	Та, казвам, представете си ме безгрижна, облагодетелствувана, пълничка и щастлива, изтегната на малкия палубен стол, сгрявана от незалязващо слънце, полюшвана от мекия бриз. В този случай обаче не би могло да се скрие, че аз някак си трябва да съм паднала през борда или че корабът е претърпял крушение. Защото прекалено ясно си спомням един период — и то твърде, твърде дълъг — на студ, на опасности, на съперничество. Дори до днес, присъни ли ми се този кошмар, усещам в гърлото ми да нахлуват горчивите солени морски вълни и ледената им тежест върху гърдите си. Знам, дори, че имаше буря, и то буря, която продължи не един час и не един ден. Дълги дни и нощи не се показваха нито слънцето, нито звездите; със собствените си ръце изхвърляхме такелажа от кораба; тежък ураган ни връхлетя; всяка надежда за спасение бе загубена. С две думи, корабът потъна, екипажът му загина.