	Приглушен смях накара Елейн да се обърне. Жените от личната й охрана, двайсет и една назначени за тази сутрин, с лъскавите шлемове и брони, изглеждаха невъзмутими — прекалено невъзмутими всъщност; нямаше съмнение, че й се смеят — но четирите стоящи зад тях Родственички прикриваха устата си с шепи. Алайз, миловидна жена с бели косми в косата, видя, че ги гледа — и добре, че ги гледаше с яд — и показно завъртя очи, при което останалите избухнаха в нов пристъп на смях. Кайден, пълничката хубава доманка, се разкикоти толкова силно, че трябваше да се опре на Кумико, макар че и на набитата побеляла жена като че ли не й беше лесно. Жегна я раздразнение. Не заради смеха им — е, добре, малко и заради смеха им — и определено не към Родственичките. Не много поне. Те бяха безценни.