	Маестро Леонардо, изправен на третия ред на подиума, гледаше жадно на всички страни и отбелязваше трескаво Господ знае какво в един от онези taccuini, които носеше винаги в себе си. Стори ми се, че както наблюдаваше лицата в множеството, така следеше и акордите на органа в „Санта Мария“, и разветите сред свитите хоругви. Някой ми бе споменал, че предния ден следобед изпаднал във възторг, съзерцавайки полета на четиристотин гълъба, пуснати на площада пред църквата, и дори ме увериха, че отбелязал със задоволство оръдейните залпове, които нунцият на Негово светейшество наредил да изстрелят под градските стени в памет на покойницата. Според него всичко трябвало да се отбелязва. Всичко носело следите на тайната наука за живота.