	Може би стана така, защото бях гладен и жаден. Предишната сутрин се бях задоволил само с малко горещ „главотръс“ и като се замислих, и в деня преди това нито бях ял, нито бях пил. Значи вече две денонощия. Стомахът ми се гърчеше непоносимо и ми се яви някаква странна халюцинация. Започнах да вярвам, че се намирам в пещерите на нашата база в Турция, на Блито-3. Седях до бюрото си. Неколцина от персонала също бяха там и се усмихваха дружелюбно. Подпечатвах потвърждения за получаване на товарни пратки и всеки път, когато електронната ми карта допреше листа, чиновниците ръкопляскаха и ме уверяваха колко съм велик. Всичко вървеше добре. Бях далеч, много далеч от Волтар. На вратата се появи прекрасно турско момиче, танцьорка, която с бавни и съблазнителни движения тръгна към мен, устните и очите й ме подканваха. В едната си ръка държеше пари, а в другата — ХРАНА, превъзходна турска баклава.