	„И ме дарете с единствената си любов“, проплака жално Талезин и извърна глава. Подпря се на стената, погледна парчетата дърво, които стискаше в ръце, и разтвори пръсти. Треските се плъзнаха по дланите му и паднаха с тропот на пода, но момичето, което плачеше наблизо, не чу нищо.