	Вече ви описах туловището на Маша. Е, Хю Злабрадва не й отстъпваше много. Което не му достигаше като обиколка, го наваксваше с мускули. Първоначалното ми впечатление от генерала не се бе променило: че е извоювал поста си, като е хвърлил ръкавицата на останалата армия… и е спечелил. Разбира се, той носеше официалната си мечешка кожа — онази чистата, която го правеше да изглежда още по-едър. Макар че навремето присъствах на тяхното запознаване, никога досега не бях виждал Злабрадва и Маша да стоят един до друг. Цялостният ефект от гледката вдъхваше страхопочитание. Двамата можеха да минат за жива картина на някакво варварско нашествие, превърнало се в декаданс*… ако не беше брадвата на генерала. Неговият адаш, огромна двуостра ръчна брадва, се клатушкаше уютно на обичайното си място — десния му хълбок — и отблясъците, дето мяташе, съвсем не бяха декоративни. Ако не друго, той бе варварин, който не е позволил на декаданса да завладее оръжието му.