	Трудно е да се повярва сега, когато пиша това, но е несъмнена истина, че същият този човек, който е привързан към папагала си като някоя стара мома и като момченце, свирещо на орган, и е обигран до последната подробност в отглеждането на белите си мишки, умее да говори винаги, когато нещо събуди интереса му, с дръзка и независима мисъл, с познания за книги, написани на всякакви езици, и житейски опит, събран от половината европейски столици, което би му отредило мястото на бележита личност сред всяко общество в цивилизования свят. Този дресьор на канарчета, този архитект на пагоди за бели мишки е (както сър Пърсивъл сам ми е казвал) един от първите химици-експериментатори на съвременността и е открил, редом с други чудесни изобретения, начин за вкаменяване на тялото след смъртта, така че да се запази твърдо като мрамор во веки веков. Този дебел, ленив, възрастен човек, чиито нерви са тъй чувствителни, че се стряска от случайни шумове и започва да премига, когато бият с камшик куче, отиде на сутринта след пристигането си в двора на конюшнята и сложи ръката си върху главата на един копой, вързан на верига — един толкова свиреп звяр, че дори конярят, който го храни, избягва да се приближава много до него. Присъствувах там заедно със съпругата му и не мога да забравя сцената, която последва, колкото и кратка да бе тя.