	Когато се спънах и започнах да падам, с ръце опънати напред, Анастасия мълниеносно се обърна, бързо изпъна свободната си ръка и аз паднах, разперил пръсти, с гърдите си на дланта й. Паднах, без да докосна земята с ръцете си. Тя задържа тялото ми с едната си ръка и го изправи, като продължаваше нещо да говори без никакво напрежение. Когато се изправих с помощта на ръката й, ние продължихме пътя си, като че ли нищо не се е случило. И тогава незнайно защо аз си помислих за газовия пистолет, който беше в чантата ми.