	„Нещата никога не се променят“ — мислеше си Кларк. Изпълняваше такива задачи от… тридесет години? Не точно, но почти. Господи, трийсет години! Още не бе имал възможност да работи на място, където наистина можеше да се приспособи, ала сега като че ли нищо не беше от значение. Прикритието им се разпадаше. Отзад джипът бе натъпкан с изследователско оборудване и кутии със скални мостри, достатъчни да убедят местните невежи, че може да има огромни залежи на молибден в тази единствена планина. Местните знаеха как изглежда златото (кой не знаеше?), ала минералът, известен на миньорите с нежното име „Моли-бъди-проклета“, представляваше загадка за непосветените, които познаваха единствено значителната му пазарна цена. Кларк беше използвал тази тактика доста често. Едно геоложко откритие събуждаше по идеален начин безграничната алчност на хората. Те бяха луди по идеята под краката им да е заровено нещо ценно, а Джон Кларк бе подходящ за ролята на минен инженер с грубото си честно лице, готов да им съобщи хубавата и изключително поверителна новина.