	„Аз трябваше да съм.“ Бран вдигна глава да погледне Вала и си представи как се катери педя по педя, заравяйки пръсти в цепнатините на леда. Това го накара да се усмихне напук на всичко, напук на сънищата и на диваците, и на Джойен, на всичко. Като малък се беше катерил по стените на Зимен хребет и по всички кули, но никоя от тях не беше толкова висока, а и бяха от камък. Валът можеше да прилича сега на каменен, сив и надупчен, но облаците щяха да се отдръпнат и слънцето да го удари с лъчите си по-различно, и той изведнъж щеше да се преобрази, да се извиси пред тях — бял, син и блестящ. Това бе краят на света, баба Нан го беше казвала стотици пъти. От другата страна бяха чудовищата, великаните и таласъмите, но те не можеха да преминат отсам, докато Валът стоеше здрав и непоклатим. „Искам да застана отгоре с Мийра — помисли Бран. — Искам да застана горе и да видя.“ Но беше сакат, така че можеше само да остане долу, докато Мийра се изкачва нагоре сама.