	Двадесет минути по-късно Ръшър бе разтоварен, почистен и изпратен да пасе заедно с Брич и Лепило (Кътбърт дори не можеше да даде на коня си име, каквото би измислил нормален човек), а Роланд лежеше по гръб, увит в завивките, и гледаше късно изгрелите звезди. Приятелят му отново заспа — толкова лесно, колкото се бе събудил от тропота на копитата на Ръшър. Но на Роланд не му се спеше.