	Когато стигнаха покрайнините на гората, слънцето едва се надигаше над източната стена на Лис. Тук Природата отново бе пълновластен господар. Дори и Хилвар изглеждаше пообъркан сред исполинските дървета, които поглъщаха слънчевата светлина и хвърляха гъсти сенки върху преплетените храсти. За щастие коритото на реката от водопада — прекалено право, за да бъде естествено — течеше на юг и като се придържаха към него, те можеха да избегнат гъсталаците. Хилвар почти непрекъснато бе зает да следи Криф, който от време на време изчезваше в джунглата или стремглаво се плъзгаше над водата. Дори Алвин, комуто всичко изглеждаше тъй ново, усещаше, че по своя чар тази гора е далеч над малките култивирани горички на Северен Лис. Дърветата рядко си приличаха, повечето се намираха в различни стадии на регрес и с течение на вековете някои почти се бяха върнали до своите първични, естествени форми. Много от тях явно не произхождаха от Земята — вероятно не бяха и от Слънчевата система. Над по-малките дървета бдяха като стражи гигантски секвои, високи по триста-четиристотин стъпки. Някога ги наричаха най-стари на Земята — те и до днес бяха много по-стари от Човека.