	На 6 май 1709 година тържествено се сбогувах с негово величество и с всичките си приятели. Този владетел бе така любезен да нареди лична охрана да ме заведе до Глангърн, което е царско пристанище на югозападната част на острова. След шест дена намерих кораб, готов да ме превози до Япония; и прекарах петнадесет дена в пътуване. Слязохме от кораба в един малък пристанищен град, наречен Ксамоши, разположен на югоизточния край на Япония. Градът се намира на запад, където има тесен пролив, който на север води в дълъг морски ръкав, на чиито северозападен край се намира столицата Джадо. Когато слизахме от кораба, показах на митническите чиновници писмото от краля на Лъгнаг до негово императорско величество. Печатът им бе много добре известен; той беше широк като дланта на ръката ми. Отпечатъкът представляваше един крал, как повдига куц просяк от земята. Щом научиха за писмото ми, градските сановници ме приеха като държавен министър; дадоха на мое разположение карети и прислужници и поеха разноските ми до Джадо, където бях приет на аудиенция и предадох писмото; то бе отворено при голяма тържественост и съдържанието му бе предадено на императора от преводач, който ми съобщи заповедта на негово величество да кажа желанията си; каквито и да са, щели да бъдат удовлетворени заради царския му брат, краля на Лъгнагия. Преводачът беше човек, нает да върши търговия с холандците; той веднага предположи по лицето ми, че съм европеец, и затова повтори заповедта на негово величество на долнонемски език, който говореше много добре. Отвърнах (както бях решил предварително), че съм холандски търговец, претърпял корабокрушение в една много далечна страна, откъдето по море и по суша съм стигнал до Лъгнагия и тогава съм се качил на кораб за Япония, с която зная, че сънародниците ми често търгуват, и че се надявам с някои от тях да се завърна в Европа; ето защо най-смирено моля негово величество да благоволи да нареди да бъда заведен с охрана до Нангасак*. Към тази молба прибавих още една: заради моя покровител, краля на Лъгнагия, негово величество да благоволи да ми разреши да не изпълня церемонията, налагана ма моите сънародници — да стъпя на разпятието; защото съм попаднал в царството му вследствие на сполетелите ме нещастия без намерение да търгувам. Когато втората ми молба бе преведена на императора, той изглеждаше малко изненадан; струвало му се — каза, — че съм първият от сънародниците ми, който е почувствувал известно неудобство във връзка с церемонията; и взел да се съмнява дали съм истински холандец; по-скоро подозирал, че съм християнин. Обаче поради причините, които му изложих, но главно за да угоди на краля на Лъгнагия и като необичаен знак за благоразположението си, щял да изпълни особената ми прищявка; но работата трябвало да се свърши много ловко и чиновниците му щели да получат заповед да ме пуснат уж по недоглеждане. Защото ме увери, че ако сънародниците ми, холандците, узнаели тайната, щели да ме заколят по време на пътуването. С помощта на преводача изказах своята благодарност за тази толкова необикновена услуга; и тъй като една войскова част по това време тръгвала на поход към Нангасак, на командира бе заповядано да ме заведе там невредим, като му бяха дадени подробни наставления по въпроса за разпятието.