	Ричард извика на Скарлет да се приземи на площада в селото. Слънцето вече почти бе залязло и жълтеникавите тухлени постройки, наредени в кръг около площада, хвърляха красиви отблясъци. Калан вече усещаше сладките миризми, носещи се откъм готварските огньове. Огромната сянка на Скарлет накара хората да се разбягат във всички посоки, търсейки прикритие. Жените зарязаха готвенето, мъжете правенето на оръжия. Всички закрещяха в паника. Калан се надяваше да не ги изплашат чак толкова, макар да знаеше, че последния път, когато Скарлет се бе появила в селото, на гърба й пътуваше Мрачният Рал, който търсеше Ричард. И като не го намери, изби много невинни хора. Калните нямаха представа, че Мрачният Рал е принудил насила Скарлет да го разкарва насам-натам, след като бе откраднал яйцето й. Разбира се, дори и без Мрачния Рал появата на Скарлет означаваше смъртна заплаха. Самата Калан би се втурнала с всички сили накъдето й видят очите, ако срещне на пътя си червен дракон. Червените бяха най-страшните от всички видове дракони. И никой не можеше да си представи, че при среща с червен дракон ще си мисли за нещо друго, освен как да го убие или пък да избяга, за да спаси кожата си. Никой освен Ричард. Кой друг освен Ричард би се опитал да се сприятели с червен дракон? Той дори изложи живота си на смъртна опасност, за да измъкне яйцето й от плена на Рал, за да я убеди да му помогне. Така от ден на ден двамата се сприятелиха за цял живот, макар Скарлет да промърморваше от време на време, че все някой ден ще го изяде. Калан подозираше, че това си е някаква закачка между двамата, понеже виждаше, че Ричард се смее винаги когато тя каже нещо подобно. Или поне се надяваше да е само закачка — но май не беше съвсем сигурна. Тя погледна надолу към селото с надеждата, че ловците няма да започнат да стрелят по тях с отровни стрели, преди да са видели кой язди червения дракон.