	Прокрадвайки се, въртейки се, обикаляйки, сякаш беше затворен в клетка и сякаш до такава степен беше разочарован и отчаян, че дори стените на тази клетка не можеха да го удържат, духът с войнишката прическа удари юмруците си един в друг. Ако притежаваше телесна материя, със сигурност щеше да си счупи кокалчетата на пръстите. Но тъй като беше само дух, изпразнен от съдържание, не се чу никакъв звук. Можеше да замахне с тези юмруци към мен и да понечи да ме удари, но без резултат. Никой дух не можеше да нарани жив човек чрез пряк допир с него. Този свят е наш, не техен.