	Както и да е, отидох да живея в 10-ти бецирк при двама българи. Там имахме тераса с южно изложение, на която имаше огромна сателитна антена и като я въртяхме, гледахме около сто програми (огромно количество за 1992 година). През декември заминах за Биел за да взема братовчедка ми и мъжа и — те искаха да са на Коледа и Нова Година във Виена. Опитах се да си извадя виза за Германия (защото иначе се заобикаля около двеста км по труднопроходими пътища — през Кицбюел), но не успях — над двеста човека чакаха по цяла нощ пред посолството. И нали съм Овен, реших да мина по лесния начин — купих един австрийски паспорт от един задник, който ме излъга, че го е намерил (а той всъщност е бил откраднат в една дискотека). Хубаво — карам нова кола с виенски номера — на границата в Залцбург никой не ме провери. Даже във вътрешността на Германия ме спряха за превишена скорост, но никой не ми е искал паспорт. Написаха ми глобата и казаха, че ще си я получа по пощата във Виена (така и стана). Но на връщане на австрийско-немската граница в Брегенц пуснаха с кимване 7–8 коли преди нас, но точно нашата спряха. Дадох им австрийския и двата швейцарски паспорта (Вера получи паспорт веднага след сватбата, тогава беше лесно, сега жените чакат минимум пет години, мъжете — десет). Полицаят ги провери в компютъра и след малко с мазна усмивка ме попита дали имам книжка или лична карта. Аз разбрах, че съм разкрит и му дадох българския паспорт и българската книжка и му казах, че съм му дал по погрешка чужд паспорт, но вече беше късно. Заключиха ме за два часа, платихме хиляда марки глоба и ме дадоха на австрийците. Те ме провериха — изчакаха да получат по факса моя снимка от Трайскирхен (явно не вярваха много на българските паспорти) и ме пуснаха. Пет месеца по-късно, точно на рожденния ден на баща ми — 19 май, отидох на съд и за мое огромно огорчение вместо глоба, както очаквах, получих три месеца условно за срок от три години, което ми съсипа възможността през 1994 да получа паспорт…