	Внезапно Андерсен изсъска рязко и всички мигом застинаха безмълвни, сякаш котаракът им бе извикал: „Слушайте!“ Приятелите наостриха уши. Призрачната тишина, царяща във Великата библиотека, сякаш бе станала по-угнетяваща отвсякога. Отрова се взираше в безкрайните проходи между етажерките, които лъкатушеха и чезнеха в мрака. Само преди миг в паметта й заглъхна някакъв неясен, едва доловим звук, който бе прекалено тих, за да бъде уловен от човешко ухо… Но котаракът явно го беше чул. Нещо… Нейде далеч, отвъд пределите на слуха й, се разнасяше ефирният звън на малка сребърна камбанка.