	И все пак още отначало Съмърсет остана някак с впечатление, че болестта му не е телесна. Невзрачните типове, които се събираха в къщата, странните шумове, които се чуваха от гостната в късни нощни часове, небрежните грижи и нетрезвите привички на болногледачката, абсолютната липса на кореспонденция, пълното уединение на самия мистър Джонс, за чиято самоличност до тоя момент не би могъл да гарантира в съда — всичко действуваше тягостно и неприятно на душата на младежа. Преследваше го и го подтискаше предчувствие за нещо лошо, нередно и съмнително и това тревожно чувство се вкорени още по-дълбоко в душата му, когато в удобен момент има възможност да наблюдава лицето на своя наемател. Стана така. Около четири часа сутринта младият наемодател се събуди от шум в коридора. Когато скочи на крака и отвори вратата на библиотеката, видя високия със свещ в ръка, увлечен в разговор с джентълмена, който бе наел стаите. Лицата и на двамата бяха силно осветени и по физиономията на своя квартирант Съмърсет откри не белези на болест, а всички признаци на здраве, енергия и решителност. Докато още ги наблюдаваше, посетителят си тръгна, а болният, след като грижливо заключи външната врата, се завтече нагоре по стълбите без следа от умора.