	След като изпрати Хасан с торбите, пълни със злато, спомни си с горчиви сълзи нещастния си баща и някогашните стихове, които той често декламираше, понеже в удивителната му памет се загнезд-ваха най-различни неща. Двете с майка й често се надсмиваха, тъй като имаха песни и припевки, далеч по-мелодични в сравнение с чепатите слова на отец Лисовски. А сега, връщайки се в мислите си към невъзвратимото минало, шепнеше недодяланите бащини стихове, обливаше се в сълзи и съжаляваше, че не може да сложи в торбата със злато и тези златни думи: „Бъди мъжествен, многоплеменни руски народе, и Христос начало на крепост в тебе да бъде.“