	През деня Лиймас се движеше колкото може повече, надявайки се, че това ще му помогне да спи нощем; но без резултат. Тогава човек най-осезателно усещаше, че е в затвора. През нощта нямаше нищо, никаква измама на въображението или самозаблуда, която да те спаси от потискащото затворено пространство на килията. Невъзможно бе да се отървеш от вкуса на затвора, от миризмата на затворническите дрехи, от вонята на силно дезинфекцираните затворнически тоалетни, от шумовете на затворените мъже. По това време, през нощта, отнетата свобода се превръщаше в непоносимо бреме и тогава Лиймас закопняваше да излезе и да се разходи в меката слънчева светлина на някой лондонски парк. В такива моменти мразеше нелепата стоманена клетка, която го държеше в плен, с усилие трябваше да потиска импулса си да се нахвърли върху й с голи юмруци, да разбие черепите на пазачите си и да изскочи навън в свободните необятни простори на Лондон. Понякога мислеше за Лиз. Насочваше съзнанието си към нея само за секунда, като затвора на фотоапарат, припомняше си за миг нежния и същевременно твърд допир на стройното й тяло и после я изключваше от съзнанието си. Не бе от хората, свикнали да живеят с мечти.