	— Е, не стой там, момчето ми! Ела насам! Ела и стисни проклетата ми ръка! Не че го заслужавам, какъвто глупак се показах, но ме познаваш достатъчно отдавна — мен и моя сприхав характер. — Погледна към двете фигурки, застинали с широко отворени очи на вратата. — Твоят племенник и племенничка, така ли?