	Подчинявам се, макар да знам, че изобщо не ме слуша. Непрекъснато се озърта, преценява с кого трябва да се ръкува, на кого да махне, кой е длъжен да му махне. Дълбоко си поемам дъх, устоявам на изкушението да се оплача, че нито едно от ястията, включени в менюто, не е подходящо за моето състояние — изобилстват ордьоври със сурова риба, блюда с мазни сосове, приготвени с кремсирене или с алкохол, бифтеци и пържоли алангле. Избирам салата от риба тон. Хю пресушава мартинито си, поръчва богата вечеря и бутилка вино. Разказвам му как бебето рита като обезумяло, когато по високоговорителя край басейна звучи рокмузика, и как се успокоява под звуците на произведение на Моцарт. Той повдига вежда в знак, че проявява интерес, което е адски чаровно. Жестът изглежда спонтанен, само дето съм виждала как Хю го упражнява пред огледалото в банята. Известно ми е, че го прилага, когато представя проектите си пред клиентите. Все пак упорито продължавам да дърдоря. Разказвам му шегата за разтворените крака, той се засмива.