	Спах дълго — навярно около пет часа. Няколко пъти около мен започваха да местят нещо и да ругаят, после тънък женски глас поиска да сменят дивана, но аз дори не помръднах; може би просто сънувах това. Когато накрая дойдох на себе си, наоколо бе тихо. Внимателно се надигнах и погледнах иззад шкафа. Масата с микрофона беше празна, а телекамерата — покрита с бризент. Един прожектор осветяваше космическите кораби. Хора наоколо нямаше. Аз излязох иззад шкафа и се огледах: всичко си беше така, както и по време на предаването, само че сега забелязах на пода под космическия кораб доста голяма купчина нечистотии, гадно белеещи се хартийки и консервни кутии „Велика Стена“; пред очите ми там нещо тихо шляпна. Приближих се към масата, на която беше останала недопита водка и чинии с мезе; силно ми се прииска да пийна. Когато седнах, гърбът ми автоматично се огъна, приемайки велосипедна поза; с известно усилие се изправих, излях остатъка от водка — той стигна за две пълни чаши — и поред ги обърнах в устата си. Няколко секунди се поколебах дали да замезя с една от останалите в чинията мариновани гъби, но като видях омазаната със слюнка вилица, гнусливостта победи.