	Понякога ми се струва, че никой не живее тук. Не само заради безпорядъка. Все тая, дори и да имах някой роботизиран иконом, който да не пропуска да бърше праха от рамките на плакатите и предметите. Но има моменти, в които усещам на това място остра долнопробна студенина от натрупаните основни потребителски блага. Имам предвид, че не е пълно, както на мен ми се иска, с котки или домашни растения или нещо друго. Има моменти, в които ми се струва, че всеки друг би могъл да живее тук, да е собственик на тези неща, и че всичко това е някак си променливо, моят живот и вашият, моят живот и животът на кой да е друг…