	Бе му казала, че ще ходи до магазина този _следобед_ — за яйца и мляко, които така и не беше купила — и той бе кимнал. _„Да, скъпа, добре, скъпа.“_ В бележката му обаче нямаше и следа от загриженост, нито пък си личеше, че си спомня какво му беше казала. Е, какво друго можеше да очаква? Когато ставаше въпрос за Дейвид, информацията влизаше през ухо А и излизаше през ухо Б. Добре дошли в света на гениите.