	Закуската беше единственото време на деня, когато монасите си позволяваха да разговарят по-дълго. Всяко друго общуване се ограничаваше до молитви и песнопе-ния. Събиранията на закуска бяха облъхнати от спокойна атмосфера, присъща за хора, посветили се на Бога чрез безкористната саможертва на отшелническия живот. Възрастта им варираше от петнайсет-шестнайсетгодишни момчета до столетници. Игуменът обаче не беше най-възрастният, каквато беше обичайната практика.