	Джордж стоеше насред хола и зяпаше малката фигурка, забита на стената, гледаше как се гърчи, докато по разлепения тапет се стича тъмна течност. После тя застина неподвижно. Не знаеше името на малчото — всички те изглеждаха доста еднакви през неговата катаракта — но се чувстваше все едно, че е загубил стар приятел. Мъката бе като нож, забит в собствените му гърди.