	Тя се озърна през рамо към мъглата и потръпна. Приличаше на издута сива стена, закриваща дърветата надолу по склона и съвсем изпъната, без никакви кухини и изтънявания. Тук само чист, кристален въздух, там — гъста сивота. Още една малка част от някакво дърво пред очите й започна да се провижда и тя разбра, че мъглата е започнала да се отдръпва, навярно прогорена от слънцето. Но твърде бавно бе това отдръпване, за да е естествено. Другите се взираха също така втренчено, дори и трите Айез Седай.