	Тя отвори очи, колкото можеше по-широко, и погледна, без да вижда. Изминаха пет секунди, петнадесет секунди, тридесет. И изведнъж то се появи. Нямаше представа какво точно вижда — навярно просто един вектор с по-малко дървета и повече ясна светлина, навярно само указващо подреждане на сенки, всички от които сочеха в една посока — но тя вече знаеше какво означават: последните остатъци от един път.