	Флик, разбира се, беше предубеден. Не одобряваше Мениън Лий и всичко, което той представлява. Не го харесваше още от времето, когато се срещнаха пет години по-рано. Единствен син на семейство, което управляваше високото планинско кралство, Мениън беше прекарал целия си живот, хвърляйки се от едно смахнато приключение на друго. Никога не беше изкарвал сам прехраната си, и, доколкото Флик знаеше, никога не се беше занимавал с нещо по-смислено. По-голяма част от времето си прекарваше в лов и борба, занимания, които трудолюбивите жители на Вейл считаха за безделничене. Поведението му също беше смущаващо. Нищо свързано с живота, със семейството, с родното му място или със страната му, нямаше някакво особено значение за него. Планинецът се носеше в живота като облак в чисто небе, без да се докосва до нещо, без да оставя някаква диря след себе си. Заради това негово лекомислено отношение към живота едва не загинаха преди една година в Черните дъбове. Но Ший го харесваше. И с присъщата си вятърничавост, планинецът му отговаряше с истинска привързаност. Но Флик изобщо не беше убеден, че това е приятелство, на което може да се разчита. И ето че сега брат му предлагаше да поверят живота си в ръцете на човек, който няма понятие от отговорност.