	Имаше и други, които не посрещнаха възторжено това бракосъчетание. Ларамар бе сред тях. Той не харесваше нито мъжа, нито жената. Джондалар винаги го гледаше с презрение, дори когато пиеше бармата му, а тази жена, Айла, която вдигна такъв шум около най-малката щерка на Тремеда, сякаш имаше кой знае какъв проблем, и незнайно как бе запленила Ланога. Вече Ланога не си беше у тях, за да му приготви нещо за ядене — не, вместо това киснеше с другите жени, които гледаха бебета, само дето още не беше жена. Е, като пораснеше, можеше да стане доста хубавичка — не като онази дърта мърлячка, която я беше родила. „Просто искам Айла да стои далеч от огнището ми — помисли си Ларамар, след което на устните му се появи ехидна усмивка. — Чудя се каква ли ще бъде, когато се напие с барма на празненството в чест на Майката? Скоро ще разбера.“