	— Лан, Нинив е отседнала в Тарасинския палат, като гостенка на кралица Тилин. Възможно е да отрече, че я грози опасност. — Което със сигурност щеше да направи, при това с възмущение, доколкото Егвийн я познаваше, и при това — с основание. — Постарай се да не го изтъкваш — знаеш колко е опърничава, — но изобщо не я слушай. Ако се наложи, просто я защити, без тя да го разбере. — Той не отвърна нищо, дори не я погледна. На негово място тя щеше да има сто въпроса за задаване. — Лан, когато я намериш, ще трябва да й кажеш, че Миреле ще предаде връзката ти на нея веднага щом тримата можете да се съберете заедно. — Смятала беше тя самата да предаде тази информация, но й се стори, че ще е по-добре да не предупреждава Нинив за идването му. Тя беше толкова влюбена в него, колкото… колкото… „Колкото аз в Гавин“ — помисли си тя тъжно. Ако Нинив разбереше, че той е тръгнал на път, в главата й нямаше да остане място за нищо друго. И нямаше да може да направи нищо, освен да прехвърли търсенето само на Елейн. Не че щеше да се свие на кълбо и да бленува по цял ден, но всякакво нейно търсене щеше да е със замъглени очи. — Слушаш ли ме, Лан?