	Цяла седмица Стамбул беше във властта на разбунтувалите се еничари. Джелепите, които снабдяваха града с овци и крави, се бояха да се покалсат пред вратите на Стамбул. Огънят под огромните бакърени казани в султанските кухни угасна. Ханъмите се хранеха само със запасите от сладкиши, намерени по килерите на евнусите. Хурем не излизаше от стаята си. Не изтича ни при валиде ханъм, нито при главния евнух, не поиска ничия помощ, не молеше никого, не проявяваше нито страх, нито отчаяние. Жестоко гълчеше слугините и се нахвърляше върху тромавите евнуси, прегръщаше дечицата си, вземаше на ръце ту едното, ту другото, целуваше ги и мислено повтаряше: „Моите деца са султански деца. Дечицата ми, дечицата ми!“ Хатидже избяга през нощта от своя дворец и едва молса да стигне до летния султански сарай Караагач.