	Момчето, сякаш чувствувайки вродената си слабост, с всички сили се бореше с нея и още на девет месеца, без ничия помощ се изправяше на крачка, крещеше и размахваше ръце, когато се опитваха да му помогнат да се учи да ходи, дереше се от гняв и посиняваше цяло, така че валиде ханъм, която в душата си молеше аллаха да прибере от земята хилавия живот, възхитено гледаше султанския син и изричаше с тъмните си устни: