	Той се събуди късно на другата сутрин, след неспокоен сън, но сънят не беше го отморил. Събуди се жлъчен, раздразнителен, зъл и с омраза огледа стаичката си. Това беше съвсем малка килийка, дълга около шест крачки, която с жълтите си, прашни и навсякъде отлепени от стените тапети имаше съвсем жалък вид и беше толкова ниска, че малко по-висок се чувстваше неприятно там и непрекъснато му се струваше, че всеки момент ще се чукне в тавана. Мебелите съответстваха на помещението: три вехти стола, не съвсем изправни, в ъгъла боядисана маса с няколко тетрадки и книги отгоре; само по това колко прашни бяха, личеше, че отдавна не ги е докосвала ничия ръка, и най-сетне голяма груба кушетка, заела почти цялата стена и половината от ширината на стаята; някога тапицирана с басма, но сега съвсем дрипава, тя служеше на Расколников за легло. Той често спеше на нея, както си беше, без да се съблича, без чаршаф, завит със старото си износено студентско палто и с малка възглавничка за главата, под която пъхаше всичкото си бельо — и чисто, и мръсно, за да му бъде по-високо. Пред кушетката имаше масичка.