	За разлика от съня ми, тук нямаше макара и ведро. Обърнах се и видях, че стражите са избягали, но веригата със затворниците е заключена за един стълб, така че горките клетници не можеха да помръднат. Халката с ключовете се търкаляше недалеч, аз отключих оковите и пуснах нещастниците да се спасяват кой както може. След това завлякох веригите до кладенеца, заключих ги една за друга и закачих единия край за една метална пръчка, на която някога може би беше стояла макарата. Така щеше да е много по-трудно да се спуснем в кладенеца, но все пак едно нещо беше по-добре, отколкото в съня ми — нямаше я ужасната миризма на разлагаща се плът — макар че скоро щеше да я има, след като жертваните нещастници започнеха да се разлагат — и отдолу не се чуваше страховитото ръмжене.