	На вратата на двореца ни посрещна придворен с бяла тога, който ни поведе от стая в стая и всяка беше пълна със скъпоценности. Имаше статуи от алабастър, златни съдове. Една от стаите беше облицована с металически огледала, които ме накараха да ахна, когато видях образа си отразен в една безкрайна далечина — брадясал мръсен войник с ръждивокафяво наметало, който става все по-малък и по-малък, затворен в рамките на огледалата. В съседната стая, която беше боядисана в бяло и ухаеше на цветя, едно момиче свиреше на арфа. Тя беше облечена само в една къса туника и нищо друго. Момичето се усмихна, когато минахме, и продължи да свири. Гърдите й бяха позлатени от лъчите на слънцето, косата й беше къса, а усмивката й ведра.