	Тя отпива от кафето с цвета на очите й и поклаща отрицателно глава. Не, не си познал! Не съм нито едната, нито другата, нито третата… Ти видя, на вратата ми пише Мария, както всяка втора жена. Аз съм твоята втора жена. Мария! Не се прави, че си ме забравил. Винаги ме намираш на някоя спирка. Извикваш ме, когато си безпътен. Тогава аз те хващам за ръка и те повеждам към себе си. И не говорим нищо, да не развалим магията. Само се гледаме. Помниш, нали!