	Всяко излизане на султана от Топкапъ беше държавен акт. На молитва ли отиваше в джамията „Света София“, стъпвайки на коня си върху широкото алено платно, което постилаха от вратата „Баб и Хумаюн“ до джамията „Света София“, на война ли, или на столичните тържества — сурнаме, — всеки път нареждаха от вратите на Топкапъ по целия път наемни викачи, които ревяха с всичка сила: „Падишахъм!“ („О, мой падишах!“). Тълпата, жадуваща зрелища, шуми от възторг. Дурбашите тичат, готови да убият всеки, който им се изпречи на пътя, звъни скъпата украса на конете, тракат позлатените медени колела на султанската карета, в която скрити зад копринените завеси седят Сюлейман и султанката Хасеки.