	Небето бе все тъй черно, но по-матово и някак грапаво като изорана нива. Изглеждаше така, сякаш някоя пореста гъба в дъбравата се отразяваше през лупа в помътняло огледало. От _четирикраката врана_ и кортежа й от гарвани нямаше и помен. И черната локва в средата на блатото още спеше. Въздухът беше гъст и вонеше на гнилоч. Хък тутакси реши, че той е виновен, дето тъй бързо се задъха, а не вчерашният маратон, първо — в гората, а после — в кревата. Пък и среднощните изпълнения на зажаднялата за любов Моргана по едно време наистина го бяха оставили без дъх. Не напразно умните хора твърдяха, че най-добре се люби онази жена, която си мисли, че може би го прави за последен път.