	Калан пак се прозя и се протегна, като в същото време си наложи да прогони съня от главата си, да се разбуди напълно. Махна кичур коса от лицето си и го отметна зад раменете, после огледа пустошта наоколо в търсене на каквато и да е нередност. Всичко извън бивака им бе тихо и неподвижно като смъртта. Назъбеният силует на далечните планини разсичаше хоризонта околовръст и закриваше отсек от трептящите звезди.