	Ето това всъщност е истината! — помисли си Ейлийн, когато го прочете. Тези политици — а сред тях и баща й, както бе разбрала от последния си разговор с него — се опитват да прехвърлят вината за собствените си злодеяния върху нейния Франк. А той не е толкова лош, колкото искат да го представят. Ето че и в този доклад го казват. Тя тайно се радваше на думите: „… опит да се отклони общественото внимание от далеч по-виновните лица …“ Тъкмо това й казваше и Франк в щастливите часове, които напоследък те прекарваха, усамотени на едно или на друго място, най-често в новото им убежище на Южна Шеста улица, което Франк бе избрал за срещите им, след като бяха принудени да напуснат старото. Той галеше буйните й коси, милваше тялото й и й казваше, че това е една политическа машинация, скроена, за да се хвърли по-голямата част от вината върху него и да се оневинят, доколкото е възможно, Стенър и Републиканската партия. Уверяваше я, че ще се измъкне благополучно, но я предупреждаваше да не говори. Не отричаше, че в продължение на години е поддържал изгодни връзки със Стенър. И обясняваше подробно всичко. Тя разбираше или си мислеше, че разбира. Достатъчно й беше, че й го казва нейният Франк.