	Подредени грижливо от старите свещеници и абати, по дългите рафтове, а в някои ъгли направо струпани на купчина, вътре в тази зала бяха намерили приют не само документи, анали и книжа, свързани с цялото родословно дърво и потекло на замъка Нидек и разклоненията на родословието по цяла Германия, но и всички родови хроники на Шварцвалд и областите край нея, сборници с песни и текстове на нявгашните минезингери*. На достолепно разстояние от тях имаше стари, поовехтели оригинали на „Фауст“, трудове и книги, излезли изпод пресите на Гутенберг — великолепни оригинали с още по-великолепни и богато извезани подвързии. Проточилите се от мрачните сводове дълги сенки оцветяваха стените на залата в белезникави оттенъци и кой знае защо ми хрумна, че съм се озовал в малка средновековна обител, светилище, предхождало рождението и смъртта на множество поколения. И сред цялото това благоговейно добруване на тези древни писмени паметници, от които като че ли зависеше бъдещето и благополучието на замъка, се възправяше най-отгоре фигурката на джуджето, превило заобления си гръб на върха на стълбата, заболо сплеснатия си чип нос в огромен, разтворен на скута му дебел том, мърдащо тънички устни в разчитането на древните писания.