	Когато смехът секна, Ейрам се подсмихна хитро и предишният му страх моментално се изпари. Човек можеше да помисли, че той самият вече е видял дирите и знае всичко, което има да се знае. Никой обаче не обърна внимание на усмивчицата му, нито на нищо друго, освен на огромните кучешки стъпки, отпечатани на камъка, дори на обясненията на Перин, че Черните хрътки отдавна са си отишли. Разбира се, не можеше да им каже как го е разбрал, но никой не забеляза липсата. Един от сипещите се косо лъчи на ранното утро падаше точно върху сивата плоча и я осветяваше съвсем ясно. Стъпко вече беше привикнал с чезнещата миризма на изгоряла сяра — само пръхтеше и изопваше уши, — но другите коне се дърпаха от килнатия камък. Никой от хората освен Перин не можеше да долови миризмата и повечето заръмжаха недоволно заради боязливото поведение на животните и занадничаха към странно белязаната плоча като към нещо особено любопитно, показвано от пътуващо позорище.