	Скорций от Сория, най-младият водещ състезател, препускал някога за Зелените на Сарантион, който искаше само да кара колесница и да не мисли за нищо друго, освен за бързина и за жребци, се молеше на Хеладик и златната му колесница в тишината на своята душа: беше сдържан, дори саможив младеж — сам наполовина син на пустинята. Как, решил бе той още в детството, би могъл един колесничар да избере нещо друго, освен да почита Колесничаря? Всъщност вътрешно той бе убеден — колкото и необразован да беше в подобни неща, — че онези, срещу които се състезаваше и които следваха патриаршеския Проглас и отричаха божия син, сами се откъсват от една насъщна сила на вмешателство, когато криволичат през извивките по опасните, подлагащи на изпитание пясъци на Хиподрума пред осемдесет хиляди ревящи граждани.