	Никой не би посмял да пъхне крака в султанските чехли. Тези крака биха били веднага отрязани, чиито да са те. Но да се поставят тези чехли пред алчните погледи и да се насъскват всички един срещу друг, да си блъскат челата около тази примамка — не е ли в това смисълът на самата султанска власт? Особено ако народът плаща всички приумици на своя господар. В ожесточената борба за височайшето благоволение няма никога едино-мишленици, никой никому не помага. Когато избират от хиляди един — върху него пада най-тежката омраза на завистниците. Сюлейман избра Ибрахим, човека, който може би най-малко подхождаше за положението, което му се падаше. За султана Ибрахим беше нужен като двойник, като сянка, върху която пада всичко: и блясъкът и нещастието. А султанът стоеше отстрани, спокоен и почитан от всички. И всички видяха — гъркът е нищожен и всички ще бъдат нищожни на неговото място, а султанът е незаменим.