	„Това поне не е лъжа.“ Зад тях стояха две еднакви стройни робинчета, които държаха над главите им навес от тънка коприна, но въпреки него Дани се чувстваше замаяна, а Кразнис се потеше обилно. Още от сутринта Площадът на гордостта се напичаше под слънцето като пещ. Дори през дебелите подметки на сандалите Дани усещаше топлината на червените тухли под краката си. Знойни вълни се надигаха от тях, потрепваха и от маранята стъпаловидните пирамиди на Ащапор около площада сякаш потрепваха.