	Подир тези думи те останаха смълчани, седнали един до друг на пейката, допрели рамене, зареяли поглед в мрака. На няколко пъти Морган имаше желание да стане и да се отдръпне, но се страхуваше, че тя може да го изтълкува погрешно и продължаваше да стои на мястото си. Неочакван силен смях прониза тишината на двора. Той идваше някъде отвън и лазеше по без това опънатите им нерви. Морган не знаеше колко време бе изминало. Трябваше да каже нещо, трябваше да разсее тягостната представа, предизвикана от думите й, но не знаеше как.