	През останалата част от пътя през гората, вълците се появиха още два пъти, макар че не можеше да се каже дали е същата глутница или някоя друга. Флик беше склонен да вярва, че са различни глутници, съдейки по реакцията им на звука на странната свирка. Всеки път вълците се свиваха от ужас и оставяха пътниците недокоснати. Групата стигна до бариерата от тръни без затруднения. Но плътната маса от отровни бодли, която се изпречи пред тях, изглеждаше непроходима, дори за безстрашния Аланон. Той отново им припомни, че това е родината на друидите, а не на господаря на магиите. Поведе ги надясно, заобиколи края на стената от тръни, докато стигна до място, което изглежда го задоволи. Друидът бързо отброи няколко крачки от един близък дъб, който за Флик изобщо не се различаваше от всички останали дъбове, и отбеляза знак върху земята пред бодливото препятствие. С кимване на глава им показа, че това е мястото, откъдето ще влязат. После се изумиха, когато мрачният мистик просто тръгна по острите като бръснач бодли, изчезна в растителността, и само секунда по-късно отново се появи невредим. Обясни им тихо, че на това място препятствието е фалшиво и безобидно и представлява таен проход към крепостта. Имало и други, но не могат да се разпознаят от хора, които не знаят какво трябва да търсят. И така групата премина през бариерата и накрая се озова пред стените на Паранор.