	Диана застана така, че лицето й да не се вижда. Очакваше Капитанът да поиска от нея това, дори сама му го предложи по-рано, но още помнеше ужаса, с който се сблъска предишния път. Помнеше и писъците, измъчените човешки гласове и онова необхватно, тъмно присъствие, впило в нея своя умен, гладен поглед. Нищо в живота й не бе я плашило така. А сега Сайлънс искаше от нея да разкрие съзнанието си пред незнайната твар. Но тя не можеше. Просто не можеше. Както не можеше и да откаже. Затвори очи и надигна своя есп едва-едва, също като дете, надничащо предпазливо през разперените си пръсти. Всичко беше пусто и тихо. Тя опипа малко по-надалеч, остави съзнанието си да се плъзне из етажа, но и там нямаше нищо. Безмълвно въздъхна от облекчение и се завъртя към Сайлънс.