	На следващата вечер стигнаха полите на планината и можаха да опънат стана си в широката долина на Ин. Карвендел, първият висок праг на Алпите, беше зад гърба им. Бяха загубили много деца. Според Долф броят на жертвите надвишаваше сто. Марике, която бе останала здрава и читава, отиде да помага при болните. За пръв път от много дни насам Долф отново зърна монаха Тадеус. Без съмнение, скромният духовник се беше борил здравата в планинските проходи, спасявайки живота на десетки деца, както винаги, без да вдига шум, но Долф не бе забелязал нищо. Детската войска беше толкова голяма, че нищо чудно дни наред да загубиш от погледа си своите най-добри приятели. Едва сега Долф чу, че в Карвендел е загинал Вилхелм, едно от момчетата, които бе измъкнал от замъка на Шарниц. Без нищо да подозира, Вилхелм се вмъкнал в пещерата на една мечка, за да търси място за спане на няколко вкочанясали деца … Иронията на тази съдба засегна Долф дълбоко. — Ако не го бях освободил от замъка, сега щеше да е жив — промърмори той с буца в гърлото — А ето че е мъртъв и смъртта му е безсмислена, страшна…Дом Тадеус утешително обгърна с ръка рамената на момчето, които се тресяха, и като че ли бе отгатнал, какво ставаше с Долф в последно време, той промълви: