	Погледна към !Ксабу, който безцелно прехвърляше строшените парчета, към крехкия му детински гръб, и тежестта на отговорността отново я притисна. Сега това чувство не й беше неприятно. Хората имаха нужда от нея. Сюзън вече я нямаше и този ужасен факт не можеше да се поправи — по-добре беше да мисли за реални неща, за проблеми, които можеха да бъдат разрешени. Пое си дъх, отвори една от чантите с апаратурата, която бе взела от политехниката, и извади малък стационар. Ръцете й трепереха. Разчисти място на пода до един стенен порт и го включи.