	Тя бе забравила по-раншното си усещане, че баща й знае много повече за акустиката на връзката дневна-трапезария, отколкото някога бе давал да се разбере, и благородството на неговата лъжа я трогна толкова дълбоко, че бе готова да се разплаче. Обърна се към него, обви с ръце шията му и покри бузите и устните му с бурни малки целувчици. Първоначалната му реакция бе изненада. Ръцете му се дръпнаха назад и за миг обхванаха в шепи малките хълмчета на гърдите й. Онова тръпнещо усещане отново я полази, но този път беше доста по-силно — силно почти до болезненост, като някакъв шок, — а заедно с него като нещо загадъчно познато се яви онова повтарящо се чувство за необикновените противоречия на възрастните: един свят, в който, ако пожелаеш, можеш да си поръчаш шницел с къпини или яйца, пържени в лимонов сок… и в който някои хора всъщност правеха точно това. После ръцете му се плъзнаха и я обгърнаха цялата, прилепиха се безопасно към плешките й, притиснаха я топло до него и дори да бяха стояли където не трябва един миг по-дълго, отколкото трябва, тя не бе забелязала.