	Нямаше нужда нито от едното, нито от другото. На йода точно до перваза лежеше малък позлатен ключ и аз благодарих на съдбата, която бе застанала зад мен и ме подкрепяше. Устата ми бе пресъхнала като кокал на слънце, устните ми дори не можеха да се разтегнат, когато се опитах да се ухиля.