	Не всички войници напускаха града, разбира се. Оставаше един силен гарнизон, съставен не само от сеанчанци, но и от тарабонски копиеносци и амадицийски пиконосци с нагръдници, боядисани по подобие на сеанчанските доспехи. Както и алтарци, при това не само ратниците на Тилин. Според сеанчанците алтарците от вътрешността, с червените ивици, кръстосани на гръдните им брони, бяха подчинени на Тилин толкова, колкото и мъжете, които охраняваха Тарасинския палат, което — много интересно — не въодушевяваше много последните. Както и първите впрочем. Въсеха се на мъжете на двора Мицобар със зеленото и бялото като непознати котараци, затворени в килер. Изобщо голямо въсене падаше — тарабонци се въсеха на амадицийци, амадицийци на алтарци и обратно. Стара и дълго потискана неприязън бълбукаше на повърхността, но никой не стигаше по-далече от размахване на юмруци и някоя люта ругатня. По неизвестна причина от корабите бяха слезли и петстотин души от Смъртната стража и се задържаха в Ебу Дар. Обичайната за такъв голям град престъпност беше спаднала почти до нулата поради присъствието на сеанчанците, но стражите все едно продължаваха да патрулират по улиците, сякаш очакваха джебчиите, побойниците и едва ли не въоръжени банди разбойници да изникнат от паважа. И всички — и алтарци, и амадицийци, и тарабонци — кротуваха. Само глупак можеше да си позволи да спори с бойците от Смъртната стража, и то само веднъж. А и още един контингент от сеанчанската гвардия беше отседнал в града. И то не какви да е, а сто огиери, облечени в червено и черно. Понякога те патрулираха с другите, а понякога сами обикаляха с брадвите си с дългите дръжки на раменете. Нищо общо нямаха с приятеля на Мат Лоиал. О, имаха същите широки носове, уши, в които растяха на гъсти туфи косми, и дълги вежди, висящи чак до бузите над очите, големи колкото чаени чаши, но „Градинарите“ оглеждаха всеки минал покрай тях човек, сякаш се чудеха дали да не му поокастрят крайниците. Никой не беше толкова глупав, че да спори с Градинарите.