	Бе по-скоро израз на примирение, отколкото въпрос, та Рийс не й отговори. Гледаше я със същата съсредоточеност, с която преди това бе проучвал терена. Нима очаква да изпадна в нервна криза? запита се Сара. Да ме избие на истерия? Нямаше да го допусне. Това я изненадваше, но не — нямаше да си го позволи, макар истерията да дебнеше още иззад кулисите, някъде съвсем наблизо. Оставаше неразрешен един-единствен проблем, при това — истинска загадка. Вече не можеше да плаче. Според нея, би трябвало да го направи, като имаше предвид, че на света му предстои да полудее, че милиони ще умрат в агония под мачкащата пета на някакъв кошмарен наследник на компютрите „Апъл“. Като джобния „Органайзър“ на Чък. Но не можеше да плаче, тъй като всичко това още не бе се случило. В такъв случай, обаче, откъде се бе взел този човек отсреща й? А онова… онова нещо, решено да я унищожи, бе избило десетки невинни хора. Докато студът от цимента се процеждаше в гръбнака й, още по-страшен студ се надигаше в душата й. Ако хронопортирането на Рийс не бе успяло, сега щеше да е мъртва. И никой нямаше да знае защо. Бе съвсем сама в цялата тази история, лишена дори от лукса да разчита на защита от полицията. Сама, трепереща от студ посред нощ в някаква влажна дупка, с непознат окъсан уличен хлапак с налудничав вид, покрит с белези тийнейджър, далеч по-мъдър от годините си по въпросите на смъртта. Но именно той я бе спасил. Сара улови погледа му и понечи да се усмихне треперливо.