	Свещеникът се чувствуваше като измамник най-вече когато извършваше опела и никак не би го учудило, ако научеше, че привидението на дървото е проява на неодобрението на Всевишния към гордостта и богохулството, присъщи на неговата професия. Да си дава привидно важност, да се преструва на печален, да си придава лицемерно вид, че притежава свръхестествено познание за отвъдния живот пред такова страшно и тайнствено събитие като смъртта, му изглеждаше най-голямо престъпление. Отлично си спомняше — или беше почти убеден, че си спомня — сцената на гробищата. Още можеше да види майор Майор и майор Данби, застанали като пречупени каменни стълбове от двете му страни, точния брой редници и почти точно местата, където стояха четиримата неподвижни мъже с лопати, противния ковчег, голямата, рохкава, тържествена могила от червено кафява пръст и масивното, тихо, бездънно, приглушено небе, тъй странно синьо и празно, че бе почти отровно. Той щеше да си ги спомня вечно, защото бяха неделима част от най-необикновеното събитие, което му се бе случвало, едно може би изумително, може би патологично явление — гол човек на дърво. Как можеше да си го обясни? Не беше нещо вече виждано или никога невиждано и, разбира се, нещо почти виждано; нито deja vu, нито jamais vu, нито presque vu не бяха достатъчно еластични, за да го включат в себе си. Тогава да не е било дух? Душата на мъртвеца? Ангел от небето или творение на ада? Или цялата фантастична случка е била плод на болно въображение, на собственото му въображение, плод на разстройващ се разум, на разлагащ се мозък? Възможността действително да е имало гол човек на дървото — всъщност двама, тъй като след малко втори човек с кафяви мустаци и облечен от главата до петите в зловещи тъмни дрехи се бе покачил на дървото и се бе навел на клона като в някакъв обред, за да предложи на първия човек да пие нещо от една кафява чаша — никога не бе минавала през ума на свещеника.