	Той дълго ме гледа втренчено, без да каже дума; ако говореше, навярно нямаше да го чуя, тъй като се концентрирах върху своята нова уникална способност да виждам в тъмното. Можех да различа най-дребните песъчинки. В някои моменти всичко беше така ясно, сякаш беше рано сутрин или здрач. После ставаше тъмно, сетне отново се проясняваше. Скоро разбрах, че яркостта отговаря на моята сърдечна диастола, а тъмнината — на сърдечната ми систола. Светът се променяше от светло към тъмно и отново към светло с всеки удар на сърцето ми. Бях погълнат от това откритие, когато долових същия странен звук, който бях чул преди. Мускулите ми се стегнаха.