	Топаз седна замислено в креслото. Мускулите я боляха от постоянното напрежение и невъзможността да се отпусне. Раненото бедро я гризеше с тъпа постоянна болка. Главата й, тежеше, ръцете й трепереха. Скръсти ръце в скута си и се загледа в огъня. Денят угасваше бавно и колкото и да бе изморена, все още не й се лягаше. Бе опитала, но още с влизането си в спалнята бе потръпнала от мисълта, че ще трябва да спи сама в празното легло. Изобщо не изпитваше потребност от сън. Сложи глава на облегалката на креслото и впери невиждащ поглед в тавана. Мислите й се рееха лениво, блуждаеха в различни посоки, без да може да ги успокои. Спомени, планове за отмъщение, теории за вина и убийство… всичко бе безсмислено. Спомените се врязваха в паметта й като множество наточени острия, ала тя не можеше да се освободи от тях. Където и да погледнеше, в душата и се пробуждаше нов спомен. Тя не можеше да се освободи от тях, дори и да искаше. Те бяха всичко, което й бе останало от Майкъл сега. Чувствата в нея бушуваха като огромни всепоглъщащи клади, но въпреки това лицето й си оставаше спокойно и овладяно. Дълго бе носила маската си и знаеше, че без нея ще рухне напълно. А сега нямаше нито миг за това. Тя щеше да скърби и да страда по-късно, след като проследеше убиеца на Майкъл. Не се доверяваше на стражите. Пристанището на мъглите бе пълно с убийци. Освен това стражите действаха само в името на закона и правосъдието, а Топаз жадуваше за възмездие.