	Трябва да съм се взирал в нея около половин минута, обзет от почудата на истински глупец, преди ужасът да избухне в мен така внезапен и стряскащ, като звъна на цимбали. Скачайки от леглото, аз се затичах към огледалото. При гледката, която очите видяха, кръвта замръзна, в жилите ми. Да, аз си бях легнал като Хенри Джекил, а се бях събудил като Едуард Хайд! Как може да се обясни това, питах се аз, и после, с нов пристъп на ужас — как може то да се поправи? Утрото беше вече напреднало, слугите шетаха из къщи, а всичките ми лекарства бяха в кабинета: дълго разстояние по стълбището, през задния; вход, през открития двор и дисекционната зала от мястото, където стоях като ударен от гръм. Наистина, можех да покрия лицето си, но каква полза, като не можех да скрия промяната на фигурата си? После с някакво надделяващо чувство на сладостно облекчение си спомних, че слугите ми вече бяха свикнали с влизането и излизането на моето второ „аз“. Облякох бързо, доколкото можех, дрехите за нормалния ми ръст, бързо преминах през къщата, където Бредшо зяпна учудено, като видя господин Хайд по това време на деня и в такова странно одеяние, и десет минути по-късно доктор Джекил си възвърна нормалния вид и навъсил чело, седеше пред закуската си.