	Мобифонът изненада Козела в апартамента му в хотел „Ню Отани“. Седеше на тъмно до прозореца и чакаше Тодор Беров да се прибере в охраняваната си като Уиндзорския дворец къща. Деляха го стотина метра, разстояние, пределно за снайперист, лишен от възможността да повтори изстрела. Скрит зад пердетата, Козелът трябваше да изчака завръщането на президента на „Полиинс“, да го застреля в главата и да започне оттеглянето си. Беше наел апартамента на името на един иранец, търговец на агнета, но в западното крило на хотела беше наел друг на свое име, където зад бизнес легендата си щеше да остане до вечерта на следващия ден… Там беше багажа му, разхвърлян в артистичен безпорядък, там беше и употребеното му легло, в което щеше да преспи две нощи. И изведнъж този повик по мобифона… Освен Дебелия, никой друг не знаеше този номер… Глупости, той го беше дал на Пентхауз, на „Банка за Екологическа Профилактика“, на бившата си жена, на момчетата в Швейцария. „Мобилтел“ на колко души го е дала допълнително можеше само да гадае… Този, който го потърси, знаеше всичко!… Прякор, истинско и фамилно име, чинът му, а това значеше, че знае за Ескадрона на смъртта и ролята, която играе в него… „Кой се обади, мамичката му… ?“