	Откакто намери мястото си в манастира, видя пристигането на четири групи деца — плачеха от студ, мрънкаха за грубата храна и ледените постели, защото бяха свикнали вкъщи да се изпълнява всяка тяхна прищявка. След година, две или три си тръгваха, научили колко е важна дисциплината за оцеляването, узнали много за миналото и способни да размишляват трезво за бъдещето си. И тези, дори малкото момче, плашещо се да не умре без дебелата си кожена наметка, щяха да излязат от манастира заякнали и съзрели. Съзнанието му неволно се простря към идните дни, за да види как ще започне да се държи това дете. Да, знаеше си — струвало си е да се отнесе с него достатъчно строго…