	— Както кажете. — Графът напълни мълчаливо с бренди една чаша и го изпи на един дъх. Едва тогава се обърна отново към своята посетителка. Междувременно маската бе паднала обратно върху лицето и криеше чувствата му. — Отлагането ще направи процедурата само още по-мъчителна. Вярно е, аз съм Девлин Карлайл. Вярно е, че се върнах в Лондон преди седмица. Всичко останало обаче… — Обърна се и се вгледа в редицата кристални гарафи върху масата с напитки, сякаш ги виждаше за първи път. В действителност оглеждаше цялата стая така, сякаш не я бе виждал, това поне бе впечатлението на младата жена. — С две думи, прибрах се у дома и в същото време това не е моят дом. Не си спомням нищо от времето, когато съм бил Девлин Карлайл. Нямам представа какво го е карало да се смее или да плаче. Или да обича… — Докато говореше, дългите му пръсти се плъзнаха по долната челюст, където проблясваше белегът във формата на полумесец. — Наръгали са ме в Катр Бра, така ми казаха. — При тези думи от устните на Индия се изтръгна вопъл, на който графът решително не обърна внимание, впил поглед в чашата в ръката си.