	Вселената, простряла се навред около леглото ми, бе изпълнена с най-различни шумове. Някои от тях можех да разпозная — чукането на горния етаж, долитащото отдалеч тропане на блъскани от вятъра черчевета, крясъците на гаргите… Но все пак произходът на повечето звуци ми беше неясен. Чудно, колко много нови неща се разкриват изведнъж пред човек, щом само за миг опустоши задръстеното си от непотребни вкаменелости съзнание! Не ни е ясно дори откъде идват повечето звуци. Да не говорим пък за всичко останало. Тогава, щом се базираме върху малкото, дето ни се струва, че знаем, какъв е смисълът да се мъчим да намерим обяснение на съдбата и на постъпките си? Със същия успех чрез налудничави социални пресмятания можем да опитаме да си обясним вътрешния живот на някоя чужда личност, както прави Тимур Тимурович, помислих си аз и изведнъж се сетих за дебелия том на моето дело върху бюрото му. После си спомних, че на излизане Барболин забрави да заключи вратата. И тутакси само за част от секундата в главата ми се роди един безумен план.