	Когато лъвът спря, Айла се смъкна на земята. Прегърна го и отново го почеса, после със знак, наподобяващ хвърляне на камък с прашка, му каза да си върви. От очите й потекоха сълзи, докато следеше с поглед как Бебчо се отдалечава и размахва насам-натам опашка. Когато чу неговото отчетливо „хънк, хънк, хънк“, което винаги би разпознала, тя се разхълца в отговор. Сълзите замъглиха погледа й, докато голямата светлокафява котка с червеникава грива се скри във високата трева. Предчувстваше, че вече никога няма да го язди, че вече никога няма да види своя див, необичаен лъвски син.