	Тези мисли ме хвърлиха в паника. Един щурец започна „да вика“ силно, много близо до мен. Направи ми впечатление богатството на неговия тембър. Хрумна ми, че има баритонов глас. Викът започна да затихва. Изведнъж цялото ми тяло се разтърси. Отново заех бойната поза, с лице към посоката, от която бе дошъл викът на щуреца. Звукът ме „отнасяше“. Той беше започнал да ме впримчва, преди да разбера, че само наподобява щурец. Звукът отново се приближи. Стана ужасно силен. Започнах да пея своите пейотени песни все по-силно и по-силно. Изведнъж щурецът спря. Аз незабавно седнах, но продължих да пея. Миг по-късно видях силуета на мъж, тичащ към мен от посока, обратна на тази, от която идваше викът на щуреца. Заплясках с ръце бедрото и прасеца си и затропах енергично, безумно. Силуетът отмина много бързо, почти докосвайки ме. Приличаше на куче. Изпитах такъв ужасен страх, че се вцепених. Не мога да си спомня нищо друго, което съм усетил или мислил.