	Ние пропълзяхме до него и погледнахме над скалите. Пред нас се откри дълбока котловина, навярно един от множеството малки кратери, които бяха пръснати по платото. Тя имаше форма на котле, а на дъното й, на няколкостотин метра от нас, заобиколени с папури, се виждаха вирове от застояла, покрита със зелена пяна вода. Мястото и без това беше дяволско, но неговите обитатели му придаваха изглед на сцена от седмия кръг на Дантевия ад. То гъмжеше от птеродактили. Стотици птеродактили. Навред, додето ни стигаше погледът. Бреговете бяха отрупани с техните малки и с отвратителните майки, които мътеха твърдите си жълтеникави яйца. От тази пъкаща, пляскаща маса гадни влечуги се носеше оглушителна врява и ужасен зловонен дъх на мухъл, от който ни прилошаваше. А над тях, всеки на своя камък, стояха страшните мъжки — едри, сиви и мършави, прилични повече на изсушени мъртви образци, отколкото на истински живи същества. Тяхната неподвижност се нарушаваше само от въртенето на червените им очи и от случайното изтракване на клюновете им, които се захлопваха като капани за плъхове след прелитащи водни кончета. Огромните им ципести крила бяха прибрани така, че те приличаха на гигантски седнали старици, загърнати в гнусни шалове с цвят на паяжина, над които се подаваха свирепите им глави. В дола пред нас лежаха около хиляда такива гадини — големи и малки.