	Вляво открих още един къс коридор, водещ към ново стълбище, спускащо се към пулсиращата, зла тъмнина, непрогледна като петрол в кладенец. Лъчът на фенера не избледняваше постепенно в гъстата тъма, а завършваше с кръг отразена светлина, все едно бе препречен от стена, а мракът блестеше като катран. Беше нещо могъщо и отвратително противно. Ала знаех, че това не е просто катран или някаква течност, това бе есенцията на всички тъмнини — дестилираният сироп на билиони нощи, на милиарди сенки. Тъмнината е състояние, не субстанция и затова не може да бъде дестилирана. Обаче тук, пред мен, беше невъзможният екстракт, древен и чист — концентрация на нощта, най-необятната тъмнина на междузвездното пространство, рафинирана до получаването на капеща слуз. И беше зла.