	Дръпна назад празния ръкав на липсващата си ръка и го прибра до тялото. Той опипа рамото си и покритата с белези плът на мястото, където бе отрязана ръката му. Вече не можеше да си спомни какво значи да имаш две ръце. Виждаше му се странно, че навремето му беше толкова трудно. Толкова много неща се бяха случили през тези седмици, откак се бе изправил срещу Асфинкс, че едва-едва си спомняше нещо от стария си живот. Толкова напълно се бе променил. Дори гневът и недоверието, което изпитваше към Друидите бе изчезнало, непотребно вече за човек, който бе станал техен наследник. Друидите, които презираше, принадлежаха на миналото. Ожесточението, което изпитваше към Гримпонд, също беше останало в миналото. Гримпонд бе опитал всичко, за да го унищожи, но не беше успял. Не биваше да му дава друг шанс. Гримпонд беше само сянка в една земя на сенки. Той никога нямаше да излезе на светлина, нито Уокър ще се върне да го види. Миналото бе отнесло също Пи Ел и Каменния крал. Уокър беше намерил сили да надживее всички врагове, срещу които се беше изправил, и те вече бяха само спомен, който нямаше особено значение при настоящите изисквания на живота му.