	— Ако на това му викаш спане. Подът беше корав, чергилата воняха, а братята ми хъркат ужасно. За мечки можем да говорим колкото щеш, но никоя не ръмжи толкова свирепо като Бернар Кафявия. Но поне ми беше топло. Някакви псета се катереха по мен през нощта. Плащът ми беше почти изсъхнал, когато едно се изпика в него. Ако не е бил Бернар Кафявия. Забеляза ли, че дъждът спря веднага щом влязох под покрив? Все на мене. Ей го, сега като излязох, пак ще завали. Боговете и псетата най-много обичат да пикаят върху мен.