	Тумаранга видя как войниците се строиха пред него, вдигнаха копията си и зачакаха заповед, за да нанесат смъртоносен удар. Жрецът вече не усещаше нищо. Вцепенение започна да обгръща цялото му същество. Целият някогашен живот мина през съзнанието му и това го накара да се почуства непривично спокоен. Той си спомни дори за неща, които кой знае от кога беше забравил. Започна да усеща как мислите отлитат още преди смъртта да го е сграбчила в железните си нокти, както в добрите стари времена, когато изпадаше в транс за да се моли. Радваше се, че отново ще се потопи в океана от спокойствие на Джоликоча, този път обаче завинаги. Но отнякъде пак се появи онази зловеща сянка, която спря стремежа му и го върна отново на позорния стълб. Тумаранга проясни съзнанието си, видя как командващият отвори уста да извика заповедта и промълви: