	Докато седеше в съдебната зала и наблюдаваше д-р Пейдж Тейлър, Гюс Венабъл си помисли: „Съдебните заседатели са й в кърпа вързани.“ После вътрешно се усмихна. Съдебните заседатели на никого не са вързани в кърпа. Тя беше висока и стройна, с изненадващо тъмнокафяви очи на бледото лице. Равнодушният наблюдател не би я сметнал за привлекателна. По-внимателният щеше да забележи нещо друго — в нея някак хармонично съжителстваха всичките фази от живота й. Щастливата възбуда на детето се наслагваше върху стеснителната несигурност на девойката и мъдростта и болката на жената. Излъчваше невинност. „От този вид момичета е — помисли си Гюс Венабъл цинично, — които един мъж с гордост би представил на майка си. Ако майка му има вкус към хладнокръвни убийци.“