	Съмненията й отново бяха избликнали на повърхността. Често се просмукваха в мислите й, откакто напуснаха Корски извори, но в началото й беше по-лесно да се отърве от тях. От Люгард бяха започнали да се засилват и тя се улавяше, че си мисли за Сюан неща, които по-рано нямаше и да се осмели да си помисли. Не че й стискаше да се противопостави на Сюан, разбира се. Но може би все пак Сюан просто не знаеше накъде отива. Можеше и да ги лъже, след като усмиряването я бе освободило от Трите клетви. Може би все още просто се надяваше, че ако продължи да търси без посока, ще се натъкне на някаква диря към това, което имаше отчаяна нужда да намери. По някакъв свои, макар и твърде странен начин, Леане беше започнала да си гради собствен живот, извън грижите за властта, за Силата и за Ранд — не че ги беше изоставила напълно, — но Мин не смяташе, че за Сюан може да съществува нещо извън тях. Бялата кула и Преродения Дракон бяха всичко в живота й и тя щеше да държи на тях, дори ако се наложеше да лъже самата себе си.