	Хората, нижещи се по пътя, поглеждаха с любопитство синия плат с червените букви, но селяните и търговците ги чакаше работа, а заселниците — бъдеще, тъй че никой не свръщаше встрани. Дебелите въжета, затегнати за забитите в земята колове, бяха предназначени да задържат между себе си огромни тълпи към широкия вход малко зад надписа, но никой не чакаше да влезе, не и по това време на деня. Напоследък малцина идваха по което и да било време на деня. Падането на Ебу Дар докара само една капка зрители, след като хората разбраха, че градът няма да бъде плячкосван и че няма защо да бягат да си спасяват живота, но със завръщането, с всички кораби и заселници, почти всеки бе решил, че е по-добре да скъта пари за по-неотложни работи. Двама яки мъже, свити в наметала, които можеше да са скърпени от парцалени торби, бяха дежурни под плаката да пъдят всеки, който би дошъл да наднича вътре, без да си плати, но напоследък дори и такива бяха в недостиг. Двамата, единият с крив нос над гъстите мустаци, а другият без едно око, клечаха и хвърляха зарове.