	Единствените двама бойци, които имаха коне, Матотаупа и Харка, препускаха със своите мустанги далече напред на запад и вече никой не можеше да ги види. Матотаупа дори не се спря да обясни на сина си какво е решил да прави. Той само гонеше коня си все по-бързо и сивият жребец следваше кафявочервения по петите. Харка премисляше мълчаливо каква ли можеше да бъде целта на тяхната езда. На запад, в горите, бяха конете на пани. Ако им се удадеше да прогонят или да надвият постовите им, можеше да изгонят конете в прериите и по този начин да лишат пани от конете по същия начин, както се беше случило с Мечата орда. Или — още по-добре — можеше да заловят мустангите на пани за Мечата орда.