	Младият кавалер, за когото така често споменавахме, навярно никога не се бе намирал тъй близо до владетелката. Той започна да се промъква напред към редиците на стражите, за да се възползува по-добре от неочаквания случай. Като го проклинаше за дързостта му, другарят му го дърпаше назад, но Уолтър нетърпеливо се изтръгна от ръцете му. При това непринудено движение богато украсеният му плащ увисна небрежно на едното рамо и откри цялата красота на стройната му фигура. Сваляйки в същото време баретата си, той впи в кралицата поглед, изпълнен с почтително любопитство и със сдържано, но пламенно обожание, което тъй много подхождаше на красивото му лице. Изумени от богатото му облекло и от благородната му външност, стражите го допуснаха толкова близо до мястото, откъдето трябваше да мине кралицата, колкото никога не се допускат обикновените зяпачи. Благодарение на това дръзкият младеж неочаквано се оказа пред самия поглед на Елизабет — поглед, който никога не оставаше безразличен както към възхищението, което тя основателно събуждаше сред поданиците си, така и към красивата и изискана външност на нейните придворни. Като приближи мястото, където стоеше младежът, тя също впи в него изпитателния си поглед, в който се четеше само учудване от смелостта му, неоставящо място за никакво недоволство. Един съвсем незначителен повод неочаквано привлече още повече вниманието й към него. През нощта бе валяло и точно там, където бе застанал младият момък, една кална локвичка затрудняваше преминаването на кралицата. Докато тя се колебаеше дали да мине през нея, младежът сне плаща от рамото си и го разстла върху калта, за да може владетелката да премине по сухо. Елизабет погледна младия човек, който, изчервявайки се силно, придружи този акт на предана почит с дълбок поклон. Кралицата се смути, изчерви се на свой ред, кимна с глава, отмина бързо напред и влезе в баржата си, без да каже нито дума.