	Той сънуваше, че се намира сред широко, сухо, голо, безплодно поле, обгаряно от палещите лъчи на слънцето… Как пареше това слънце! Чувствуваше се облян от пот. Гърлото му беше пресъхнало и той изпитваше страшна жажда, от която се задушаваше… Но за щастие чу шуртенето на едно поточе… и се завтече към него… Но не можеше да тича, както му се искаше… краката му бяха станали тежки… като да бяха от гранит… та му се струваше, че тъпче все на едно място… А поточето продължаваше да си шурти все така далече… По неизвестен и за самия него начин забеляза, че в поточето тече не вода, а… фалернско вино… и което е най-странното, неговото шуртене приличаше на шум от човешки гласове…