	„Тя вече не е моята Айла и вината за това е моя!“ — мислеше си той. Внезапно си спомни случката в степта, когато за пръв път яздеше Рейсър, и го обзеха угризения и срам. Знаеше какво ужасно престъпление беше извършил и въпреки това би могъл да го направи отново. Ранек беше по-добър мъж за нея. А той й бе обърнал гръб, после я бе осквернил. Не я заслужаваше. Надяваше се, че е започнал да се примирява с неизбежното, надяваше се, че някой ден, като се върне у дома, ще може да забрави Айла. Даже се радваше на известно приятелство с Ранек. Но сега разбра, че болката от това, че я е загубил, никога нямаше да премине, той никога нямаше да забрави Айла.