	Вафа ме измъкна от килията. Направляваше ме с бутане през празните коридори. Изкачвахме се с асансьор. Бях повече от любопитна да разбера как възнамеряваха да ме измъкнат оттук. Бих могла да напиша цяла дисертация на тема „Бягства“. Мислите как да се спася бяха ми отнели почти цялото време през последната година. Най-добрите варианти включваха подкуп или външна помощ. Но нямах средства, а и към никого от свободния свят не можех да се обърна. Всички останали възможности биха се сторили невъзможни дори за граф Монте Кристо, ако се озовеше в Института! Килията ми се намираше на три километра под повърхността. Дори по-лошо — най-близката метростанция отстоеше на поне петдесетина километра. Можех да се измъкна, само ако вървях по железопътната линия в космически вакуум. Очевидно, беше ми необходим скафандър. Съвсем естествено, скафандрите бяха под усилен специален надзор като предохранителна мярка.