	И неволно заопипва ребрата, хълбоците си за изхвръкнали кости. Ако се беше стопил още в Лион, как не е… Но двата сиви костюма бяха ушити по поръчка през юни, докато беше още в клиниката. Сега си спомни шушуканията между Кристиан и Юбер, недомлъвките на Блеш, щом го бе запитал онази сутрин, присторения тон на Максим, възкликнал: „Добре се справяш след такава тежка травма!“ Божичко, Лотие трябва да ги е предупредил: „И значи оптимистично… В никакъв случай да не се досети…“ Та толкова ли беше сериозно? При това апетит не му липсваше. Никакъв световъртеж, никаква слабост. Може би само когато му се струваше, че нещо ей сега ще изскочи и ще се хвърли върху него. Но не е ли това нормално последствие от ослепяването?