	Прибягвайки до техниката на cinema verite*, c ръчни камери й минимум снимачни приспособления, Гропети кръстосваше надлъж и на-шир из гетото, убеждаваше хората да разказват свободно и непринудено за своя живот. Барбара, която вземаше участие в повечето от тези експедиции, бързо се убеди, че с гениалния си усет към най-същественото Гропети смайващо добре съумяваше да накара хората да забравят за окото на камерата и светлината на прожекторите. Никой не разбра какво точно им шепне в ушите, преди те да проговорят. А от време на време, в продължение на дълги минути, той просто скланяше глава към рамото си и ги гледаше. Това неизбежно водеше до желаната реакция — смях, неприязън, враждебност, безочливост, гняв, а понякога, както в случая с един особено красноречив чернокож младеж, и до откровена омраза.