	След двуседмично лечение Адам вече не можеше да си намери място, неговата отстъпчивост и покорност като пациент бяха се изчерпали. Една сутрин в края на септември, след като мълча мрачно по време на закуската, и след като Люси изхвръкна навън, за да играе, той рязко се изправи от мястото си край огъня, чиито пламъци бе наблюдавал, и каза: