	Седях при него цял час. Накрая той ми среса веждите, изравни ги, намръщено отстъпи крачка назад, огледа своето творение, смени си престилката, от едно специално чекмедже извади златен флакон, демонстрира ми го като бутилка благородно вино, плесна на пръстите си малко от зеленото желе и започна да го втрива в кожата на черепа ми. При това през цялото време говореше с главозамайваща бързина, уверявайки ме, че сега вече мога да бъда спокоен няма никаква опасност да оплешивея. С енергични движения изчетка космите, освободи ме от пешкирите и компресите, извади памука от ушите ми, духайки във всяко поотделно внимателно и в същото време интимно, вдигна около мене облак от пудра, гръмна със салфетката под носа ми и с достойнство се поклони. Доволен беше от себе си. Кожата на главата ми се стегна, бузите ми пареха, надигнах се замаян, дадох му десет франка бакшиш и излязох. Оставаше ми още час и половина, докато се освободи стаята. Тръгнах към терасата за изпращачите да погледам нощния живот на летището, но сбърках пътя. На аерогарата имаше някакви ремонтни работи, част от ескалаторите бяха оградени с кордон, в шахтите под тях се блъскаха монтьори, а аз по грешка попаднах сред тълпа забързани пътници, поведени към самолета — военни с някакви странни униформи, монахини с колосани касинки, дългокраки негри, вероятно баскетболен отбор. В опашката на шествието стюардесата караше в инвалидна количка старец с тъмни очила, той държеше нещо космато, което скочи от колената му и залази към мен. Маймунка със зелено елече и шапчица на главата. Тя ме гледаше отдолу с живите си черни очички, гледах я и аз, докато не се втурна подир отдалечаващата се количка. В главата ми продължаваше да се върти мелодията на рокенрола от бръснарницата, чувах я в шума от стъпките и гласовете на хората. До стената под неона имаше електронен автомат за игра, пуснах монета и няколко минути отбивах светлата точка, подскачаща по екрана вместо топка, но ме заболяха очите и аз се отдалечих, без да завърша партията. Пак извеждаха пътници, видях между тях един паун — стоеше спокойно с клюмнала опашка, макар че почти го блъскаха, а той въртеше глава и сякаш не знаеше кого да клъвне по крака. Първо маймунка, сега пък паун. Да не го е загубил някой? Понеже не можех да се провра през гъмжилото, аз избиколих отстрани, но вече не можах да открия пауна. Спомних си за терасата, опитах се да се ориентирам, но коридора, по който тръгнах, слизаше долу сред лабиринт от магазинчета за бижута и кожени изделия, някакви малки канцеларии; аз безсмислено се спирах пред витрините и изведнъж ми се стори, че усещам дълбочината под плочите, сякаш стоях върху повърхността на замръзнало езеро. Все едно че отдолу, под аерогарата се намираше нейният глух, тъмен негатив. Всъщност нищо не виждах и не чувах, но съзнавах тая дълбочина. Изкачих се горе, но попаднах в друго крило, в зала, пълна с колички. В гъсти редици те чакаха да ги натоварят — колички за голф, картингови и плажни автомобилчета, аз се промъквах сред грамадите струпани каросерии, любувайки се на блясъка, който се стичаше по лъскавата ламарина като флуоресцеин. Приписвах този ефект на осветлението и на новия емайл. Застанах пред една златиста количка, златото беше покрито с някакъв прозрачен слой и аз видях собственото си отражение. Образът ми трепкаше, жълт като китаец, лицето ту се изопваше като струна, ту се сплескваше, но в определено положение на главата очите ми се превръщаха в кафяви ями, от които излизаха металически бръмбари, а когато се наведох, зад собственото ми отражение се мярна друго, по-голямо. Обърнах се, нямаше никого, обаче в огледалната позлата отново видях същата фигура. Интересна зрителна измама. В дъното на залата имаше плъзгащи се врати, но бяха затворени и аз се върнах натам, откъдето бях дошъл, сред рояк отражения, повтарящи всяко мое движение като в галерия с криви огледала. Нещо ме смущаваше в това. Разбрах какво е — огледалните образи се появяваха с известно закъснение, макар че това е невъзможно. За да се отърва от мотива на рокенрола, който ми се беше набил в главата, аз си засвирках John’s Brown body, но пак не можах да намеря терасата и през един страничен изход излязох навън. Въпреки недалечните светлини цареше истински африкански мрак, толкова гъст, че можеше да го пипнеш с ръка. Мина ми през ум, че това може да е начало на кокоша слепота, или пък с моя родопсин не всичко е наред, но започнах да виждам по-добре. Изглежда просто съм бил заслепен след оная разходка през