	Това, което всъщност я дразнеше, бе жената с коса на къдрици до раменете, застанала насред килима, с юмруци на хълбоците, вдигнала войнствено брадичка и толкова начумерена, че сините й очи се бяха присвили. Сашале носеше пръстена на Великата змия, разбира се, на дясната си ръка, но също така и айилски гердан и гривна, дебели мъниста от сребро и слонова кост, изкусно изваяни, крещящо безвкусни на фона на роклята й с високо деколте от кафява вълна, простовата, макар и фина и добре скроена. Не че накитите бяха грозни, разбира се, но… не на място, и едва ли бяха подходящи да се натруфи с тях една Сестра. Странността на тия накити може би съдържаше ключа към много неща, стига Самицу да можеше някога да разгадае причината, стояща зад носенето им. Мъдрите, особено Сорилея, гледаха на нея като на глупачка заради това, че ги пита за всичко, и отказваха да си правят труда да отговарят. Твърде често го правеха. Най-вече Сорилея. Самицу не беше свикнала да я смятат за глупачка и това ужасно не й харесваше.