	Спря пред един гоблен, изобразяващ жена с корона, коленичила пред някоя древна Амирлин, и се престори, че го разглежда, като в същото време бързо се озърна наляво и надясно. Коридорът беше пуст като изоставена гробница. Ръката й пробяга зад ръба на гоблена и само след миг тя отново крачеше, стиснала сгънатата бележка. Цяло чудо, че съобщението бе стигнало толкова бързо до нея. Хартията сякаш пареше шепата й, но тук не можеше да я прочете. С отмерени стъпки се заизкачва към покоите на Бялата Аджа. Спокойна и несмущавана от нищо, това се виждаше отвън. Великият господар я беше белязал. Други Сестри щяха да я гледат.