	Постоях няколко минути, като се опитвах да разбера дали от отсрещната страна на поляната не ме чака някой с пушка. От стотиците военни филми знаех, че не би трябвало да минавам през открити пространства, а да ги заобикалям. Ако постъпех така обаче, или щях да изпусна Тобен, или да се загубя. Трябваше да следвам точно неговия път. Дъждът се усилваше и вятърът набираше скорост. Бях в окаяно състояние. Вдигнах глава нагоре, отворих уста и освежих лицето и гърлото си. Почувствах се по-добре.