	У него имаше нещо, което го отличаваше от останалите геанити. Не лицето, лицето тя не си спомняше, макар у нея да бе останало усещането, че би й доставило удоволствие да го гледа. И не дрехите — те бяха обикновени, затова изобщо не ги запомни. Но в този човек имаше някакво спокойствие, то прозираше и в изражението на стиснатите устни, и в бавната, лека походка, и в това, че я подмина и не само не я опипа с лаком поглед, както правеха всички геанити, а просто не я забеляза.