	Когато морето не беше много развълнувано, често тръгвахме с малката гумена лодка да правим снимки. Никога няма да забравя първата ни такава разходка. Морето беше толкова спокойно, че на двама от нас се дощя да пуснат подобната на балон лодчица и да погребат из океана. Едва се бяха отделили от сала, когато изтърваха греблата и почнаха да се заливат от смях. Докато лекото вълнение ги отнасяше, те ту се скриваха, ту пак се появяваха между вълните и щом ни зърнеха, така се смееха, че смехът им кънтеше над пустия Тих океан. Заоглеждахме се в недоумение, но не видяхме нищо смешно освен собствените си лица, обрасли с рунтави бради. Но тъй като двамата в лодката отдавна трябваше да са свикнали с брадите, почнахме да подозираме, че внезапно са се побъркали. Дали не бяха получили слънчев удар? От смях двамата ни приятели едва се добраха до „Кон-Тики“ и задъхвайки се, със сълзи на очи, само ни молеха да идем и видим с очите си.