	— Страшни… Карнъби ме разобличи пред всички в нагла лъжа. Спомням си как се добрах до къщи и се промъкнах тихомълком до горния етаж, за да скрия сълзите си. Когато най-после се наплаках, заспах; но плаках не заради Карнъби, а заради градината, за хубавия следобед, който бях предвкусвал, за милите, приветливи жени и чакащите ме другари, за играта, която се надявах да науча наново — тази красива забравена игра… Твърдо вярвах, че ако не бях разказал… След това настъпиха лоши времена за мен — нощем плачех, а денем витаех из облаците. Два срока се бях отпуснал и имах лоши бележки. Помниш ли? Разбира се, не може да не помниш! Ти… ти ме изпревари по математика и трябваше наново да зубря.