	Рен бе обзета от дълбоко отчаяние. То проникна чак до мозъка на костите й и я обзе цялата, сякаш нямаше край. Когато Гарт умря, си мислеше, че плаче за последен път, но загубата на Фавн отново извика сълзите и скръбта и тя започваше да си мисли, че те повече не ще я напуснат. Имаше чувството, че кожата й е одрана и кръвта тече, оставяйки нервите й оголени и чувствителни. Имаше чувството, че целият смисъл на живота й се свеждаше до изпитание на волята и издръжливостта й. Сърцето й я болеше от мъка и на душата й бе пусто.