	Той се метна на седлото на Стъпко — Ейрам също яхна сивия си кон — и в същия момент видя, че идва Лоиал. Почти наполовина по-висок и от най-високия айилец, огиерът тъкмо пристъпваше внимателно сред кръстосаните окове на фургоните. При неговия ръст човек можеше да си помисли, че ще скърши някой с една непредпазлива стъпка. Както обикновено, Лоиал държеше книга в едната си ръка — дебелият му палец отбелязваше докъде е стигнал, — а обемистите джобове на дългото му палто се бяха издули от още книги. Цялата сутрин беше изкарал сред малката група дървета, които бе нарекъл „уютни и сенчести“, но — колкото и сянка да му предлагаха голите им клони, жегата се беше отразила и на него — изглеждаше изтощен. А може би беше нещо повече от жегата. Озовал се сред фургоните, Лоиал се спря, погледна към Айез Седай и Аша’ман и туфестите му уши потръпнаха неспокойно. Очите му, големи като чаени чашки, се извърнаха към Мъдрите и ушите му отново затрепкаха. Огиерите бяха много чувствителни към настроението.