	Спокойно, с хладно сърце Сюлейман обмисляше всичко, което трябваше да направи. Използваше султанското право и привилегия да размишлява дори когато решението е вече взето. Да, той ще удовлетвори закона и меча. А какво му остава? Да прехвърля в паметта си самотните старчески сънища, да брои капките кръв, които ще изтичат нощем от носа му, и да слуша вика на кукумявката там някъде зад прозорците? И безсмъртната усмивка на Хурем никога повече не ще му засияе и никога вече не ще прозвучи нейният единствен звънлив глас? Машалла! Ни мечът, ни законът могат да заменят любовта. И нищо не може да я замени. Кой е казал, че той трябва да унищожи единственото си скъпо същество на земята. Кой е казал, че тя е виновна? Може би той самият е виновен? Докато си султан, трябва да живееш. Нека умират другите. Умреш ли сам — изравняваш се с всички. Султаните нямат право да умират. Освен това той не вярваше в престъпните намерения на Хурем. Можеше да си позволи лукса да вярва само в онова, в което искаше да вярва. Още повече, че тук всичко беше толкова нетрайно и несигурно. Покушение срещу живота му? Но как може да се посяга на живота на мъртвия? Та нали той лежа мъртъв ден, че втори, че трети. Чули са за заговора на Хурем и неговия по-малък син? Но кой? И да е чул все пак някой, аллах е един, всемогъщ, милостив и милосърден. А в Корана е казано: „О истинно вярващи, наистина между вашите съпруги и деца имате неприятел. Затова пазете се от тях! Но ако отминете техните обиди и ги извините и простите, и Бог ще е склонен да прости и да бъде милостив.“