	Изведнъж внезапна мисъл ме озари. Несъмнено сега вече всички знаеха какво трябва да мислят за предполагаемото чудовище. Несъмнено, когато „Абрахам Линколн“ се бе приближил и канадецът бе ударил „Наутилус“ с харпуна си, капитан Фарагут бе разбрал, че нарвалът беше подводен кораб, по-опасен от един необикновен кит. Да, сигурно беше така, и сега навярно из всички морета преследваха това страшно, разрушително оръдие. Страшно наистина, ако както можеше да се допусне, капитан Немо употребяваше „Наутилус“ за някакво отмъстително дело! През оная нощ, когато той ни затвори в килията, там, сред Индийския океан, дали не беше нападнал някакъв кораб? Оня човек, погребан сега в кораловото гробище, не беше ли жертва на сблъскването, причинено от „Наутилус“? Да, повтарям. Навярно беше така. Част от загадъчното съществуване на капитан Немо се откриваше. И ако неговата самоличност още не бе известна, най-малко обединените срещу него народи търсеха сега не вече едно въображаемо същество, а един човек, който бе проявил срещу тях неумолима омраза! Цялото ужасно минало изпъкна пред очите ми. Вместо да намерим приятели на кораба, който се приближаваше, щяхме да срещнем на него само безмилостни врагове.