	Когато стигна близкия хълм, Лексина спря. Далече на хоризонта се белееше малко облаче. Наблюдава го в продължение на няколко минути, но облачето не помръдваше. Тя отметна назад качулката. Кожата на лицето й бе бледа, почти прозрачна, а косата й бе късо подстригана. Носеше големи слънчеви очила. Когато ги свали за момент, отдолу се показаха червени очи с издължени като полумесец зеници. Лексина знаеше, че бялото не е облак, а сняг — върхът на планината Килиманджаро, която се издигаше на 5802 метра над всичко, което я заобикаляше*. Посоката, която трябваше да следва според пътепоказателя, заобикаляше западната страна на планината. Отново си сложи очилата.