	Денят беше започнал съвсем добре — Мелиндра се бе изнизала от шатрата за някаква си среща с Девите още два часа преди изгрев слънце. Мислеше го за заспал и дори не погледна към него, а си мърмореше нещо за „Ранд ал-Тор“, „честта“ и „Фар Дарейз Май над всичко“. Звучеше все едно че спори със себе си, но честно казано, на него му беше все едно дали се кани да направи Ранд на туршия, или да го сготви на яхния. Само минута след като тя излезе от шатрата, той вече тъпчеше вещите си в дисагите. Никой не го и погледна, докато оседлаваше Пипе. Добро начало. Само дето не беше включил в сметките си колоните на Таардад и Томанеле, и на всеки друг от проклетите им кланове, изсипващи се от юг. Никаква утеха не беше и това, че придвижването им много напомняше за нещата, които беше изломотил пред Лан. Искаше да потегли на юг, а тези айилци го бяха принудили да се отклони към Алгуеня. Точно натам, където щеше да се разгори битката.