	Той се подчини. Скочих от колата, потичах няколко крачки край нея и блъснах вратата. Мойзиш даде газ и в същия момент фаровете отново светнаха. Стоях на тъмната улица. Треперех от студ. Внезапно се яви и страхът — ужасът от гнева на един мирно починал, моя баща, с чиято памет аз кощунствувах. Тополите стърчаха на върха като заплашителни сенки. С безпомощно хилене се опитах да изгоня страха. Светлината на следващото утро прогони моите суеверни мисли, а светлината на стоватовата крушка на моята нощна лампа играеше ярко върху документите, в които се говореше за ужасната действителност на войната. Телеграмите и меморандумите, които бяха дешифри-рани за сър Хю, минаваха по своя път през моята стаичка. Това беше един странен нощен разговор с големите на този свят, чиито имена се появяваха в документите: Рузвелт, Хопкинс, Чърчил, Идън, Сталин, Молотов… По-късно Чърчил писа в своите мемоари: