	В реката корабът изглеждаше доста голям, но ако питаха Ингрей, си беше безумно малък за открито море. Стори му се още по-малък, когато мечокът се качи на борда, започна да души трескаво и накрая се пльосна в средата, където явно беше обичайното му място, с дълбока уморена въздишка. Корабът се разклати, после се успокои и Джокол закачи веригата на една кука, забита в мачтата. С нетърпелива усмивка Отовин махна на Ингрей да мине по нестабилната дъска, която служеше за подвижно мостче, и мина по нея след него. Смрачаваше се и блясъкът на лампите в шатрата приканваше с топлотата си — напомни на Ингрей за дървените лодчици, украсени със запалени свещи, които пускаше с баща си в Брезовручей на всеки Ден на Сина, в едни по-щастливи времена, преди вълците да погубят света им.