	Колко свободно само се чувствувахме в Куйбишевския етапен затвор! Понякога отделните килии се срещахме в общия двор. С извежданите през двора етапи можехме да говорим от прозорците под намордниците. А когато отивахме до тоалетната, можехме да се приближим до отворените (с решетки, но без намордници) прозорци на семейната барака, където бяха затворени жени с много деца (и тях — все от Прибалтика и Украйна, ги изпращаха оттук на заточение). А между двете килии-конюшни имаше пролука, наричана „телефон“ — от двете и страни по всяко време на деня имаше залегнали по двама любители на новините и си ги съобщаваха.