	При този въпрос клепачите му лениво се повдигнаха, сякаш някаква завеса се вдигна пред очите ми и аз можах да надзърна в душата му. Но това бе само илюзия. Уверен съм, че никой никога не бе успял да надникне дълбоко в душата на Вълка Ларсен, нито дори да я зърне. По-късно се убедих, че това беше една много самотна душа, която никога не се разкриваше, макар че от време на време обичаше да си играе на откровеност.