	На времето й беше все едно дали ще живее или ще умре — беше приела почти безразлично страданията. Само се бе молила да не я убият веднага с надеждата детето да оживее. Но не това бе тяхната представа за мъчение — Домарис трябваше да оживее и да страда. И тя страдаше — от спомените, които така и не я напуснала, и от болката — неин постоянен спътник, който бавно и упорито завземате тялото й. Домарис знаеше, че я очаква смърт… и че тя няма да бъде нито бърза, нито лека.