	Почувствах болката му, усетих неговата загуба, но те ми говореха, нуждаеха се от мен. Виенето на Едуардо не задушаваше молбите им. Забих ножицата веднъж, после още веднъж и още веднъж — оставих се те да направляват ръцете ми. Когато той спря да вика, в стаята настъпи пълна тишина. Всички се смутиха и макар че мнозинството от тях нямаха очи, усетих погледите им и душата ми сякаш усети слабото им одобрително мърморене.