	Половината раница беше заета от писмата на читателите с въпроси и молби. Много писма. Необикновени. За душата, за живота. Много стихотворения. Може и да не са професионални, не винаги имат рима, но нещо ги прави хубави. Сега всичко ще пропадне. Ще изгният тука. Изведнъж някак от само себе си дойде решението: ще напиша бележка и ще я сложа в целофановото пликче при писмата. Точно така, бележка! Ако някой намери раницата, нека вземе за себе си цялото й съдържание и парите. А писмата на читателите да препрати на дъщеря ми Полина. В бележката й написах тя да ги издаде, когато събраните от книгите хонорари станат достатъчни за това. Не трябва да се допусне толкова искрени стихотворения напразно да пропаднат. Вероятно много от читателите за първи път в живота си са написали стихотворения, но от душа. И единственото в живота им стихотворение да пропадне.