	— Вярно, ти помена. Имал си гости. Ще знаеш, нахален свят. Идват, настаняват се, ама да попитат къде ще спиш ти — няма! Човек си пати от роднини и приятели. Но най-много от непознати. Не подозираш, че съществува, а той ти подпалил чергата! Той вече те познава, идвал е у вас и е виждал жена ти да се съблича, По същото време ти си на работа, имаш служба на главата, имаш съвест, отделно чакаш повишение и се стараеш. Разбирам, свят широк. Можеш ли да я следиш всеки ден? Къде ти!… Върви си тя по улицата и — хоп — кафене. Няма значение той ли е седнал на нейната маса или тя на неговата. Той млад, атлет, спортува бягане, плуване, кон, халки. Аз ако съм на двайсет и девет, той е на двайсет и пет. Тя сравнява: онзи по-хубав и най-важното — неженен. А тя — второ издание. И си вика: мога ли да направя впечатление на един ерген? Като при нас. Аз например съм установил, че мога да сваля даже ученичка… И какво? Вади си огледалцето, плюнчи вежди, оправя къдрици, поглежда часовника. Уж бърза. Онзи, нали е спортист, гледа състезателна мадама и се хваща: „Позволете да попитам…“ Или: „Много се извинявам…“ Колкото да стане лаф. Тя мълчи, после отговаря с по една дума, накрая се отпуска. Днес случайно, другата седмица случайно, на третата — нарочно. След месец на гости у негов приятел, после у нейна приятелка, накрая у вас! Мъжът ми е на служба, дежурен по поделение, няма го тази нощ… Ще го покани ли според тебе? Ще го покани и маса ще тури! Одобряваш ли го?… За нея няма значение! Подло ли е?… Подло, но аз я разбирам, донякъде и оправдавам. На всеки се случва… Не ща да се пиша светец. Колкото да си принципен, някога ще закъснееш, ще изкараш извънредно дежурство. Но след туй се прибирам. Винаги! Собствената жена е на първо място, не давам да я пипнат!… Но… Тука е голямото „но“! Защото има неща, които никой не може да разбере. Даже и тя. Това не ми дава мира…