	Не беше забравил, но въпреки това тичаше по-бързо, разпръсквайки зад себе си облачета от ситен като захар пясък. „Няма дори да стигнеш до нея. Знаеш как е насън, нали? Всичко, към което се втурваш, се превръща в нещо друго.“ Не, стихотворението не започваше така… или… Ралф не беше сигурен. Само си спомняше, че накрая авторът безразсъдно се натъкваше на нещо ужасяващо