	„О, бедно дете, което ми откраднаха… кой знае къде в Арабия си ти сега! Очите ти бяха като на господарката ми, устните ти, като нейните, а гласът ти бе най-сладкия в света. Аз щастливо задремвах, когато ти свиреше на миримба и забравях страшните бичове на господаря ми. Виждам те пред себе си мило момиче, как ти донесе вода на бедния роб, когато той бе полумъртъв от камшиците на жестокия нещастник. Виждам те, как ти ме повдигаш от земята и, облегнат на тебе, стигам до сянката на палмите. Ти ме гледаш и ми се радваш. Сега ти си изчезнала; може би си умряла — там на брега на Червеното море, вълните на което ни пригласяха, когато ние говорехме за нашата любов и нашето бъдеще щастие. А сега в моето сърце има друга жена, жена която е много по-силна от тебе. Аз мисля за твоите черни очи, в които с дълбоко щастие се виждах, когато слънцето залязваше и камилите се връщаха от паша. Но другата има бяла кожа, а аз черна; и тя не е робиня като тебе. Не съм ли и аз човек като другите свободен? Не съм ли роден? Баща ми не бе ли храбър воин от рода на Амарцуки?“