	Той погледна отново часовника си. Колкото и бавно да се движеше рейсът, най-късно преди пет минути трябваше вече да са видели светлините на отдалечения квартал, в който имаше нещастието да живее. От около десет минути, ако не и повече, единствената светлина идваше от малките лампи в автобуса, половината от които не работеха. Поради тревогата си, най-накрая се престраши да погледне жената до себе си и даже да я заговори. Когато седна до нея, му се бе сторила на средна възраст, но сега видя, че е доста възрастна. Това беше добре, тъй като на него му трябваше някой, на когото му се приказва за каквото и да е, само да не мисли не трябваше ли вече отдавна да се е прибрал.