	— Не — каза Долф — но все ще разбера. Досега не беше чувал това име. Приличаше му много на италианско. Те продължиха да вървят и пак навлязоха в планината. С мъка се повлякоха по криволичещия нагоре път. Той беше стръмен, лош, пълен с дупки, осеян с камъни, ограден от гъсти гори. Слънцето грееше, изсъхналата кал се превръщаше в прах, виеше се изпод хилядите крака, запушваше носовете, лепнеше по гърлата, бодеше очите. Те се изкачваха все по-нагоре, измъчвани от насекоми, от остри камъни под краката, от слънчевия пек и студените сенки. Катереха се. Метър по метър. Всяка крачка ги отнасяше по-нависоко, но крачките бяха къси и бавни и им костваха много сили.