	Не знам дали да не вкарам врата си в тези хамути, не ми помогна моята твърдост, основаваща се на „незаменимостта“ ми, която пролича незабавно, или смекчаващата се епоха. Само при справедливи оценки учениците ми можеха да учат с желание и аз се съобразявах с това, без да се плаша от секретарите на районния комитет. Не плащах и рушвети, нито пък давах „на заем“ на началството (змията, завеждаща на отдела, има наглостта да ми иска), достатъчно беше, че всяка година през май обедняващата държава ни одираше по една месечна заплата (това предимство на гражданите на свобода да се бръкват в джоба за поредния държавен заем, отнето ни в лагера, този път заточението ни го възстановяваше). Но с това приключваше и моята принципност.