	Той посочва с пръст развълнуваното море от растителност, сякаш буря от пясък и сажди, простиращо се извън стените на балона. Бледите лиани, лишени от най-малката следа за какъвто и да е цвят, бавно и на вълни се поклащат. В сивото небе, където е застинала огромна луна, съвсем ниско преминават лещовидни облаци, хвърлящи правилни сенки по повърхността. Когато същите се задържат малко повече на едно място, лишените от светлина лиани се огъват и умират, изпускайки облак от спори. След което, секунди след като слънцето отново се появи, килим от бледи и хилави филизи отново се образува.