	Уили беше съумял да пристигне двайсет минути преди мен. Заварихме Нина смутена и по-близо до истерията, отколкото някога съм я виждала. Преди два дни посетила парти в долен Манхатън — не беше толкова объркана, че да забрави да ни каже кои важни личности са били там — и по едно време открила, че споделя един ъгъл, фондю и лични тайни с някакъв млад писател. Или, по-скоро, писателят споделя тайни с нея. Нина го описа като мърляч с рядка брадица, дебели очила, рипсено спортно сако, наметнато върху стара карирана риза — един от онези, които неизменно се мотаят около успешните партита от тази епоха… поне по нейно мнение. Тя бе достатъчно изискана да не го нарече битник, понеже терминът тъкмо беше passe, но думата „хипи“ още не се разпространяваше сред масите, пък и бездруго не би му прилегнала. Беше писател от типа, дето едва свързват двата края — поне по онова време — като продават кръв и правят новелизации на телевизионни сериали. Александър някой си.