	Деветдесет и трети беше стар и мъдър. Избраният от него образ беше традиционен: той винаги се превръщаше в престарял, немощен абориген — естествено, стига на планетата, на която кацаха, изобщо да имаше аборигени и да можеха да се копират. Той знаеше прекрасно, че го смятат за един от най-добрите Събирачи в цяла Логитания, и тихичко се присмиваше. Между другото той така се присмиваше на всичко и най-вече на спътниците си. Беше му смешен и самият Командир с неговата вечна дребнава придирчивост към себе си и към другите, който си бе поставил целта да бъде идеален Събирач и се стараеше да го постигне с помощта на робско подчинение на всеки параграф от Закона на Събирачите; беше му смешен и Сто и четирийсети с неговата фанатична преданост към Велика Логитания — онази митична родина, която ще могат да видят само в качеството й на награда за особени заслуги; незлоблив смях предизвикваше у него и това момиченце Двайсет и седма, с тихите й възторзи по повод първата видяна от нея планета. После ще има втора, трета планета. След възторзите ще се появи затъпяване, а може и ожесточение също както при Сто и четирийсети. Това ще е хипертрофирано усещане за собствената си преходност, която неминуемо нараства… Планети и полети, полети и планети, жалки трохи от знания, които те ще вземат крадешком, без да дадат нищо в замяна за славата на Велика Логитания.