	Но каквито и да бяха страхът и омразата, вдъхвани от княз Кастелчикала и Гуидобалди, те бяха все пак по-слаби от страха и омразата към финансовия прокурор Вани; той нямаше засега свое подобие в човешкия род и макар че бъдещето щеше да го създаде щастливо в лицето на сицилиеца Спечале, това допълнение беше още неизвестно. Фукие-Тенвил* — ще ми припомните. Не, трябва да бъдем справедливи към всички, дори към фукиетенвиловци. Фукие-Тенвил беше обвинител на комитета за държавна сигурност; пред него довеждаха жертвата като пред жертвоприносител и му казваха: „Убивай!“ Но той не отиваше да я търси; той не беше като Вани в едно и също време доносник, за да я открие, полицай, за да я арестува, съдия, за да я осъди. „В какво ме укоряват? — викаше Фукие-Тенвил към съдиите си, които го обвиняваха, че е отсякъл три хиляди глави. — Човек ли съм аз? Аз съм секира. Ако обвинявате мене, трябва да добавите и ножа на гилотината.“