	Тя влезе като сянка в стаята си. Затвори вратата безшумно — нямаше сила в ръката й, да я затвори по-смело. Посрещнаха я старите, насълзени очи на баба й, която лежеше на постоянното си място в ъгъла и я очакваше. Старата жена видя нейното побеляло, отслабнало лице, чернееха се само леко приподигнатите дъги на веждите й, спуснатите, преплетени мигли. Ангелина и сама за себе си беше като сянка — не усещаше ни собственото си тяло, ни колебливите удари на замрялото си сърце, изпълваше я някаква пустош. Неясен, далечен се чу плачливият глас на старата: