	Елдерберг се простираше наоколо му, пълен с удоволствия, крещящ с пороците си, един изрисуван Джезъбел*, който Кромптън отхвърляше с презрително извити устни. И въпреки това, зад извитите устни, присвитите очи и свитите като от презрение ноздри, една част от него се стремеше към хуманността на порока като алтернатива към настоящото му безлично и стерилно съществуване.