	Ние седяхме за момент, тя на леглото, аз на стола и слушахме дъжда навън. Аз се чудех, и сигурен съм Синтия също, дали току-що не измайсторихме примка за един невинен човек в усамотението на пашата стая. Но дори и да не бяхме познали подробностите съвсем, мъжът сам почти ни беше казал, или ни беше дал знак, че го е направил. Неговият тон не можеше да бъде сгрешен, а също и държането му и очите му. Но това, което той също казваше, беше, че тя го е заслужавала и че ние никога няма да докажем, че той го е направил. Той грешеше и в двете.