	В следващия момент дворът се превърна в бойно поле, което скоро заприлича на кланица. Зингарците може и да се клатеха и да залитаха, но размахваха мечовете си със сила като яростно ругаеха и не обръщаха внимание на раните си с изключение на фаталните. Числеността им далече надхвърляше тази на черните, но последните съвсем не се оказаха обикновени противници.  Извисявайки се над съперниците си, те сееха хаос с нокти и зъби, разкъсвайки гърлата на мъжете и нанасяйки удари със свитите си юмруци, под които се трошаха черепи. Пръснати из това меле, пиратите не можеха да използуват предимството на по-голямата си пъргавина, а и много от тях бяха още твърде замаяни след причинения от наркотика сън, за да отбягват ударите, насочени към тях. Те се биеха със сляпото ожесточение на диви зверове и се стараеха по-скоро да посеят смърт, отколкото да я избегнат. Сечащите мечове издаваха звук като падащата брадва на месаря, а писъците, виковете и ругатните бяха ужасяващи.