	Скоро след като лодката изчезна, Едмур слезе долу. Кейтлин искаше да го прегърне, макар за миг; да поседи с него за час или за нощ, или за един лунен кръг и да си поговорят за покойника и да скърбят. Но знаеше не по-зле от него, че моментът не е подходящ за това. Сега той беше лордът на Речен пад и рицарите му се трупаха около него, мърмореха своите съболезнования и обещания за вярност, ограждайки го като със стена от нещо толкова дребно и несъществено, като сестрината скръб. И Едмур ги слушаше, без да чува думите им.