	Той изпрати лекаря, после се върна при леглото на болната. Колко пъти вече искаше да се разберат! За него случката със Здравева беше тежка, неизяснена напълно. Той не знаеше как беше попаднал чужд мъж в къщата му, но беше видял с каква ярост Надя го отблъсна. Мълчаливо той беше наблюдавал сцената, когато тя се бореше за своята чест и в него не бе останало никакво лошо подозрение. Но от деня, в който Надя легна, колкото пъти се приближаваше до леглото и`, той виждаше какво голямо страдание и` причинява. В минути на меланхолия тя скриваше лицето си и горчиво плачеше, без да смее да го погледне. Друг път самото му явяване я хвърляше в нервна буря. Тогава тя дращеше лицето си, късаше дрехите си и молеше да я бие, като наричаше себе си най-долна, най-недостойна. Някаква вина към него и` тежеше и той не разбираше тая вина. По-скоро той се чувстваше виновен. Неговата жена беше оскърбена и той не бе дал още заслуженото на виновния. Имаше минути, в които искаше да прибегне отново до саморазправа. В пистолета му бяха останали още куршуми. Но бързо обуздаваше увлечението си при мисълта за другата борба, с която щеше да нанесе по-силен удар на Здравева. Той мечтаеше за тоя миг, в който ще свали маската на героя, ще го смъкне от височината, на която се е издигнал, и чувстваше в това не само удовлетворението на обществен борец, а и на личното си желание за мъст.