неговият помощник — ги очакваха от двете страни на централния олтар. Обръчът от факли, запалени по стълбовете зад тях, припомниха на Симоне заплахата на свещеника, че ще гори в ада за делата си. Пламъците хвърляха зад брат Елиас дълга сянка, далеч по-внушителна от ръста на дребничкия заговорник, замислил кражбата. Лицето на Симоне пламтеше въпреки ледения студ в черквата. Запита се дали Елиас не би могъл да го изповяда, преди да излязат — нищо, че двамата носеха еднаква вина за извършването на този грях. Изпита ужас от вероятността да се изправи пред тълпата, когато над душата му тегне смъртна опасност.