	Земята, която се спускаше полегато под мен, беше само пясък, чието еднообразие се нарушаваше тук-там от малки хълмчета, обрасли с пирен. Очевидно някога езерото се е простирало до мястото, където стоях, но постепенно се е оттегляло и изсъхвало, докато е загубило повече от две трети от първоначалната си големина. Видях спокойните му, застояли води на около четвърт миля от мен в падината, разделени на малки блата и езерца от преплетени тръстики, папури и могилки. На отсрещния бряг дърветата отново се издигаха нагъсто, закриваха гледката и хвърляха тъмните си сенки върху плитчината с неподвижна вода. Като се спуснах надолу към езерото, забелязах, че по-нататък земята е влажна и блатиста, обрасла с избуяла трева и тъжни върби. Водата, която беше доста прозрачна откъм откритата пясъчна страна, огряна от слънцето, изглеждаше черна и отровна насреща ми, под дълбоката сянка на ронливите брегове и надвисналите, избуяли храсталаци и сплетени дървета. Жабите квакаха, а плъховете се стрелкаха напред-назад между сенчестата вода и брега и когато доближих блатистата страна на езерото, те самите ми заприличаха на живи сенки. Там видях наполовина във водата гниещи останки на стара, преобърната лодка. Тъжно слънчево петно проблясваше върху сухата й повърхност през пролуката на дърветата и една змия се грееше по средата му, фантастично навита и предателски неподвижна. И отдалеч, и отблизо гледката пораждаше едни и същи мрачни чувства за самота и разруха, а великолепното сияние на лятното небе над главата ми сякаш задълбочаваше и засилваше унинието и голотата на пустошта, която огряваше. Обърнах се и закрачих обратно по същия път към височината, като кривнах малко настрани от предишната пътека към един неугледен, стар дървен навес, който досега бе твърде незначителен, за да привлече вниманието ми редом с ширналата се дива гледка на езерото.