	Егвийн се остави да я обливат глупавите й брътвежи също както се остави жената да я разсъблече. Слушаше я с половин ухо. Ако й кажеше да млъкне, това щеше да предизвика прекалено много наранени погледи и обидени въздишки. Като се оставеше настрана глупавото й дърдорене, Селаме изпълняваше задълженията си усърдно, макар че при толкова много размах те се превръщаха в някакъв танц от величествени жестове и раболепни поклони. На Егвийн й се струваше невъзможно на света да има по-глупава жена от Селаме, непрестанно загрижена за външния вид, непрекъснато притеснена какво щели да си помислят хората. За нея хората бяха Айез Седай, благородното съсловие и по-високопоставените. Никой друг нямаше значение. Вероятно според нейните сметки никой друг дори не можеше да мисли. Егвийн никога нямаше да забрави кой й бе намерил Селаме, също както и кой й беше намерил Мери. Е, Чеза пък й беше дар от Шериам, но Чеза неведнъж вече бе доказала верността си към нея.