	Следващата сутрин бе белязана от изненадващо събуждане. Самият аз намерих синьор Пелегрино, заспал в леглото си, в стаята, която деляхме на тавана. Не се беше погрижил да приготви каквото и да е за гостите на странноприемницата — нещо, което, независимо от извънредната ситуация, все пак бе помолен да стори. Моят господар, все още облечен в дрехите от предишната вечер, се бе сгромолясал тежко върху завивките, и по всичко изглежда, бе потънал в дълбок сън вследствие на червеното винце. След като го събудих с доста усилия, се отправих към кухнята. Докато слизах по стълбите, долавях все по-близо далечен облак от звуци, първо начално смътен и въпреки това приятен. Щом се доближих до входа на трапезарията, която бе близо до кухнята, музиката ставаше все по-ясна и разбираема. Беше синьор Девизе, който, седнал на неудобно дървено столче, се упражняваше на своя инструмент.