	Нещо проблесна недалеч от нея. Магда се втурна натам. Беше мечът… или това, което бе останало от него. Острието бе разтрошено на безброй парчета, сред които се въргаляше дръжката, лишена от златно-сребърното си покритие. Магда бе завладяна от усещането за невъзвратима загуба. Тя вдигна дръжката и плъзна ръка по изподраната й мътносива повърхност. И дръжката бе станала жертва на обратимата алхимия, превръщайки се в олово. Магда се стараеше всячески да не се поддава на вътрешната си увереност, но дълбоко в себе си знаеше, че дръжката е изпълнила целта, заради която е била изработена.