	Вера Николова се усмихна. Въздъхна полека и млъкна. Беше все там — пред първия чин на средната редица. Като _нещо_, за което нямаше определена дума. Като една дрипава баница, която казва с уханното си мълчание: „Докоснеш ли ме, ще ме помниш цял живот.“