	— Една вечер — продължи принц дьо Гонзаг, — поканих братовчед си Каноца на моето лозе в Сполето, едно възхитително кътче, цялото в асми. Ах, какви асми бяха това! Прекарахме вечерта на терасата и наслаждавайки се на благоуханния ветрец, разговаряхме, доколкото си спомням, за безсмъртието на душата. Като изключим виното и жените, Каноца беше стоик. От лозето ми той си тръгна, когато вече се бе спуснала чудесна лунна нощ. Тръгна си освежен и отпочинал. Сякаш още го виждам как се качва в каретата си. Не ще и дума, той бе свободен, нали? Напълно свободен да отиде, където му скимне: на бал, на вечеря — всичко това го има и в Италия — или на любовна среща, но свободен също и да остане… — Принцът допи чашата си и тъй като видя въпроса в очите на присъствуващите, довърши: — Братовчед ми Каноца се възползува от втората свобода и остана.