	Макар че в плана му не влизаше да работи за бивш капитан на атакуваща подводница. Но се налагаше да свикне. Е, поне знаеше как да го стори. Ако онази „Акула“ се появеше и при следващия патрул, той щеше да повтори действията на Росели, но доста неумело. Трябваше. Манкузо го очакваше, а Рикс знаеше, че трябва да се състезава с още тринадесет други капитани на ракетоносци. За да получи командването на ескадрата, трябваше да е най-добрият от всичките четиринадесет. А за да бъде най-добрият, трябваше да впечатли командира на ескадрата. Добре, значи, за да продължи предначертания си път, следван вече двадесет години, трябваше да направи няколко нови неща. Рикс не бе възхитен от идеята, но кариерата стоеше над всичко, нали? Знаеше, че му е писано някой ден да има адмиралски флаг в кабинета си в Пентагона. И този ден не бе далеч. Щеше да направи каквото трябва. А с адмиралския флаг идваха секретарките, шофьорът и запазеното място в огромните паркинги на Пентагона. Идваха служби, ускоряващи кариерата. И ако имаше късмет, щеше да се настани в кабинета на началника на морските операции. Или още по-добре в този на директора на флотските реактори. Постът на директора бе по-нисък от този на началника на морските операции, но за сметка на това несменяем за цели осем години. Рикс знаеше, че е по-подготвен именно за директор. Пък и директорът чертаеше политиката на цялата ядрена система. Директорът на флотските реактори пишеше правилата. Всичко, което трябваше да направи сега, бе да ги следва. Също както Библията сочеше пътя за спасение на християни и евреи, правилата водеха към адмиралския флаг. Рикс познаваше правилата. Той бе отличен инженер.