	На екрана сияеше сиво-виолетовото небе, а встрани пулсираха някакви мътни полупрозрачни парцали, сякаш парчета напращен тюл. През екрана бавно премина ослепително виолетово слънце, напрашеният тюл закри всичко и веднага изчезна. Далече долу видяхме платото, покрито със светлолилава пелена, ужасните белези на бездънните клисури, неправдоподобно острите планински върхове, покрити с вечни снегове — един нерадостен леден свят, отплаващ зад хоризонта, мъртъв, нацепен, наежен. И видяхме мощното, блестящо, сякаш лакирано коляно на Малчугана, надвиснало над бездната, и черната му ръка, здраво вкопчила се в осезаемото нищо.