	Най-сетне откри пътя до ужасната стая на болест и надвиснала смърт. Там откри лейди Солтърдън, заобиколена от Такли и Еджкъм, да плаче тихо край ложето на своя внук. Забравила за гнева си, тя понечи да се втурне към крехката жена и да я утеши. В този момент обаче се сети, че вероятно хората, които я бяха виждали в миг на слабост, сигурно се брояха на пръсти. Но нуждата да я утеши беше непреодолима. Въпреки отвращението си от това място и лишения му от човешки образ обитател, тя познаваше прекрасно чувството на безпомощност и отчаяние. Същото, което сега херцогинята изстрадваше заради своя внук, някога Мария го бе изстрадала заради брат си. За старата жена неговият живот бе нейният собствен живот и смъртта му или дори мисълта за подобен ужас, щеше да направи света безкрайно мрачен. Даже представата за тази загуба разкъсваше сърцето й.