	Коля проумява: трябва да погледне горе дали няма някой, може ли да действуваме. И побягва нагоре. А дотогава аз продължавам да разпитвам и да разучавам. Задържаният угоднически ми свети със своя кибрит. Прочитам данните в паспорта му и справките. И възрастта му подходяща — няма още четиридесет. Бил е пазач на шамандура. Сега са продали къщата, кравата. (Всички пари, разбира се, носи със себе си.) Тръгнали са да си търсят щастието. Не им стига денят, ами продължили и през нощта. Изключителен, рядък случай именно защото никъде няма да се сетят за тях. Но какво искаме ние? Нужен ли ни е животът им? Не съм убивал хора и не искам да убивам. Следователят или оперът, когато ме изтезават — да, но не мога да вдигна ръка над прости труженици. Да им вземем ли парите? Не, разбира се, всичките. Е, колко? За два билета до Москва. И за храна за из път. И за някоя и друга дреболия. Това няма да ги разори. А ако им оставим и документите, и лодката и се договорим да не съобщават за нас? Но как ще им повярваме? А самите ние закъде сме без документи?