	Алън не искаше да гледа към къщата, но не можеше да откъсне поглед от нея. Тя представляваше истинска развалина. Източната част, където бе кабинетът, бе понесла основната тежест на наказанието, но тъй или иначе цялата къща беше разрушена. Огромни дупки зееха навсякъде. Перилата на пристана се бяха прекършили и висяха над езерото като строшена дървена стълба. Около къщата мъртвите птици образуваха дълбоки преспи. Някои се бяха заклещили на покрива, други бяха задръстили водосточните тръби. Луната беше изгряла. Разпръснатите потрошени стъкла отразяваха нейната черносребриста светлина. Същата призрачна светлина искреше и от стъклените очи на мъртвите врабчета.