	Мануил беше ужасно изплашен и тъничкият му врат переше в ръката ми. И въпреки това имах чувството, че след първоначалната уплаха той приемаше насилието като оказана чест. Повдигайки към мен воднистите си очи и прашната си брада, с изписана по лицето лукава своенравност той ме увери: