	— Това поезия ли е? — попита той и почна да трака като дрогиран стенограф. Мудността и заекването бяха изчезнали. Епикак бе намерил себе си. Шпулата с хартия се въртеше със застрашителна скорост — на пода се трупаше лента. Помолих го да спре, но Епикак продължи да твори. Най-накрая дръпнах главния щепсел, за да го предпазя от изгаряне.