	Тогава големият паяк, който го бе омотавал, докато той се бе унасял в мечти, го издебна откъм гърба и се хвърли отгоре му. Билбо виждаше само очичките на отвратителното същество, но усещаше косматите крака, с които то се мъчеше да го впримчи в гнусните си нишки. За щастие хобитът бе дошъл на себе си тъкмо навреме, защото само след няколко мига не би могъл изобщо да се помръдне. Билбо поведе отчаяна борба, за да се освободи. Отначало удряше паяка с голи ръце, а паякът пък се опитваше да му пусне отрова, за да го усмири, както правят малките паячета с мухите. После обаче се сети за сабята си и я изтегли. Тогава паякът отскочи назад и Билбо има време да пререже нишките от краката си и да ги освободи. Сега вече беше негов ред да напада. Паякът очевидно не беше срещал същества, които носят такива опасни жила със себе си, иначе щеше да побърза да избяга. Билбо се нахвърли отгоре му, преди той да успее да се скрие, и го удари със сабята право по очите. Коварната гадинка обезумя, заподскача, затанцува и загърчи косматите си крака. С втория удар Билбо уби паяка, после той самият се отпусна на земята и дълго остана да лежи безчувствен.