	На следващото утро видяхме, че саксите са все още в долината, където димът от техните лагерни огньове се смесваше с утринната мъгла. Щом изтъня мъглата, видяхме, че саксите секат дървета, за да си правят колиби — очевидно доказателство, че възнамеряваха да останат тук. Моите хора сновяха по склоновете на хълма и режеха ниските храсти и брезови издънки, които можеха да прикрият промъкващи се врагове. Домъкнаха клоните и малките дръвчета до върха и ги натрупаха като допълнително бойно укрепление върху остатъците от земния вал, издигнат от древните хора. Бях пратил други петдесет човека по билото на хълма северно от котловината да нарежат дърва за огън. После разтоварихме храната от една волска каруца и довлякохме с нея дървата. Хората ми бяха отсекли и достатъчно стволове, от които направихме дълга дървена колиба, макар че, за разлика от покритите със слама или торф колиби на саксите, нашата представляваше по-скоро подобие на колиба от нестабилно подредени между четири каруци необработени дънери, грубо покрити с клони, но поне бе достатъчно голямо, за да подслони жените и децата.