	Взех кафявите свитъци и тръгнах да търся своята обична Лорна. Намерих я на любимото й място, в малката градинка, за която се грижеше с толкова усърдие и старание. Когато наближих, тя вдигна очи и ме погледна. И в тези прекрасни очи, излъчващи толкова любов и нежност, толкова мекота и женствена замечтаност, сега като че ли се мярна съвсем леко, неохотно и полуосъзнато съмнение — нещо, което ми причини силна болка.