	— Но да продължа по-нататък. Та този Арон бил целият в ципи и крила. Устата му меляла постоянно заплахи и от нея се стичали лиги и парцали от меса. Слугата извикал с все сила: „Боже, та това е дяволът!“, но Дионисий не се засегнал много, само се усмихнал под мустак. След това никой не предполагал, че този същият Дионисий ще захапе слугата за шията и от паста му ще се оголят такива ужасни, кухи зъби. Слугата заревал и понечил да се отскубне и успял дори да побегне из тресавището, но Арон със силното си змийско тяло се притекъл на помощ. Така вдигнал с мощните си крила жертвата във въздуха, че тя едва не паднала на главите на Кор и Юрум. За щастие крилатата змия не ги забелязала, ами просто пуснала пак слугата в краката на Бургот, за да го довърши. Последвали какви ли не проклятия и същият този „летящ прилеп“ продължил полета си в посока към Борсбомския замък.