	По двора сновяха няколко голобради полски младоци, издокарани със смешни италиански буфан гащи, ала двамата съветници на посланика, които посрещнаха Хасан на чардака на втория етаж и го изпроводиха до просторната, макар и съвсем гола трапезария, бяха с бели свилени жупани*, дълги, с тесни ръкави, закопчани чак до врата с наредените едно до друго кръгли сребърни копчета. Съветниците бяха важни, с щръкнали пищни мустаци, с дълги саби на хълбока, с чудновати шапки, украсени с пера. Посланикът, който излезе след малко да се срещне с Хасан, приличаше на съветниците си, само че жупанът му беше от златиста коприна. Мустаците на пан Ян стърчаха като четина на глиган и в зеленикаво-сивите му очи проблясваше нещо неистово. Хасан му се поклони и го уведоми, че идва от името на султана. Не каза „от султанката“, понеже кой знае защо му се чинеше, че никой не ще вземе това за сериозно — нали в тази земя жената никога не беше имала и не можеше да има някаква власт и следователно значение.