	Постепенно стана съвсем тъмно и аз едва следвах избраната от мене посока, тъй като очертанията на двуглавия хълм и „Далекоглед“ от дясната ми страна, които ми служеха като пътепоказатели, ставаха все по-неясни и по-неясни. Виждаха се само няколко бледи звезди, така че аз постоянно се препъвах в храстите или се търкулвах в пясъчни дупки из низината, по която се движех.