	Яркото слънце дремеше на хиляди места от всички страни на притихналия и изоставен кораб. Морето беше спокойно, само от време на време безпомощната грамада, на която все още стоеше „ковчегът“ с очакващите съдбоносния момент корабокрушенци, се повдигаше, събудена от унилия си покой, за миг се поклащаше тежко върху плискащите се вълни, а после затъваше все по-дълбоко и по-дълбоко в поглъщащата я стихия. Но корпусът изчезваше бавно, дори отегчително за тия, които очакваха с такова нетърпение окончателното му потъване, когато щеше да се реши участта им.