	Обаче другата част от Витолдовите войски, по-малката, в която бяха трите смоленски полка, се отдръпваше към полското крило, притискана от шест немски отреда, а после и от ония, които се връщаха от преследването. Но по-добре въоръжените смоленски войски даваха силен отпор. Боят тук се превърна в клане. С потоци кръв се откупваше всяка крачка, всяка педя земя. Единият от смоленските полкове беше съсечен едва ли не до крак. Двата други се бранеха отчаяно и яростно. Но вече нищо не можеше да спре побеждаващите немци. Някои от техните отреди бяха обхванати като че ли от бойна лудост. Отделни рицари пришпорваха и изправяха конете и се хвърляха слепешката, с вдигната секира или меч, в най-гъстата навалица на неприятеля. Ударите на техните мечове и алебарди станаха почти свръхчовешки, а цялата тази хала, която сечеше, тъпчеше и мачкаше смоленските коне и рицари, най-сетне дойде отстрана на челния и на главния полски отред, защото те и двата вече от един час и повече се биеха с немците, които предвождаше Куно Лихтенщайн.