	Засмях се нервно, но вече не ме плашеше нито ситуацията, в която се намирах, нито дон Хуан или неговите приятели. И тримата ме наблюдаваха с неподправено любопитство. Висенте се усмихваше непрекъснато, въпреки че правеше неуспешни опити да изглежда сериозен. Силвио Мануел ритмично поклащаше глава и ме наблюдаваше изпитателно. Очите му ме гледаха, но погледът му сякаш минаваше през мен, отправен някъде отвъд.