	Но той се извърна твърде късно, за да спре Нейтли, който бе зърнал момичето си, седнало на канапето в другата стая, и се бе втурнал зад гърба му натам. Останалите се изсипаха след него право сред голите важни особи. Джоу Гладника се кикотеше истерично, като ги гледаше, и ги сочеше с пръст един след друг, сякаш не вярваше на очите си, и ту си хващаше главата с двете ръце, ту се пляскаше по хълбоците. Двама месести полковници се приближиха с нападателен вид, но се спряха, когато видяха израза на свирепа омраза, изписан на лицата на Дънбар и Добз, и забелязаха, че Добз още размахва като боздуган стойката на пепелника от ковано желязо, която бе използувал, за да изпочупи мебелите в салона. Нейтли беше вече до момичето си. Тя го гледа втренчено няколко секунди, без да го познае. После се усмихна плахо и отпусна глава на рамото му със затворени очи. Нейтли беше във възторг, тя никога дотогава не му се бе усмихвала.