	— Нали това викам — по Буйския път. Село Буйское. Как да не го знам! Там е нашият завой. Оттам като земете все надясно, надясно, и сме ние. Веретенники. Вие сигурно сте по-вляво, чичо Харитонич, ей там по-вляво от реката? Река Пелга, дали я знаете? Ами да! Нашата река! Пък за нас е по брега, по брега и точно на реката, на река Пелга по-горе, там са нашите Веретенники, нашето село! На самия бряг. Там е едно стръмно. По нас му викаме „залавок“. Като застанеш отгоре, страх те е да погледнеш, толкова е стръмно! Направо може да паднеш! Бога ми! Там има каменоломни. Правят воденични камъни. Там, на село, е майка ми. И две сестрички имам. Сестра ми Альонка. И Аришка. Майка ми, лельо Палаша, Пелагея Ниловна — е като вас, такава млада и румена. Чичо Воронюк! Чичо Воронюк! Моля ви, като на Господ ви се моля! Чичо Воронюк!