	Помещението, в което се беше пробудила, бе и нейната затворническа килия. Рита приклекна на мекия под и зарови лицето си в шепи. Беше изгубила и последните резерви от смелост. Даваше си сметка, че така както е сега, завладяна напълно от отчаяние, е съвсем уязвима. Готова беше да се върне дори в предишното, подобно на сън състояние, където поне я нямаше болката и нещастието. Само и само да е далеч от този кошмар.