златистата галерия — очите ми стареят и вече не се адаптират към промените в осветлението, както едно време. Зад паркинга се виждаше някакъв осветен голям строеж. Между стълбовете на прожекторите пълзяха булдозери и ринеха пясък с толкова яркожълт цвят, че аз примижах. Над тази нощна Сахара като галактика висеше облак от живачни светлини, а в черната бездна зад нея час по час се врязваха забавени мълнии — светлините на автомобилите, отбиващи от магистралата към аерогарата. Тази най-обикновена гледка ми се видя загадъчно красива. Може би именно тогава разходката ми из аерогарата придоби смисъл на някакво очакване. Не става въпрос за стаята, макар че не бях забравил за нея — очакване на нещо по-значително, сякаш изведнъж осъзнах, че наближава важен момент. Всъщност това беше увереност, но просто като човек, който не може да си спомни някакво име, макар и да му се върти на езика, аз не можех да се сетя какво точно чакам. Смесих се с тълпата пред главния вход или по-скоро тя ме повлече навътре. Когато отново се озовах в чакалнята, реших, че е време да хапна нещо на крак, но кренвиршите имаха вкус на хартия. Без да ги доям, заедно с табличката ги хвърлих в коша и влязох в кафенето с разперения паун. Той стоеше над вратата, неестествено голям, така че явно не беше препариран. Вече бях седял под този паун, преди една седмица с Анабела, преди да ни намери баща й. В кафенето имаше няколко души. Отидох с кафето си в ъгъла и седнах с гръб към стената, защото до бара усетих, че някой ме гледа в упор, но явно бе отклонил погледа си, защото, сега никой не ми обръщаше внимание. Имаше нещо предизвикателно в това безразличие. Сред далечното свистене на моторите, което долиташе тук като от друг, по-важен свят, разбивах с лъжичката твърдата бучка захар на дъното на чашката. На съседната масичка имаше някакво списание с червена ивица върху черната обложка, май че беше „Пари мач“, но жената, която седеше там с един мърляв ухажор, сложи чантата си отгоре. Нарочно ли го направи? Кой ме е познал — някой ловец на автографи или случаен репортер? Уж без да искам, бутнах медния пепелник. Въпреки че издрънча, никой не се обърна. Това затвърди подозренията ми. Не исках да ми досаждат, затова изгълтах кафето на един дъх и излязох от бара. Чувствувах се доста окаяно. Едва влачех крака, а и бодежите в опашната кост ми припомняха неотдавнашното премеждие. Омръзна ми да се мотая. Покрай витрините с мигащи и пулсиращи светлини аз се запътих към ескалатора с големи небесносини букви: ЕР ФРАНС. Това беше най-късият път до хотела. Държах се за парапета, защото стоманените гребени на стъпалата бяха излъскани, а предпочитах да не рискувам. На средата на етажа забелязах, че пред мен стои жена с куче в ръце. Трепнах при вида на пуснатите й руси коси, съвсем същите. Полека извърнах глава, вече сигурен кого ще видя отзад. Едно синкаво от луминесцентното осветление лице, плоско, с черни очила. Почти грубо се втурнах покрай блондинката, нагоре по стълбите, но не можех ей така просто да избягам. Застанах до перилата, вглеждайки се в пътниците, които ескалаторът един по един изхвърляше на площадката. Блондинката бегло ме погледна и отмина. Носеше на ръка сгънат шал с ресни. А аз ги бях взел за кучешка опашка. Мъжът беше охранен и блед. Нямаше нищо монголоидно. Esprit de l’escalier — помислих си аз, но пък чак с една седмица закъснение? Лоша ти е работата, върви да спиш! По пътя си купих швепс, напъхах бутилката в джоба и изпитах облекчение, като видях стрелките на часовника в рецепцията. Стаята вече ме чакаше. Момчето внесе пред мен багажа, остави в антрето малкия куфар върху големия, взе си петте франка и си отиде. В хотела цареше благодатна тишина и свистенето на някакъв кацащ самолет прозвуча в нея като по грешка. Добре, че си спомних за швепса, пиеше ми се, но нямах с какво да го отворя, затова надникнах в коридора — може би някъде има хладилник и в него отварачка. Направиха ми впечатление топлите багри на пътеката и стените на коридора, помислих си, че френските декоратори си ги бива. Намерих хладилник, отворих швепса и вече се връщах, когато от чупката на коридора се зададе Анабела. С тъмна рокля, по-висока, отколкото я помнех, но със същата бяла панделка на косата и със същото внимателно изражение в тъмните очи, тя вървеше срещу мен и леко полюляваше чантичката си през рамо. Позната ми беше и тази чантичка, но когато я видях за последен път, тя беше разпрана. Анабела застана пред вратата на моята стая, която бях оставил отворена.