	След като остави Хейгън на летището (Хейгън настоя Джони да не чака с него самолета му), Джони отиде в дома на Джини. Тя се изненада, като го видя. Но той искаше да остане при нея, за да има време да премисли нещата отново, да начертае плановете си. Знаеше, че онова, което му беше казал Хейгън, е страшно важно, и че целият му живот се е променил. В миналото беше голяма звезда, но сега, макар и само на трийсет и пет години, беше вече свършил. Относно това той не се заблуждаваше. Дори ако спечелеше наградата за най-добър актьор, какво, по дяволите, можеше да му донесе това? Нищо, ако гласът му не се върнеше. Щеше да бъде един посредствен актьор, без особена сила, без особена жизненост. Дори това момиче, което го отхвърли — хубаво и умно, от следващото поколение, — дори то щеше ли да се държи така хладно, ако той наистина беше на върха? Сега, с помощта, която дон Корлеоне му оказваше с пари, той можеше да бъде толкова силен, колкото всеки друг в Холивуд. Можеше да бъде крал. Джони се усмихна. По дяволите. Той можеше да бъде дори дон.