	— Струва ми се, че това място ме е омагьосало — каза тя. — То ми се присънва всяка нощ и ме кара да мисля за него, когато седна да плета. Вие знаете, че съм ви признателна, мистър Бетъридж; знаете, че се мъча да заслужа вашата доброта и доверието на господарката към мен. Но понякога се питам: не е ли много спокоен и много хубав тукашният живот за жена като мен след всичко, което съм преживяла, след всичко, което съм понесла? Аз се чувствувам по-самотна между другите слуги, отколкото когато съм тук, защото съзнавам, че не съм като тях. Господарката не знае, директорката на изправителния дом не знае какви страшни упреци представляват честните хора сами по себе си за жени като мен. Не ми се карайте, добри ми мистър Бетъридж! Аз си гледам работата, не е ли така? Моля, не говорете на господарката, че съм недоволна. Доволна съм от всичко. Само че понякога душата ми е неспокойна, това е! — Тя свали ръка от рамото ми и изведнъж посочи към Подвижните пясъци. — Вижте! — каза тя. — Не е ли изумително? Не е ли страшно? Аз съм видяла това вече двайсетина пъти, и то все пак е ново за мен, като че ли никога не съм го виждала.