	Ударният отряд беше тренирал за подобни маневри високо в Скалистите планини. Наричаха го червено-бяло-синьото упражнение. По време на двучасовата тренировка пръстите им бяха минали през червената, бялата и синята цветова гама. Поне бяха наясно срещу какво ще се изправят. Щом стигнеха земята, щяха да знаят какво темпо да предприемат. Единствената несигурност идваше от онова, което можеше да се случи по пътя надолу. Именно това причиняваше най-големите тревоги на Роджърс. Намираха се на приблизително десет хиляди фута височина. Повечето операции с подобни скокове, при които парашутът се отваряше ниско над земята, обикновено започваха на тридесет и две хиляди фута. Парашутните екипи скачаха с кислородни апарати, за да избегнат рязко спадане на артериалното налягане. Освен това използваха барометрични спусъци, за да активират парашутите си на надморска височина от около две хиляди фута над целта. Това се правеше в случай, че скачачът пострадаше от едно от двете възможни заболявания. Първото беше барометрична травма, възникнала в резултат от проникването на въздух в червата, ушите, синусите, който ги караше болезнено да се издуват. Другото беше предизвикано от стреса хиперучестено дишане, типично за сблъсъци на бойното поле. Случваше се най-вече когато парашутистите бяха във въздуха за около седемдесет-осемдесет минути. Това им даваше предостатъчно време за мислене, особено за евентуалното пропускане на целта. При средно отклонение от десет фута на всеки сто фута спускане подобна тревога беше неизбежна за всеки парашутист. Бързото вдишване на бутилиран кислород, причинено от стреса, можеше да доведе до снижаване на въглеродния двуокис в кръвта и загуба на съзнание.