	Непохватно, принуждавайки се да пипа с нежност, да употреби собствената неимоверна мощ на сайдар, за да я насочи накъдето искаше, той запреде проводник, който докосна мъжката половина на Извора с единия си край и мержелеещия се в далечината град с другия. Проводникът трябваше да е от непокварения сайдар. Ако станеше според очакванията му, тръбата от сайдин щеше да се пръсне, когато покварата започнеше да изтича от нея. Поне така си го представяше, като тръба, макар да не беше. Сплитът изобщо не се оформи такъв, какъвто очакваше да бъде. Сайдар сякаш си имаше собствен разум, защото сплитът се засука на извивки и спирали, които му навяха мисълта за цвете. Нямаше какво да се гледа, не се появиха никакви величествени плетки от светлина, сипещи се от небесата. Изворът бе съсредоточен в самата сърцевина на сътворението. Изворът се намираше навсякъде, дори в Шадар Логот. Проводникът преодоляваше невъобразими за ума му разстояния и в същото време не притежаваше нито дължина, нито дебелина, нито нищо. Но трябваше да е проводник. Ако не беше…