	Леката усмивка на гувернантката може би издаваше мисълта й, че покойният адмирал не е бил съвсем лишен от присъщото на моряка чувство за хумор. Но в този момент от горното помещение на кулата долетя слаб звук, който приличаше на шепот на вятър, ала в действителност беше сподавен смях. Думата „Прекрасно!“ беше още на устата на младата Гъртруд — тя виждаше цялата красота на картината, която леля й се бе опитала да опише, но не изпадна дотам, че да се впусне в дребнаво изтъкване на слабостите й. Ала изведнъж млъкна и се ослуша плахо.