	— Наистина е такъв, дори и нещо повече — увери ги той. — Има трудното за произнасяне име Дузвилнавава. Извисява се на шейсет хиляди стъпки. Но може да бъде изкачен. Правил съм го няколко пъти. Стената, която от това разстояние изглежда така гладка, всъщност е пронизана от пещери и е осеяна от неизброими корнизи. Там никнат дървета и други растения, които са ерозирали скалата до такава степен, че на места тя се рони под краката. Пещерите се обитават от хищници, които обикалят навсякъде. Там са също и многокраките змии, вълците-катерачи, скалните маймуни, гигантските птицечовки, отровните скокливци… Има и други, за които няма да споменавам. Дори ако се изкачите до платото на върха, очакват ви петстотин мили през необятна гора, в която опасностите следват на всяка крачка, а после следва равнина населена с не по-малко опасни хора и зверове. А след това ще се изправите пред последния монолит, върху който е двореца на Джадауин-Улф. Катеренето по него е почти невъзможно, а шансовете да се спасите от множеството клопки, заложени срещу натрапници, са минимални.