	Не след дълго, измити и свежи, хобитите седяха по двама откъм широките страни на масата, а на двата края бяха Златоронка и Стопанинът. Вечерта бе дълга и весела. Макар че гостите се нахвърлиха върху храната така, както могат само прегладнелите хобити, изобилието не свършваше. Питието в чашите им изглеждаше като бистра студена вода, ала веселеше сърцата като вино и развързваше езиците; изведнъж откриха, че им е по-лесно да пеят, отколкото да говорят.