	Мина полунощ, без да настъпи някаква съществена промяна в положението на тези самотни пътешественици. Вятърът се бе засилил; според изчисленията на Уайлдър бяха изминали вече няколко левги по океана право към източния край на оня дълъг и тесен остров, който дели водите, миещи бреговете на Кънетикът, от откритото море. Минутите летяха бързо, защото времето беше благоприятно и мислите на младия моряк бяха погълнати в спомени за краткия му, но изпълнен с приключения живот. Той се наклони напред да долови лекото дихание на спящите. После се отпусна пак на мястото си и устните му се задвижиха — даваше вътрешен израз на причудливите полети на фантазията си. Но нито за момент, дори когато беше най-увлечен в мечти и мисли, не забравяше неизменните и почти инстинктивни задължения на своя ранг. Бърз поглед към небето, кос — към компаса, от време на време по-продължително вглеждане в бледия лик на тъжната луна — това бяха обикновено посоките, към които се устремяваха опитните му очи. Месечината все още се намираше в зенита и Уайлдър забеляза с безпокойство, че въздухът около нея беше напълно прозрачен. А предпочиташе зловещите бледи кръгове, които толкова често я заобикалят и се смятат за предвестници на буря, вместо тоя остър и сух въздух, през който лъчите й падаха така свободно върху водната повърхност. Влагата, донесена от вятъра, също бе изчезнала и вместо нея чувствителните сетива на моряка долавяха често ободрителния, но в този момент нежелан дъх на сушата. Всички тия признаци показваха, че скоро ще надделее вятърът откъм континента, и то (както се опасяваше, съдейки от някои вълнести, продълговати, тесни облаци, които се трупаха на западния хоризонт) със сила, обичайна за това бурно време на годината.