	— Точно това и ще направим — отвърна нейният дин и след като преброи до деветдесет, думите му се превърнаха в реалност. Тъмнокожата жена усети как тялото му се накланя напред, а краката му потреперват. Сетне мъжът протегна напред ръце и мускулите на гърба му се обтегнаха; Сузана очакваше всеки миг да паднат, ала това не се случи. Рефлексите му бяха изумителни. Ботушите му безпогрешно откриваха стъпалата. Колко ли бяха този път? Дванайсет? Четиринайсет? Преди да успее да ги преброи, вече бяха поели по равна повърхност. Безногата жена въздъхна облекчено. Слизането по стълби в пълен мрак явно бе поредното умение на нейния дин, за което не бе и подозирала. Ала какво ли щеше да стане, ако кракът му пропаднеше в някоя дупка? Бог знаеше, че това не бе невъзможно, като се вземеше предвид ужасното състояние на пода на проходите. Ами ако се натъкнеха на купчина скелети? На равен участък това би означавало най-малко доста сериозно натъртване, но я си представи, че костите са струпани в горния край на някое стълбище? Тя размаха ръце пред очите на Роланд, за да види дали очите му щяха да реагират на движението, и не бе кой знае колко изненадана от липсата на такава. Колко ли кости щяха да си счупят при евентуално „принудително приземяване“ от високо стълбище? _„Мамка му, сладурче, избери си някое число“_, навярно би казал Еди в подобен случай. Този бяг на сляпо беше абсолютно безумие.