	„Ще дойдеш ли, Мин?“ — питаше наум агентът и се оглеждаше наоколо. Като повечето барове по света и този имаше огледало зад чашите и бутилките и калифорниецът разглеждаше в него внимателно лицето си, представяйки си, че е лицето на някой друг, и се питаше какво другите виждат в него. Нервност? Подозрителност? Страх? Самота? Копнеж? Може би някой правеше в момента точно това, някой контраразузнавач от Министерството на държавната сигурност, който го наблюдаваше, като се стараеше да не гледа Номури през повечето време. Може би използва огледалото като индиректно средство за наблюдение. По-вероятно е да застане под такъв ъгъл, че положението, в което седи, да насочва естествено погледа му към американеца, докато Номури би трябвало да се извърне назад, за да го види, давайки по такъв начин възможност на наблюдаващия го да избегне погледа му и вероятно да погледне партньора си. Такива работи обикновено се правят в екип, а не от един човек, и то така, че да може обектът да бъде наблюдаван по възможност по-индиректно. Всяка страна по света разполага с полицаи или сили за сигурност, обучени да правят това, и методите навсякъде са едни и същи, защото човешката природа е еднаква, независимо дали вашият обект е наркотрафикант или шпионин. Закъснява с единадесет минути. „Спокойно, приятел, жените винаги закъсняват. Правят го, защото не си разчитат добре времето, бавят се прекалено много с облеклото и грима, не се сещат да носят часовник… или най-вероятно защото това им дава известно предимство.“ Подобно поведение може би покачва цената им в очите на мъжете, нали точно те ги чакат, а не обратното? Така могат да се надяват на награда за привързаността си и ако не чакат, за да си я получат, един ден тя може и да не им бъде дадена, а това кара мъжете да се страхуват.