	„Махна ми отдалеч… бързаше да се качи в колата си… да потегли към самолетната писта… да отиде във Финикс. Носеше официален костюм, как иначе, нали не отиваше в оная барака насред пустинята, не, чакаха я на място, където подът е застлан с килим, където от прозорците се вижда целият град. Щеше да се срещне с големите клечки… Хубави крака имаше, не ще и дума… Може и да ме няма много-много по тия неща, но не съм дотам остарял, че да не оценя един крак по достойнство… хубави крака, точно така, и все пак…“