	Беше забавно да гледа тези доскоро могъщи мъже. Само допреди седмица те се бяха перчили навсякъде, уверени в мястото и властта си, а кафяво-зелените им ризи бяха накичени с какви ли не нашивки, показващи един или друг героичен подвиг. Не бе честно. Веднъж-дваж някой беше водил хората в битка. Може би един-двама от тях наистина бяха убивали врагове. Ирански врагове. Същите хора, на които щяха да поверят сигурността си, защото повече се страхуваха от собствените си сънародници. Затова сега те стояха на малки разтревожени групички, неспособни да се доверят дори на телохранителите си. Особено на тях. Държаха оръжието си в готовност. Нямаше да е така, ако телохранителите им заслужаваха доверие.