	Още по-чудното беше, като си легнах да спя същата нощ, братлета. Сънувах кошмар, както предполагате, и то от ония филмчета, дето бях смотрил следобеда. Сънят или кошмарът са като кино в головата ти само дето ти се струва, че стига да сделаш один шаг и сам ще участвуваш. Точно това се случи и с мен. Беше кошмар от един филм, дето ми бяха показали към края на следобедното шоу: множество хилещи се малчики правят ултравиоленция на едно младо гълъбче, което кричи насред красната си кров, а платята й, хорошенко раздрани. И аз участвувах в караманьола, кикотех се и давах тон на другите, одет по последна гъзарска мода. И изведнъж, на върха на цялото това, блъскане и чукане, се почувствувах като парализиран и ми се дощя да повърна, а останалите малчики громко ми се смееха. И тогава начнах да драпам през собствената си кров, цели галони кров, докато се събудих и се озовах в леглото си в същата тая комната. Хочеше ми се да повърна, станах от леглото, цял раздрожан, да ида до уборната в другия край на коридора. Но, забележете, братлета, вратата беше заключена. А като се обърнах, за първи път увидих, че на прозореца имаше решетки. И като посегнах към гърнето малкото шкафче до леглото ми, понях, че оттук няма измъкване. Нещо по-лошо: не смеех да се върна към кошмара в сънливата си голова. Скоро установих, че всъщност не ми се повръща, но се пугаех пак да си легна. Обаче сънят ме налегна и повече не сънувах.