	Така се почна с нея. Всяка друга жена, която Мат беше познавал, щеше да започне да пита за какво точно й е благодарил, след което да му обяснява, че не е имало нужда, толкова надълго и нашироко, че да му се доще да си запуши ушите, или също толкова досадно да започне да го мъмри, че наистина трябва да й благодари, или пък да му даде да разбере, че очаква нещо по-съществено от празни думи. А Биргит само сви рамене — и на втория ден му хрумна нещо изумително.