	Мъже и жени от всички краища на света сновяха по улиците. Срещаха се тъмнокожи и бели, и с всички възможни оттенъци помежду им, дрехите им — с ярки цветове и шарки или бозави, но украсени с ресни, ширити и блестящи копчета, или пък плътно затворени и строги; други, показващи повече плът, отколкото Егвийн смяташе за редно, или не разкриващи нищо освен чифт очи и пръсти. Закрити с балдахини носилки се клатушкаха по улиците и подтичващите носачи подвикваха: „Път!“ Тътреха се плътно затворени карети, чиито облечени в ливреи кочияши плющяха с камшици и викаха „Хей-я! Хей!“, сякаш си вярваха, че могат да надмогнат мудния ход на тълпите. Улични музиканти свиреха на флейти, лютни и гайди, придружавайки по някой жонгльор или акробат, винаги с протегната шапка за монети. Бродещи из тълпата соколари хвалеха стоката си и дюкянджии, застанали пред дюкяните си, сипеха хвалби за превъзходните си изделия. Глъч изпълваше града като песен на живо същество.