	Понякога те доверчиво се надяват, че „без право на кореспонденция“ трябва да се разбира буквално и като минат десет години — _той_ ще напише.* Те стоят на дълги опашки пред затворите. Пътуват нейде на сто километра далеч, където, както са им казали, приемат продукти за изпращане. Понякога самите те умират преди своя арестант. Понякога по върнатия колет — „получателят е умрял в лазарета“ — научават датата на смъртта. Понякога, като Олга Чавчавадзе, пътуват чак до Сибир, за да оставят на гроба на мъжа си шепа родна пръст — само че никой вече не може да им посочи под коя от могилките с още трима лежи заровен. Понякога, като Зелма Жугур, пишат писма с разобличаващо съдържание до някого от рода на Ворошилов, без да знаят, че съвестта на Ворошилов е умряла много преди самия него.**