	Сега душата й виеше само от спомена за онова, което беше останало и никога няма да се върне. „И ето аз съм с вас през всичките дни и до края на живота.“ Животът беше свършил, тя е изоставена и от бога, и от всички, нито човек, нито куче. Как ненавиждаше сега султана! Подъл сластолюбец, адска пиявица, двукрак дявол, обрязан сатана! Би искала да бъде всичко друго, само не и жена. И в същото време знаеше, че ще може да победи само като жена, с единственото оръжие, което имаше — чистото, недокоснато, единствено, неповторимо тяло.