	Беноа, възрастният личен слуга, наричан доста бомбастично „сенешал“*, го въведе в стаята на приземния етаж, която по традиция носеше името библиотека. Там все още имаше няколко полици със занемарени книги, от които бе получила името си, но ловни принадлежности — двуцевки, барутници, ловджийски чанти, ножове — се натрапваха на погледа много повече, отколкото материалите за четене. Мебелите бяха тежки, дъбови, с богата резба, останали от друго столетие. Огромни масивни дъбови греди кръстосваха доста високия белосан таван.