	Олюлявайки се, Флик се вдигна на крака, а на смазаното му лице бавно се изписа смайване. Тръгна, залитайки, към ръба на ямата, но горещината беше толкова силна, че мигновено отстъпи назад. Опита още веднъж, но пак безуспешно. Потта се стичаше от челото му, влизаше в очите и устата му и бавно се смесваше със сълзите на безпомощен гняв. Пламъците от ямата се извисиха над ниския железен парапет, плъзнаха по камъка и запращяха с нова сила, сякаш за да благодарят за допълнителното гориво, хвърлено им от облечените в черно същества, чиито тела те лакомо погълнаха. През мъглата, която обгръщаше парещите му очи, мъжът от Вейл се взираше втренчено в бездънната яма. Долу нямаше нищо, освен червеният блясък на пламъците и непоносимата жега. Викаше името на друида, отново и отново, изпаднал в безнадеждно отчаяние и ехото на всеки негов вик се удряше в каменните стени и умираше в горещината на огъня. Младежът от Вейл разбра, че е останал сам с пращящите пламъците и най-после, че друидът е мъртъв.