	В хотела го посрещнаха хладно. Суха, слаба жена с кок и сива блуза му подаде ключа, посочвайки му първия етаж. Щом тръгна по стъпалата, той въпреки всичко не можа да се овладее и изтръпна. В средата на стълбището, изправил се до парапета, с който се бе сраснал, някакъв мъж от черно дърво се беше надвесил към него. застинал в движение, което никога нямаше да довърши. Това бе статуя, висока близо два метра, изваяна от вманиачен в детайлите скулптор. От нея лъхаше приятно на паркетин. Когато мина край творението, Давид успя да установи, че нищо не е забравено — нито заврънкулките върху обратната страна на ревера, нито инициалите по кърпичката, едва-едва надиплила се над джобчето. В дясната си ръка колосът стискаше емайлирана табелка с формата на метален квадрат, която показваше като полицейска карта. Там можеше да се прочете: