	Духовни центрове на такива селища са главната Чайна в някоя прогнила барака, пред която се трупат камиони и откъдето излизат и се пръсват по цялото селище дерящи гърлата си в безсрамни песни, оригващи се и преплитащи крака пияници; сред също такива локви и кал до колене се намира и вторият духовен център — Клубът, застлан с люспи от семки, с нацвъкан от мухи миналогодишен стенвестник, с непрестанно пращящ репродуктор над вратата, с псувни по време на танците и с вадене на ножове след кинопрожекцията. Стилът на тукашните места е „не излизай в късните часове и тръгнеш ли с момиче на танци, пъхни за по-сигурно някоя подкова в ръкавицата си“. (Е, ако става дума за момичетата, тук има и такива, от които седем момци ще се разбягат.)