	— Благодаря ти, Брайън — беше всичко, което успя да каже. Земната среда, в която бе израснала, бе достатъчно цивилизована, за да я научи да обсъжда с другите всякакви възможни въпроси без следа от свян и стеснителност. Само че това едва ли можеше да й е от полза, когато трябваше да благодари на човека, който й бе спасил живота. Както и да се опитваше, все й се струваше, че ще издрънка нещо като от старовремска мелодрама. Но нямаше никакво съмнение в чувствата й. Големите й черни очи го гледаха с безкрайна благодарност. Тези очи не умееха да лъжат, нито пък го лъжеха чувствата, които Брайън възприемаше директно. Не отговори веднага, само за да подържи поне още малко ръката й.