	— Няма спасение — каза си тя, — вечна мъка и вечен срам. Защо да живея? И де са границите на мъките ми? Границата им е в тая вода. Един миг — и спокойствие, вечно спокойствие… да умра, да умра! — и тя пак завървя към водата.