	Надпреварваха се да хвалят, славят и възвеличават, пирът беше безкраен, траеше цял ден, продължи и вечерта, а през нощта хавашите запалиха фенери, светилници и факли, продължаваше да се лее вино и да се оглозгват овнешки ребърца, по брадите се стичаше сладкият сок на плодовете и никои не смееше да стане — който стане, навеки е загубен за шехзаде Мехмед: трябваше да търпят, стомасите им се издуваха до пръсване, пикочните им мехури едва не се пукаха, изяденото и изпитото стигаше до гърлото, а везирът Мехмед паша произнасяше нови и нови думи в чест на великия султан и неговия високодостоен наследник. Соколлу не знаеше умора, както не я познаваше и слабият тялом, но железният духом шехзаде; музикантите късаха струните на сазовете от усърдие, придворният поет четеше безкрайната „Ишретнаме“ на прочутия Иляс Ревани.