	— Да, прав сте. Та този Поклен рисуваше върху огледалото ръката ми, за което отиде немалко време… Той доста дълго ме гледа. Аз наистина бях великолепен. «Това не ви ли уморява?» — попита ме той. «По-полека», казах аз в отговор, като сгънах коляно едва-едва. «Мога да стоя така час, не повече». «Не, аз никога няма да допусна това! Ние имаме услужливи момчета, които ще сметнат за свой дълг да държат ръцете ви, както едно време са държали ръцете на пророците, когато са се обръщали с молба към Бога.» «Отлично», отвърнах аз. «Нали няма да приемете подобна помощ като унизителна за себе си?» «О, не, мили мой, казах му в отговор, мисля, че да позволиш да те подкрепят и да позволиш да ти вземат мярка, са много различни неща.»