	Дете бях, когато умря малката ми сестричка. Надвесих се над вкамененото й лице, не виждах добре, очите ми бяха пълни със сълзи. Клепките не се бяха склопили докрай и не закриваха изцяло очите й. Под черните мигли белееше ивица светлина. Не беше око, беше бездна, пълна с млечна мъгла. Поисках да се хвърля в нея. Тогава навремето изведнъж усетих, че и аз съм мъртъв. Усетих бездната преди моето раждане и друга бездна след моята смърт. И видях искра в бездната — моето мимолетно човешко съществувание. Сестра ми я нямаше. Мене нямаше да ме има. И дълги-дълги дни и нощи накъдето и да се обърна, наоколо виждах само смърт.