	— Машаллах, баща ми! Нима душата му още не го е напуснала? Като погледнах после в отвора, разбрах какво означаваше възклицанието му. Шейхът все още си седеше така, както го бяхме положили, с разстилаща се върху гърдите брада. Лицето му беше набраздено на много дълбоки бръчки, но все още се разпознаваше. На какво обстоятелство или химическо влияние се дължеше вкаменяването на този труп, не знам. Но видът му наистина оказваше силно въздействие.