	— Да ловиш риба или дивеч е наистина несигурна работа — придържайки Ибрахим под ръка, се наведе към него Грити, — но с хората работата е много по-проста. Аз плащам на Синам ага, Синам ага намира свой познат кримски бей, плаща му и го моли да докара от полската или от московската земя такива и такива роби или робини. И толкоз. Би могъл да е доволен дори и вашият строг шериат. Селям!* — викна той внезапно на един стар турчин, който седеше на килима, безсилно оборил глава с тежка чалма — случаен наблюдател на този неправеден търг, както и Грити с Ибрахим. Но така би могло да изглежда само за неопитното око. Понеже старецът, уж дремейки, всъщност се вглеждаше внимателно във всичко, което ставаше наоколо, ухото му ловеше всяка дума, прикритите му с тежки повехнали клепачи очи съзираха сред човешкото гъмжило всичко, което беше нужно на техния господар. Той вече отдавна беше забелязал Грити и само се престори, че поздравът на търговеца го е сепнал от дрямката. Луиджи, изглежда, дори и не забеляза хитростите на стареца, но от Ибрахим това не убягна, понеже имаше набито око, особено за човешкото коварство.