	Вече нямаше сили да съжалява, че е стигнал дотук, прекалено уморен бе, за да съжалява за каквото и да било. Каквото станало, станало. Нямаше сила на този свят, която да промени нещата. „Съвсем скоро, — помисли си той — дори няма да имам сили да говоря с приятелите си“. Искаше му се да може да се скрие вътре в себе си, както малките деца се крият от тревогите си вечер под юргана. Тогава всичко щеше да е много по-просто.