	 Пол Озбърн се свиваше в мрака над вехтата пещ в мазето на Кей дьо Бетюн 18 — единственото тясно местенце, където не можеха да го забележат отдолу. Главата му почти опираше в облепените с паяжини греди на старинния таван. Бе открил това място само секунди преди първите полицаи да нахлуят в мазето и вече трети час лежеше неподвижно. Отдавна бе престанал да брои за кой път плъховете идват да го подушат и да се втренчат насреща му с грозните си червени очи. Благодареше на съдбата само за едно — нощта беше сравнително топла и никой от наемателите не бе поръчал на портиера да пусне парното.