	— Бих искал да ти кажа, че много внимателно обмислих как трябва да станат нещата — продължи той. Искаше да каже „как точно да те убия“. — В началото мислех да бъде бавно и лесно. Имам тук генератор от двайсет конски сили. — И той кимна към съседната стая, откъдето се чуваше равномерното му бучене. — Да кажем, бих могъл вместо да изхвърлям отработените газове навън, да ги вкарам в тази стая. Казват, че било като заспиване. Не бих имал нищо против — искам да кажа, не бих възразил да умреш по лесния начин, защото… дявол да го вземе, харесваш ми. Не обичам да причинявам болка, единствено ме интересува начинът, по който се възприема фактът на предстоящата смърт. Помисли сама: непредотвратимото наближава, ти няма какво да направиш, но то още не се е случило. Усещаш, че ти се приспива, бориш се с дрямката, защото знаеш, че затвориш ли очи, това ще е завинаги. Би било доста забавно да се наблюдава. Истинско научно изследване. Изпълнено с психологизъм… Е, може би прекалено тънко като замисъл. Отсъства драматичният момент, нали ме разбираш? Добре, казах си тогава, щом няма да е бавно и лесно, защо да не е бързо и гадно?