	Каквото и да искаше да каже, не се получаваше. Думите се криеха, а мислите чезнеха. Виждаше как и лицето й се изгубваше с тях. Въпреки това тя продължаваше да идва. Сядаше до него и държеше ръката му. Усещаше я от мястото, където се бе скрил в себе си. Тя му говореше нежно, докосваше с пръсти лицето му и показваше присъствието си, дори когато не правеше нищо. Нейното присъствие като че ли най-вече го задържаше тук. Повече щеше да му хареса, ако го бе пуснали да си иде. Надяваше се да изчезне толкова далече, че всичко да се изгуби. Но тя не го пускаше и въпреки че това го дращеше и объркваше, беше му и интересно. Защо го правеше? Искаше да го задържи при себе си или искаше той да я отведе?