	Нямаше «правилен» начин, по който човек да се справя с такива неща, помисли си Райън. Навярно би било по-лесно, ако свещенослужителите имаха достатъчно време да поседят с опечалените, но в случая не бе така. «Не, не е правилно!» — каза си Джак. Всичко това беше театър. Не трябваше да е така. На няколко крачки от него, от лявата страна на пътеката седяха децата и за тях това изобщо не бе театър. За тях всичко беше много по-просто. Един безумен акт бе отнел живота на мама и татко и така беше унищожил бъдещето, което този живот трябваше да им осигури, бе ги лишил от обич и напътствие, от възможността да израснат нормално и да се превърнат в нормални хора. Марк и Ейми бяха най-важните тук, но думите в тази служба, които уж трябваше да помогнат на тях, бяха насочени към други. Всичко това беше политика, опит да се успокои страната, да се възобнови вярата на хората в Господ, света и тяхната родина. Може би хората зад двайсет и трите камери в черквата наистина имаха нужда от това, но имаше още по-нуждаещи се — децата на Роджър и Ан Дърлинг, възмъжалите синове на Дик Истман, вдовицата на Дейвид Коен от Роуд Айлънд и оцелелите членове на семейството на Мариса Хенрик от Тексас. Това бяха истински хора и тяхната лична мъка беше подчинена на нуждите на страната. «Е, по дяволите страната!» — помисли си Джак, внезапно изпълнен с гняв към онова, което ставаше, и към себе си, че не го бе осъзнал достатъчно рано, за да го промени. Страната действително имаше нужди, но те не можеха да са толкова важни, че да засенчат ужасната съдба, сполетяла тези деца. Кой говореше за тях? Кой се обръщаше към тях?