	Беше седнал в края на алеята, опрял гръб в най-долната пречка на оградата. На нея бе облегнал и пушката, а раницата държеше в скута си. Първоначално смяташе, че Рита ще се уплаши и не след дълго ще се върне, но остана излъган. Преди петнайсет минути се отказа да я вика. Ехото го побъркваше. Отново изтрещя гръмотевица, този път по-близо. С ледена ръка следобедният вятър погали гърба му, към който потната му ризата беше залепнала. Май ще трябва или да се подслони някъде, или да престане да се колебае и да мине през тунела. Ако не му стиска да влезе, ще се наложи да прекара още една нощ в града, а на сутринта да прекоси реката по моста „Джордж Уошингтън“, който се намира в северна посока.