	После вече се заизкачвахме. На първия кат водачът ни показа зида: „Там е приземието. Конюшнята“ — обясни пак шепнешком. Дали и ние трябваше да шепнем в тази тайнствена обител? На втория кат — голяма кръгла стая: „Кухнята.“ На третия — няколко по-малки и много прости, с нерендосан под и с оджаци: „Стаите за кралската стража.“ От тях именно излиза врата към крепостните стени, друг изход кулата няма. като изключим тоя на конюшните, несвързан нагоре. Следният — четвъртият — кат трябваше да ни смае с великолепието си. Беше разделен на две — голяма и малка стая. Голямата имаше камина, обшита с пъстър камък. До нея — легло с балдахин, тежка маса, два стола, килим, няколко сандъка. Светлината проникваше в тая стая през нещо като фуния. Тя прибираше свода нагоре-нагоре, за да завърши с кръгъл прозорец: „Когато вали или е зима, затваряме го. Това е стаята на негово височество.“ (Сега ми стана ясно, че монахът шушне от известно неудобство.) Малка вратичка водеше към съседната стая — моята. Само легло и сандък. Тесен процеп наместо прозорец.