	Нищо не виждаше, освен движещите се снежни воали — а сред тях, от сивото гърло на вечерта, в което вятърът виеше като дявол в снежен тунел, се появи мъжът й. Отначало той бе просто движещи се цветове в снега: червено, черно, тъмно зелено, светло зелено, после тези цветове се разтвориха във фланелен жакет с широка яка, фланелени панталони и зелени ботуши. Той й подаваше шапката си с жест, който изглеждаше просто абсурдно изискан и лицето му бе лицето на Бил, без следа от рака, който го бе отнесъл от този свят (това ли я плашеше толкова през цялото време? че при нея ще дойде стопената сянка на мъжа й, кльощава фигура като от концентрационен лагер с изпъната кожа, лъскава на скулите, и дълбоко хлътнали очи?) и тя усети вълна на облекчение.