	— Нищо особено, така ли? — отвърна гневно Домарис. — Може би ще се опиташ ме убедиш, че това е обикновено изгаряне? Това също е дело на Риведа, предполагам! — Тя пусна ръцете на сестра си и се взря замислено и нея. — Дело на Риведа. Все Риведа… — прошепна тя и хвърля поглед към момичето, което се беше свлякло сгърчено в краката й. После бавно и уверено, тя издигна ръце в заклинателен жест, и гласът й — нисък, ясен и трептящ, отекна в притихналата стая: — Проклет да е!