	Тя седеше на пейката и подклаждаше огъня. Неуловимата светлина в очите й, призрачната белота на косата й, бяха повече като спомен, отколкото видение. Аз се изтегнах на пейката до нея и, сякаш това беше най-естественото нещо, което можех да направя, сложих главата си в скута й.