	Пристигам в „Ла Гулю“ точно в един часа, обаче Елинор ни каква я няма. Завеждат ме на масата и ми сервират минерална вода, докато чакам. Наоколо е пълно с народ, както винаги по това време — предимно елегантно облечени жени. Около мен се носи бъбрив шум и потракване на скъпи зъби и бижута, а аз се възползвам от възможността да подслушвам най-безсрамно. На съседната маса жена с дебела очна линия и огромна брошка натъртва: