	Тротоарът беше тесен, само няколко крачки. Но той трябваше да надмогне световъртежа, който навлажни челото му и го остави слаб и с омекнали крайници на прага на входа. Почувствува камъка под пръстите си и запристъпва бавно, с ръка на стената. Опипа пощенските кутии, имаше десетина, и с удоволствие отново докосна стената. Важното беше да се опира о нещо, да не търси в празното. Приплъзна крак и без труд откри първото стъпало. Нищо по-лесно за изкачване от едно стълбище. Никакво усещане за клопка. Ермантие спря на третия етаж. Вратата вдясно. Ключът беше в ключалката и той веднага разпозна как старицата ситни. Открехна вратата.