	— Към баща ти! — възкликна Норна през смях, в който имаше нещо безумно. — О, не знаеш как умеем на тези острови да се отказваме веднъж завинаги от такива задължения! А що се отнася до баща ти — продължи тя вече по-спокойно, — какво е направил той за теб, че да заслужи уважението и задължението, за които говориш? Нали именно той, както си ми разказвал, те оставил толкова години да гладуваш при чужди хора, без дори да се заинтересува жив ли си, или умрял, само от време на време ти пращал по нещичко, както се подхвърля отдалеч милостиня на нещастните прокажени?