	— Това е най-голямата възможна глупост, момиченце — чу я той да изрича хладно веднъж по обед из коридорите. Тилин не беше изпратила невъзпитаните си викачки — поне засега — и той тъкмо се опитваше да се измъкне, преди да е успяла, като се промъкваше покрай стените и надничаше по ъглите. Беше намислил да навести Сутома и след това — да прескочи при Алудра. Трите сеанчанки — всъщност четири, ако се смяташе и Селусия, но според него те не я брояха — се бяха скупчили на следващия завой. Озъртайки се неспокойно за ухилени слугини, той ги зачака нетърпеливо да се разкарат от пътя му. За каквото и да си говореха, сигурно нямаше да им хареса да им се натресе и да им прекъсне важния разговор. — Като опиташ малко каиша, ще ти дойде умът в главата и ще забравиш всички глупости — продължи високата жена с леден глас. — Само си го поискай и ще го имаш.