	По онова време моята длъжност в сложната структура на Витания беше помощник на главата на ордена „Свети Доминик“. Организацията ни съществуваше в тесните рамки на секретността. Във време, белязано с дворцови интриги, убийства с отрови и фамилни предателства, Църквата имаше нужда от информационна служба, за да знае на каква почва стъпва. Бяхме таен орден, подчинен единствено на папата и на официалния глава на доминиканците. Затова извън него почти никой не бе чувал за нас. Криехме се под широката мантия на Канцеларията за тайни шифри в Папската държава като неутрална, изолирана организация, почти без публични прояви и с ограничени правомощия. Но въпреки това зад закритите врати функционирахме като тайна конгрегация. Нещо като постоянна комисия за разглеждане на държавни въпроси, които биха помогнали на Светия отец да изпреварва действията на многобройните си врагове. Всяка новина, която можеше да засегне статуквото на Църквата, колкото и незначителна да беше тя, попадаше на часа при нас, преценяваше се и се предаваше на съответните власти. Това беше единствената ни мисия.