	Тя не каза нищо повече. Той се качи в стаята си и се приготви да си ляга. Когато се зави с одеялата почувства, че ще заспи трудно. И въпреки това бяха изминали само петнайсетина минути преди да се унесе. Събуди се трепвайки и бръкна за лъчемета, който беше оставил под възглавницата. Шум ли беше? Или някакъв глас? Нещо го бе събудило. Вече държеше лъчемета в ръка. И тогава различи женски силует в отвора на лишената от врата арка на фона на меката светлина, проникваща откъм коридора. Беше толкова висока, че можеше да бъде само на Манату Ворцион. Ноздрите му доловиха слаб аромат. Точно той изглежда го бе извадил от съня му, защото неговият нос бе като часови, изправен срещу врага. В миризмата имаше нещо приятно, но това не бе парфюм от шише. Напомняше му за рукнали потоци, за тежка пара, издигаща се над блатата… да, последният образ беше малко странен, но доста точен. Миризмата бе като от разгонена женска, но много по-силна от всичко, с което някога се бе сблъсквал.