	В късното утро те стигнаха Ирилин и покрай брега му поеха на юг по една тясна пътека, която се виеше между горски дървета и трупи. Също както и околната гора, езерото беше безжизнено. Облаците ниско надвисваха над водите и не се усещаше никакъв повей на вятъра. Бен се унесе в мисли. Представи си как за първи път срещна Уилоу. Тогава бе дошъл в Езерната страна, за да поиска от Речния господар да го признае за крал. Уилоу и Бен се бяха срещнали случайно, когато се къпеха голи в нощта в топлите изворни води на езерото. Никога Бен не бе виждал толкова прелестно създание като силфидата. Тя бе събудила в него чувства, за които си мислеше, че са мъртви и изчезнали завинаги.