	„Далас“ претърсваше район на изток от Гранд Банкс. Всяка подводница, преминаваща по маршрут едно, беше най-вероятно да мине оттук. Те се движеха с пет възела, влачейки след себе си хидроакустичната станция BQR-15 с буксирна антена. Бяха уловили всякакви сигнали. Първо половината подводници на руската флота бяха профучали с висока скорост, много от тях следвани от американски. Една „Алфа“ се беше стрелнала покрай тях на разстояние по-малко от деветстотин метра със скорост над четиридесет възела. Ще бъде толкова лесно, си беше мислил Джоунс преди време. „Алфата“ беше вдигнала толкова много шум, че човек можеше да я чуе с чаша, долепена до стената на подводницата, и той трябваше да намали до минимум своите увеличители, за да не позволи на шума да увреди слуха му. Жалко, че не можеха да стрелят по нея. Толкова просто щеше да бъде да се настроят уредите, толкова лесно да се открие огън, че дори едно дете със старомодна линия щеше да го направи. Тази „Алфа“ им беше просто поднесена на тепсия. След това минаха „Виктор“, после „Чарли“, „Новембър“ бяха последни. Джоунс беше слушал звуците и от преминаващите на повърхността кораби, пътуващи на запад, повечето от тях със скорост около двадесет възела, вдигащи всякакви шумове, докато цепеха вълните. Но те бяха много далеч и не го вълнуваха.