	«Не трябваше да идвам» — каза си Джак. Двама санитари го водеха по един разчистен коридор на източното стълбище заедно с тълпата от морски пехотинци и агенти, които се изкачваха с все още извадени оръжия като в някаква гротескна картина — никой от тях не знаеше точно какво трябва да прави. Стигнаха до едва ли не непреодолима стена от пожарникари. Голяма част от разпръскваната от тях вода се връщаше обратно в лицата им и ги вледеняваше. Тук пожарът беше потушен и макар че маркучите продължаваха да обливат всичко, спасителите от стълбите можеха безопасно да се промъкнат в развалините на залата. Човек не трябваше да е експерт, за да разбере какво откриват. Нямаше вдигнати глави, нито припрени жестове и викове. Мъжете — и жените, макар че от това разстояние не можеше да се каже — предпазливо си проправяха път, като внимаваха повече за собствената си безопасност, отколкото за друго, защото очевидно нямаше причина да рискуват живота си заради мъртъвци.