	— Тя ми каза вчера, че чака дете… — Той редеше думите разсеяно и несвързано. — Утре щеше да отлети при мъжа си, започваше и отпускът по майчинство. Джазмей беше добро момиче… е, не момиче, ами жена. Познавах я, откакто семейството и пристигна от Ирландия с платноходка, дето май се крепеше само на канапчета и хартия. Ама че смехория е животът… абе, хич не е смешен. Ха-ха. Той… той просто ти се нахвърля и те захапва понякога. Тя все бъбреше, преливаше от щастие и вълнение, че ще става мамче. И след два-три часа лежи мъртва… как да не си блъскаш главата, а? Съдба. Предопределение. — Изведнъж мислите му кривнаха в друга посока, промени се и тонът му. В мекия южняшки шепот зазвуча самообвинителен гняв. — Как може да съм толкова тъп, Дейвид? Как успяха да ни изненадат така?