	Почти осем часа по-рано индийските войници започнаха да стягат редиците си в базата Гомпа Тауър при хребета Химачал. Според последната информация, която Пюри беше получил, група американски войници бяха предприели скок, за да помогнат на терористите да пресекат контролираната зона и да влязат в Пакистан. Именно натам се бяха насочили парашутистите. Със сигурност пакистанците също се намираха в този район. Нямаше друг път напред, освен през редиците на индийските войници. Пакистанците несъмнено бяха изтощени и едва ли разполагаха с кой знае какво въоръжение, сега, когато американците бяха елиминирани. Въпреки това майор Пюри не ги подценяваше. Никога не считаше залавянето на враговете за сигурно, когато те се намираха на подобна височина. Според плана, който бяха разработили заедно с лейтенантите, щяха да изпратят двадесет и пет мъже да изкачат върха, докато останалите ги прикриват от подножието с далекобойни пушки и телескопически мерници. Други двадесет и петима имаха готовност да се качат за подкрепление, ако се наложеше. Единият от двата екипа със сигурност щеше да залови групата. Единият от двата екипа със сигурност щеше да вземе жертви. За съжаление министърът на отбраната Кабир не желаеше да изчака пакистанците да слязат. Сега, когато американците бяха избити, от страна на Вашингтон и Делхи щеше да има трудни въпроси за онова, което се беше случило с парашутистите. Министърът полагаше много усилия, за да попречи на въздушното разузнаване да навлезе в района и да локализира и прибере останките на американците. Вече беше информирал министър-председателя, че екипът на майор Пюри се намира на мястото и ще ги открие вместо „Хималайските орли“. Онова, от което Кабир се страхуваше, беше, че въздушното разузнаване може да локализира не само парашутистите, но и пакистанците. Министърът на отбраната не искаше те да бъдат заловени живи.