	В същия момент чувам градския часовник да отмерва девет удара. Колебая се, неестествено нервна съм, когато си представям, че ще го видя отново — при това на сцената. Какво ще му кажа? Как ще реагира той? Може би ме мрази, може да откаже да разговаря с мен. Дали не е по-добре да не ходя… Ужас. Решителността ми започва да се топи със скоростта на светлината. Над замъка се извива красива блестяща дъга. Не съм религиозна, ала това ми прилича на знак.