	— Върви на майната си! — изпищя Кеплър. Стисна юмруци и вени като въжета се издуха на врата му. — Няма да ме използваш като някаква шибана кукла, докато… — гласът му секна, все едно от повреден микрофон е бил изваден жакът на тонколоната. Устата му се движеше още секунда-две, но не се чу нито звук повече. Лицето на Кеплър почервеня, после стана лилаво, след което потъмня до черно за секунди, преди да се просне по лице върху плочките. Ръцете му сякаш бяха извити зад гърба от невидим, но брутален противник, а глезените му — вързани с невидими въжета. Започна да се плъзга по пода с тежки, тромави подскоци — представата на увредено дете за движенията на червея — а гърдите и брадичката му се блъскаха в плочките при всяка абсурдна конвулсия. По този начин Джоузеф Кеплър пропълзя десетина метра по лице, корем и слабини, като оставяше ивички кръв от разбитата си брадичка по плочките. Накрая стигна до отреденото му поле. Когато Барент отпусна хватката си, мускулите на нещастника видимо се сгърчиха и отпуснаха в конвулсивно облекчение и се чу тихо шуртене, докато урината просмукваше панталоните му и потече на тъмната плочка.