	Младата жена се взря в красивите, малко разкривени букви, с които бе изписано името й. Краката й се подкосиха. Несъзнателно приседна на крайчеца на леглото си и подаде безмълвно писмото на майка си. Ниниан дьо Мариво също бе вперила смаяни очи в печата, с който бе скрепено писмото. Познаваше твърде добре разделения на две половини герб с лък и разперени орлови крила. Някога този герб бе красил вратите ни средновековния замък Камара, същия онзи древен замък, който кралските полкове бяха разрушили, защото баща им се бе присъединил към непокорния дук дьо Монморанси. Брат й Люсиен дьо Камара се бе отказал да възстановява печалните руини. Беше си построил не далеч от Тулуза един чудесен нов дом, който той и жена му Мари-Ан бяха напълнили с цял рояк дечица. Разгромът на бунта и опустошителните последствия го бяха принудили да приеме съществуванието на провинциален благородник. Люсиен изпитваше истинско удоволствие от този живот и се бе посветил изцяло на семейството си и на управлението на имотите си. И той, и съпругата му не обичаха да се отделят от своя дом, и вече от години връзката между тях и Ниниан дьо Мариво се поддържаше само с писма.