	— О, боже. Не можеш да ми говориш така — отвърна с изненадваща доброта стратегът. — Знаеш кой съм. Освен това те поканих в дома си… не бива да ми говориш така. — Каза го, все едно ставаше дума за лошо възпитание. Можеше дори да е комично, помисли Криспин, ако не беше на ръба да повърне във вече задушаващата влага, с тъмната кръв на някакъв непознат, която продължаваше да се просмуква в белия чаршаф в краката му.