	Аниор се отправи към другата поляна, за да се заеме с работата си. Пазеше старите изчисления и бързо намери начин да разруши желязната хватка, в която беше стиснал тази луна. Върна се с новата матрица в ръка и завари Боар, седнал напълно съкрушен, обсипан с жълточервена шума. На дървото му не бе останало нито едно листо. Аниор се изпълни с дълбока жал и безкрайна любов. Но не можеше да направи нищо, за да облекчи болката му. Подаде му матрицата и го подкани нежно: — Върви си. Ако не си тръгнеш скоро оттук, силите ми да стоя далеч от теб ще свършат. Нека поне другите се веселят.