	Двамата доловиха смътно, че са на краищата на невидима люлка, която с тихия им разговор се поклаща нагоре-надолу — първо Дъглас се спусна, когато Куотърмейн се издигна, после Куотърмейн слезе, щом Дъглас се повдигна незабележимо. Ту единият беше горе, а другият долу, ту обратното, съвсем бавничко.