	Аз се подчиних и слязох. Прадядо мълчаливо ме прегърна и треперейки, сочеше към кедъра — все повече и повече клонки по него започнаха да светят, после се образува лъч, който се насочи нагоре. Сега вече няма да изгори Звънтящият кедър и с помощта на своя лъч ще отдаде на хората и на Земята всичко, което е натрупал за петстотин години. Прадядо ми обясни, че лъчът се е образувал на онова място, от което съм викала нагоре и случайно съм счупила клончето, докато съм се смеела. — Той казваше, че ако бях докоснала лъча, излизащ от счупената клонка, моят мозък щял да експлодира, защото в този лъч има много енергия и информация. По този начин са загинали моите майка и татко.