	Имението Рокингъм беше красива и величествена сграда. Разположено на около половин миля от църквата, то се гушеше между ниските хълмове, над които се чернееше гората. Зад стените му имаше малки овощни и зеленчукови градини, конюшни и бараки. Те образуваха малко селце, което обслужваше голямата къща, издигната на четири етажа върху сиво-червени тухлени основи. Останалите етажи бяха изградени от черни греди и жълта мазилка, а сламата по островърхия покрив отдавна беше заменена с блестящи червени и черни плочи. Масивните рамки от полирано дърво и дебелото, оцветено стъкло на прозорците говореха за богатството на собственика. Къщата приличаше на църква. Впечатлението се подсилваше от внушителната предна врата, към която по покритата с бели камъчета пътека се приближаваха Филип и спътниците му. Те бяха преминали от портата на имението, покрай градините и дърветата, през огромна морава с декоративни беседки и изкуствени езерна, до като стигнат до входната врата. Филип беше изненадан от трескавата дейност в имението: конници идваха и си отидаха, църковни пристави и други длъжностни лица се разхождаха из залите. Имаше дори войници, които носеха ярките вимпели на шерифа на Кент, сега изцапани с кал. Самите мъже изглеждаха уморени и изтощени.