	Страшната гора, творбата на Дом, гореше. Езиците на пламъците обхващаха все нови и нови растения. Облаци дим се кълбяха под свода на тавана. Прах и пепел се сипеше по голите скали. Великолепието на зрелището едва не погуби Хиеро. Върха на едно оцеляло досега растение, насочен право в него, внезапно се озари с фосфоресциращ пламък и изстреля някаква лепкава материя, която се пръсна на червени капки във въздуха. Атаката бе така неочаквана, че човекът едва отскочи настрани. Само миг забавяне и щеше да попадне под дъжда горяща слуз. Но въпреки това няколко капки се блъснаха в обувките му, а една попадна на дланта му. Усети рязка болка и побърза да изтрие отровата с парче плат. После побърза да се скрие под защитата на корпуса на машината. Още няколко струйки минаха над главата му. Той се притисна с гръб към прашното покривало на устройството и като стисна ръце пред гърдите си, произнесе кратка молитва. Вече около четвърт час настойчиво и обмислено провокираше владетеля на зловонното царство. Но къде е той? Защо не предприема нищо? Или неговите предположения са неверни? Като настрои съзнанието си и инстинктивно напрегна тялото си, свещеникът зачака менталната атака на страшния си противник. Отвратителната миризма на горяща плът и гъстия дим не можеха да му доставят удоволствие. Къде си ти, Дом, проклет да си?! И тогава Дом се появи!