	Библиотеката на Кулата беше разделена на дванадесет депозитара, поне доколкото знаеше светът, а Деветият беше най-малкият, заделен за текстове върху различни форми на смятане, но все пак представляваше просторна зала, дълъг овал със сплескан купол за таван, изпълнен с многобройни редици високи дървени етажерки, всяка обкръжена от тесен пасаж, на четири крачки над седемцветните подови плочки. До етажерките се издигаха високи стълби на колела, така че лесно да могат да се преместват, както по пода, така и по пасажите, и месингови светилници с огледала, с толкова тежки основи, че бяха нужни по трима-четирима мъже, за да ги преместят. Огънят беше постоянна грижа в Библиотеката. Всички лампи на стойки горяха ярко, за да осветят пътя на всяка Сестра, пожелала да намери книга или пък затворен в кутия ръкопис, но ръчната количка с трите огромни тома в кожена подвързия, които трябваше да се върнат на място, още стоеше насред прохода точно там, където я помнеше от преминаването си миналия път. Тя не разбираше защо са необходими различни форми на смятане, нито защо за тях са изписани толкова много томове, и колкото и Кулата да се гордееше, че притежава най-голямата колекция от книги в света, като че ли повечето Айез Седай споделяха нейното мнение. Никога не беше виждала друга Сестра в Девети депозитар и точно заради това го използваше за вход. При широката сводеста двукрила врата, подканящо отворена, тя спря и се заслуша, докато не се увери, че коридорът е пуст, след което се измъкна навън. На всяка, която я срещнеше, щеше да й се стори странно, че е развила интерес към книгите тук.