	Притрепервайки от нощния хлад, прекоси кръстовището към мястото, където бе зърнал синия койот. Не беше съвсем наясно какво точно прави или защо го прави, но не се страхуваше. Искаше му се само да го види още веднъж. Спря на ръба на стръмния склон и се взря в непрогледния мрак на дола — около него се стелеше синкава мъгла. Зад гърба му мина кола и когато шумът от мотора й заглъхна, Бош напрегнато се ослуша и огледа: нищо, само това приказно синкаво сияние и тишина. Койотът си беше отишъл. Върна се в колата и продължи по „Мълхоланд“ и „Удроу Уилсън“ към дома си.