	Каменистият път се проточваше далеч, далеч по посока на залязващото слънце. Пустотата му изглеждаше вечна като самия него. Единствени малките облачета прах, появяващи се тук и там, сякаш изпод копитата на невидими конници, разсейваха натежалата във въздуха самотност на пустошта наоколо. Но ето че една малка точка се превърна в човешка фигура, пристъпваща бавно напред по заоблените камъчета. Тя стигна до завоя и спря като закована. Едва сега човекът бе забелязал, че това, което преди малко бе взел за камък край пътя, всъщност бе приседнала жена. Той пристъпи и клекна пред нея. Празният й поглед продължаваше да бъде насочен право напред, но въпреки това, нещо подсказваше, че го е забелязала. Пътникът внезапно се сепна и почти извика: