	Лизи се вгледа в буквата З, с която завършваше писмото, и внезапно се сети за Зоро — как препуска в нощта, а черният му плащ се развява като знаме. Очите й се насълзиха. За момент си помисли, че плаче, ала после си даде сметка, че е заради дима. Заради дима от цигарата, която бе догоряла до филтър между зъбите й. Изплю фаса на алеята и го смачка с подметката си. Погледна високата дъсчена ограда около двора… най-вече заради симетрия, понеже имаха съседи само от юг, което се падаше вляво от Лизи, както си стоеше до кухненската врата стиснала вбесяващото, гъмжащо от грешки послание на „Зак Маккул“ (проклетия му ултиматум). В съседство живееха семейство Галоуей и те имаха половин дузина котки — „дворни котки“, както ги наричаха по тези места. Животинките често идваха в двора на Ландън, особено когато нямаше никого вкъщи. Лизи не се съмняваше, че в пощенската й кутия лежи една от съседските котки, както не се съмняваше и че шофьорът, който й беше помахал с ръка, малко след като заключи дома на Аманда, беше Зак Маккул. Господинът караше на изток и залязващото слънце й светеше в очите, ето защо не бе успяла да го разгледа. Негодникът бе имал наглостта да й помаха! „Здрасти, госпожа, как си, що си? Оставил съм ти малко подаръче в пощенската кутия!“ Отгоре на всичко тя също му бе махнала, понеже така бе прието в дълбоката провинция, нали?