	При Езерото на кратерите керванът се прибра на стан, а Чърчил привърза чантата на гърба си и започна да се изкачва по стръмния склон към върха.  За първи път на тази отвесна стена той разбра колко е уморен. Чърчил пълзеше и се влачеше като рак, превит от тежестта на крайниците си. Всяко повдигане на крака изискваше болезнено напрежение на волята. Изведнъж му се стори, че е обут с оловни обуща, като тези на водолазите, и с усилие устояваше на желанието си да се наведе и пипне тези оловни обуща. А колкото до чантата на Бондел, беше невероятно, че четиридесет фунта могат да тежат толкова много. Тя го притискаше, сякаш беше цяла планина, и той се оглеждаше назад към изминатия път и не вярваше, че преди една година бе минал по него със сто и петдесет фунта товар на гърба си. Ако багажът тогава е тежал сто и петдесет фунта, то чантата на Бондел тежеше сега петстотин.