	Когато се запъвах да отговоря на някой по-сложен въпрос, се обръщах и се допитвах до тези, които бяха пред мен на опашката. Ставаше ми приятно да разяснявам на хората тези важни неща, чувствах се вещ, необходим и полезен. Хубаво ми беше, когато ме гледаха в очите и се опитваха да попият всяка една моя дума. А освен това по този начин и времето, прекарано на опашката, сякаш минаваше доста по-бързо.