	Луната вече се бе спуснала ниско и дърветата хвърляха сенките си върху бивака, което ми беше много полезно. Такалехите бяха поставили един страж — навярно само заради робите, защото той крачеше там, където лежаха, бавно нагоре-надолу. Не го виждах, наистина, но чувах тихите му стъпки. Преди да предприема нещо, трябваше точно да се ориентирам. Ето защо запълзях около лагера в дъга. Заварих всичко така, както го бях напуснал. Пленниците лежаха на старото си място, другите — също. За да стигна до този, когото смятах за Хафид Сихар, трябваше да обезвредя пазача. Седлата бяха отрупани на два купа един до друг. Част от камилите лежаха, преживяйки, други стояха със спънати предни крака край водата, пощипвайки от храстите и тревата. Върнах се да доведа Бен Нил. Той запълзя близо до мен, което беше препоръчително при неговата липса на опит. После трябваше да заобиколи бивака и да ме чака от другата страна, където се намираха камилите. Набелязах му едно дърво, зад чието стебло трябваше да се скрие. После запълзях отново към пленниците.