	Макар и задържан от протестния марш, аз подраних за доктора и при влизането си в чакалнята бях уведомен, че в момента при него има друг господин. Седнах на канапето и тъкмо прелиствах миналогодишен брой на „Илюстрейтид Лондон Нюз“, (Консервативно ежемесечно списание, печатащо статии по вътрешна и международна политика, археология, изкуство и т. н., с много фотографии. — Б. Пр. ) когато вратата към леговището на Е. Джимпсън Мъргатройд се отвори и отвътре се пръкна възрастен образ с едно от онези силно загорели колонизаторски лица, сякаш собственикът му бе навикнал да седи на припек без слънчобран. Той ме разглежда няколко секунди като муха, забучена на карфица, след което, забелязал моето сепване при вида му, рече: „Здрасти“. Бях го разпознал като майор Планк, пътешественик и ръгби-маниак, с когото за последен път се бяхме срещнали в неговата къща в Глостършир, където той ме набеди в опит да му измъкна пет лири чрез измама. Напълно безпочвено обвинение, както едва ли има нужда да споменавам — намеренията ми тогава бяха бели като снощен сняг, ако не дори по-бели, но въпреки това нещата се усложниха и по всичко личеше, че и сега ще се усложнят. Аз седях в очакване да бъда разобличен и тъкмо се чудех къде ли ще му излезе краят, когато за мое учудване той заговори по най-радушен начин, сякаш бяхме стари бойни дружки.