	После си спомних друга история, която Баба ми беше прочела като дете. Тя също бе древна класика — нещо от Стивън Крейн, наречено „Откритата лодка“ — и в нея се разказваше за неколцина мъже, оцелели след потъването на кораба им, за дните, прекарани в морето без вода само на неколкостотин метра от сушата, до която не можели да стигнат поради прекалено високия прибой. Един от мъжете в лодката — не мога да си спомня името му — преминал през всички кръгове на теологично очакване: отначало се молел, после смятал, че Господ е милостиво Божество, което седи по цели нощи и се тревожи за него, сетне решил, че Бог е жестоко копеле, и накрая осъзнал, че никой не го слуша. Сега разбрах, че не съм вникнал в историята, въпреки Сократовите въпроси и внимателното напътствие на Баба. Мислех, че си спомням тежестта на богоявлението, паднало върху този герой, когато разбрал, че ще трябва да плуват до брега и че не всички от тях ще оцелеят. Искало му се Природата — защото така вече си мислел за вселената — да е огромна стъклена сграда, само за да може да хвърля камъни по нея. Но дори и това, разбрал той, би било безполезно.