	По пътя Боб не срещна никого и затова не спря чак до дока. Там паркира джипа на обичайното място, свали велосипеда си и го подкара. Малкото забавяне за проверка на гумите не се отрази на настроението му и той въртеше педалите с удоволствие, а по лицето му се четеше радостна възбуда, предизвикана както от предстоящата среща с приятелите, така и от вълнуващата игра на стражари и апаши, която вече започваше. Той беше готов за нея. Младежът познаваше терена — това беше родният му остров и тук му беше известна всяка педя земя. Ловецът пък познаваше обстоятелствата — навиците и възможностите на извънземния убиец, когото щяха да издирват. Оставаха само участниците в играта. При тази мисъл по лицето на Боб премина сянка — най-вероятните домакини на беглеца бяха хората, прекарващи най-много време на морския бряг, а за никого не беше тайна, че това бяха най-добрите му приятели.