	Мис Марпъл намести възглавничката на гърба си, премести стола малко напред и се приготви да чака. Тя нямаше никаква представа дали щеше да има полза от това или не. Времето минаваше. Десет минути, двадесет минути, половин час, тридесет и пет минути… Тогава, съвсем неочаквано се чу глас. Нисък, пресипнал, но ясен. Предишната му звънкост беше изчезнала.