	Отново прочитам из вестниците една позната вече случка. Подобно на всяка легенда, която силно поразява въображението и очарова душите, тоя разказ има вече няколко варианта. По-рано това беше някакъв принц, който, заловен в плен и запитан за името му, гордо отговорил: „Аз нямам име!“…Така беше по-рано. После прочетох същото, но вече за някой пленен германски моряк. Последният вариант се отнасяше за авиатор. Но нищо от това. Нищо, че може да е измислена тая история или вярна. Но в нея наистина има нещо хубаво, което тъй се харесва, примамва и затова се превъзсъздава в толкова форми. Това е изменилата съдба на смели, силни натури, нещастието на герои, които изведнъж се виждат свързани, обезсилени и сломени. Тогава те изпадат в това каменно, презрително равнодушие към живота и смъртта, в което остава да живее само една горда, дълбока тъга. Ние изпитваме подобно чувство, когато стоим пред желязната клетка, в която е заключен орел.