	Огледалата бяха като водата — с дълбок и загадъчен блясък. Ибрахим обичаше огледалата и своето отражение в тях. Както в детството, когато се оглеждаше във водата. Водата заобикаляше остров Парга. Малкият Георгис всеки ден тичаше на брега да гледа идва ли си неговият татко рибар от морето. Гледаше във водата и виждаше отражението си. Дребен, пъргав, с остри очи. Твърде бледолик в сравнение с мургавите открай време островитяни. Беше взел от тях живостта и пъргавината. А бледността може би се беше породила тъкмо от това вглеждане във водата. Но той не се тревожеше особено. Подсвиркваше си и си пееше, подскачайки ту на единия, ту на другия крак. С удоволствие свиреше с пищялки и с измайсторени от него свирки. Съседските щерки имаха една стара цитра и не след дълго Георгис вече дрънкаше и на цитрата. Бащата се губеше из морето или се наливаше с вино. Синът ли? Освен големия раснат още двама. Расте му отмяна. Дарби ли? Не знаеше такава дума. Майката се сдоби чрез търговеца, който изкупуваше по цялото крайбрежие сюнгер, с една малка виола. Когато минаваше през Парга, той показваше на малкия едно-друго. Не за да го научи, а за да се присмее на рибарския син. Но когато идваше след месец, малкият вече свиреше само веднъж чутото. Все едно, че на острова имаше учител. Ходеше на брега, чакаше баща си и свиреше ли, свиреше. За морските вълни, за безмълвните камъни, за високото небе. Често заспиваше с виолата в ръце. Спеше на горещите камъни с лице към слънцето, ала лицето му си оставаше бяло. Животът беше лек и привлекателен. Дори когато трябваше понякога да помага на баща си, пак мислеше така. Понеже помагаше само да носят сюнгера на онзи пътуващ търговец. Тогава не се виждаха нито бащата, нито синът. Движеха се две кръгли купчини гъби, а под тях ситнеха два чифта крака. Бащините бяха кафяви, жилави, напукани, целите в драскотини и белези. А мургавите, стройни и тънки, като на козле — на сина. Големият грък и малкият грък. Големият така си и остана грък. Лови някъде риба, вади гъби от морското дъно, суши ги, продава ги на пътуващи търговци и пропива всичко припечелено. Пие неразредено кисело вино като див тракиец. А малкият порасна и вече отдавна не е грък, а Ибрахим ефенди. Той е красив, умен, богат и почти така всемогъщ, както и султан Сюлейман. Но няма защо да се говори за това. В Стамбул дрънкат само глупаците. Истинските хора мълчат и си вършат работата без шум. Човека въобще не го чуват и не го знаят. Особено пък в такъв град, където говори само историята. Единственият начин да те забележат е да биеш на очи. Да умееш да живееш, да се обличаш и издокарваш, да показваш кой си. Ибрахим не беше нито паша*1, нито санджакбей*2, нито бейлербей*3, нито везир*4, ала могъществото му нямаше граници. „Душата на султана, неговото сърце и дух“ — така бяха нарекли Ибрахим. Със Сюлейман беше прекарал десет години в Маниса, където султан Селим държеше своя единствен син, наследника на трона, като му позволяваше само сегиз-тогиз да поседи като негов заместник в Стамбул, когато той самият потегляше на далечни и тежки походи, както беше преди шест години по време на завладяването на Египет. Султан Селим не обичаше сина си, не обичаше и жена си Хафса, дъщеря на кримския хан, държеше ги далеч от себе си, беше равнодушен към обичайните удоволствия, в харема надникваше рядко и то само за да не се съмнява войската в мъжките му способности, обичаше единствено войната, лова и верните си еничари. Селим знаеше за Ибрахим, както знаеше за всичко в безкрайната си империя. Той намрази вятърничавия грък. Намрази и сина си, задето беше направил свой любимец не войн, а някакъв си развей-прах. Особено не понасяше разкоша в облеклото, към който Ибрахим беше приучил шехзаде*5 Сюлейман. И затова беше странно, когато султанът изпрати на Сюлейман от Едирне, където беше отишъл на голям лов в началото на рамазана*6, скъпа риза от тънка коприна. Валиде*7 Хафса не даде на сина си да облече ризата. Извика един от балтаджиите*8, който веднъж се беше отнесъл с нея неучтиво, и каза, че му прощава и му дарява за прошка скъпа риза. Такава риза би приличала и на самия султан. Балтаджията я облече и още същия ден издъхна в страшни мъки. Селим беше изпратил на сина си пропита с отрова риза. Защо? Вечно ли мислеше да живее, та искаше да премахне единствения си наследник? Или не го беше грижа за достойно продължение на рода на Османовци, на могъщото разклонение на Османовото дърво? Шехзадето тогава не спа цяла нощ и непрекъснато пита Ибрахим. Ибрахим изброяваше примери от историята. Там можеха да се намерят и къде по-страшни неща. Но кого ще успокоиш с миналото?