	— Знаеш ли — продължи мама, докато парфюмираше с „Живанши II“ цепката между гърдите си, — през всички тези години баща ти ми наду главата, че плащал сметки и данъци, сякаш това оправдава трийсетгодишно немиене на съдове. Та понеже закъснявахме с данъците, аз си рекох: мамка му — сама ще се оправя. Естествено, нищо не можах да проумея, затова се обадих в данъчното. Инспекторът се държа ужасно покровителствено: „Просто не разбирам, госпожо Джоунс, какво толкоз му е сложното.“ А аз го питам: „А вие можете ли да сготвите суфле?“ Той разбра какво се опитвам да му кажа, обясни ми всичко като хората и за петнайсет минути данъците бяха готови. Днес ще ме води на обяд. Данъчен инспектор! Представяш ли си?