	На 9 август забелязахме морското дъно и включихме мощния проследяващ лъч, за да го огледаме. Беше огромна начупена равнина, покрита предимно с водорасли и черупки на малки мекотели. Тук-там се забелязваха странни предмети драпирани с водорасли и инкрустирани с ракообразни, за които Кинце обяви, че трябва да са древни кораби, лежащи в гробовете си. Едно нещо го удиви — очевидно солиден връх, стърчащ над морското дъно на повече от метър височина в най-високата си точка, около половин метър широк, сравни стени и гладки повърхности, които се срещаха под доста широки ъгли. Аз сметнах, че този връх е част от подаваща се над повърхността скала, но Кинце реши, че е забелязал някаква резба по него. Не след дълго той се разтрепери и се извърна от гледката сякаш тя го плашеше, но не можа да даде друго обяснение, освен факта, че е смутен от гигантските размери, тъмнина, отдалеченост, древност и загадъчност на океанските дълбини. Неговият ум беше пренатоварен, но аз винаги си оставам германец и веднага забелязах два факта: първо, подводницата отлично издържаше налягането на толкова дълбока вода и второ, онези странни делфини все още ни съпътстваха, въпреки че на тази дълбочина не може да има висши форми на живот или поне така твърдят повечето естественици. Бях сигурен, че по-рано съм преувеличил дълбочината ни, но тъй или иначе беше достатъчно дълбоко, за да може тези факти да се нарекат феноменални. Скоростта, с която се движехме на юг, преценена спрямо морското дъно, беше приблизително същата като онази, която бях изчислил спрямо преминаващите отвън организми в по-горните слоеве.