	След пет-шест стълби надолу, хванал ръката на Куикнинг, Планинецът отново се почувства като една крехка черупка, в която се гонеха страхове и предчувствия като затворени мухи. За разлика от Уокър Бо, той знаеше вече твърде много. Знаеше, че Уокър не е Мрачния чичо от някога, че митът за неговата неуязвимост е изчезнал заедно с ръката му и че той е въвлечен в същия кръг от пророчества и обещания, както и всички те. Знаеше, че самият той е още по-неспособен, един човек, който дори нямаше здраво оръжие, лишен от магията, която на косъм го бе спасявала при срещите с далеч по-слаби противници. Знаеше, че всичко зависи само от тях двамата, че Куикнинг няма да може да се намеси, че би могла да сподели съдбата им, но нямаше да може да я промени. Би могъл да каже, че разбира нейното желание да се сдобият с Черния камък на Елфите, нейната вяра в бащините й обещания и доверието, което бе проявила към тях — можеше да го каже само на думи. Можеше да се помоли да оцелеят в това свое начинание, да стане някакво чудо. Но думите и молитвите нямаше да му помогнат да преодолее своите страхове и мрачни предчувствия. Те се гонеха в него като подплашени сърни и караха сърцето му да бие.