	Като че ли специално за мен е запазено най-отдалеченото място на паркинга и без да обръщам внимание на табелата за таксите, аз хуквам по горещия асфалт, промъквам се през редиците коли, заблестели под яркото слънце. Изпълва ме възмущение. Как е възможно слънцето да блести така, докато баща ми се бори за живота си? Би трябвало небето да е сиво, да ръми, да намокри дрехите ми, да ме накара да се чувствам още по-нещастна. В момента сякаш съм настръхнала.