	Снежна пряспа падна от покрива и се разби с глух тътен в нозете ни. Ако трябва да съм откровен, не очаквах, че нещо толкова просто като обиколката на една църква призори ще се окаже деликатна работа. Силният студ в ранното утро бе превърнал снега в опасна ледена пързалка. Всичко беше бяло, пусто и потънало в тишина, която всяваше страх. Самата мисъл, че трябва да стигнем до тухлената стена на маестро Солари и да минем покрай оградата на третия вътрешен двор, би уплашила и най-големия смелчага: ако внезапно се подхлъзнехме, можехме да си счупим вратовете или да останем куци до края на дните си. Да не говорим колко трудно бихме обяснили на монасите защо в този час не присъстваме на службата, а рискуваме живота си извън манастирските стени.