	От всички човешки оплаквания несъмнено най-честото е „Само ако знаех!“ Ала не можем да знаем и затова дните, осеяни със смърт и пожари, толкова често започват съвсем като тези, пълни с любов и топлина. Пиърс Дентън натовари колата за пътуването до Нашвил. Това не беше дребно нещо. Двете близначки си имаха безопасни седалки, поставени отзад в крестата, а по средата влизаше по-малката седалка за съвсем малкото им братче Матю. Близначките Джесика и Жанин бяха на три годинки и половина, преминали през ужасното „умножаване на всичко по две“ (то по-скоро се отнасяше за родителите им) и през паралелните приключения, докато се учеха да ходят и говорят. Сега, облечени с еднакви, къси пурпурни роклички и бели чорапогащничета, те позволиха на мама и татко да ги поставят на местата им. Матю влезе след тях, неспокоен и ревлив, но момичетата знаеха, че друсането на колата скоро щеше да го приспи отново — нещо, което той и без това правеше непрекъснато, освен когато сучеше от гърдите на майка си. Бе голям ден: отиваха при баба за събота и неделя.