	Така Карл прекарваше почти целия си живот на петстотин метра под земната повърхност. Денем дежуреше пред своята вентилационна врата, нощем спеше на сламата до конете. Само в неделя сутринта се връщаше на светлината и можеше да ползува няколко часа достоянието на всички хора: слънцето, синьото небе и майчината усмивка.