	Безсилни да си възвърнат откраднатото съкровище със сила, тримата жреци пазители го следели предрешени. Едно поколение сменявало друго; воинът, извършил светотатството, бил постигнат от ужасна смърт; Лунният камък (носейки със себе си тежкото проклятие) минавал от ръцете на един в ръцете на друг незаконен мохамедански владетел; и въпреки всички случайности и промени наследниците на тримата жреци пазители продължавали да следят своето съкровище в очакване на деня, когато вседържателят Вишну ще им върне техния свещен камък. Това продължило до последната година на осемнадесетия век. Диамантът минал във владение на серингапатамския султан Типу; той е наредил да украсят с него дръжката на кинжала му и го пазел сред най-драгоценните съкровища на своята оръжейна сбирка. Но дори и тогава — з самия дворец на султана — тримата жреци пазители тайно продължавали да бдят над диаманта. В свитата на Типу се намирали и трима чужденци, заслужили доверието на своя господар, като възприели (или се престорили, че възприемат) мохамеданската вяра; и според слуховете именно те били тримата предрешени жреци.