	Дворът беше загърнат в стар сняг, ледените висулки висяха като кристални копия от тераси и кули. Орлово гнездо беше замък, издигнат на бяла скала, и зимният плащ го правеше още по-бял. „Толкова е красив — помисли Алайн. — Така несъкрушим.“ Не можеше да го обикне, колкото и да се опитваше. Още преди стражите и слугите да тръгнат надолу, замъкът бе започнал да изглежда пуст като гробница, а още повече — след като го нямаше Петир Белиш. Никой не пееше тук, от Марилион насам. Никой не се засмиваше гръмко. Боговете дори бяха безмълвни. Орлово гнездо си имаше септа, но без септон; гора на боговете, но без дърво на сърцето. Често си мислеше: „Тук никой не отвръща на молитви“, макар понякога да се чувстваше толкова самотна, че се налагаше да опита. Отвръщаше й само вятърът с безкрайната си въздишка около седемте тънки бели кули и хлопането на Лунната врата при всеки по-силен порив. „През зимата ще е още по-лошо. През зимата ще е студен бял затвор.“