	Аз от своя страна се заех да опозная спътниците си. Бе най-удачното за мен решение. За пръв път от катастрофата насам осъзнавах съществуването на други хора около мен, за пръв път проявявах интерес към личностите, а не към броя им или качествата им като материал за Проекта. Имах чувството, че отново бавно се пробуждам и връщам към живота и трябва да призная, с растящо учудване установих, че съм страшно силно обхванат от тази идея. Бе усещане не толкова на разочарование, колкото на откровение. Постепенно фантазиите бяха изместени от фактите. Бавно в мен настъпи момент на прозрение, че проектът вече не е само теория и че колкото и невероятно да звучи това, ние сме на път да го превърнем в реалност. Усещането за събуждане бе едновременно озадачаващо и леко объркващо. До известна степен съдържаше в себе си нещо като лошо предчувствие, неловкост пред мисълта какво може да е извършил човек, за да последва загуба на паметта.