	Лещата сега се плъзгаше по самото отвърстие на Водопада на Ръба. С приближаването към Края островът стана не само по-висок, но и по-тесен, така че, лещата можеше да остане над водата, докато не се приближи съвсем близо до града. Парапетът, който обхождаше скалата по Края, беше осеян със сигнални мостици, които стърчаха нагоре в празното пространство. Лещата се спусна леко към един от тях и влезе в дока толкова плавно, както лодка може да се прибере на кея. Чакаха ги четирима стражи, досущ като Марчеса — със същата коса` лунна светлина, огряла на фона на черната нощ на лицата им. Не личеше да са въоръжени, но в мига, в който Двуцветко и Ринсуинд стъпиха на парапета, те ги сграбчиха така здраво в ръцете си, че и двамата тутакси се отказаха от каквато и да било мисъл за бягство.