	Само една оредяла верига от черни мъже стоеше между нас и Ису. Нейното лице бе посиняло от ужас, от устата й се стичаше пяна. Тя изглеждаше неподвижна, парализирана от страх. Останахме двамата с младия мъж. Другите паднаха мъртви. Аз самият едва не загинах от един тежък удар, но някаква ръка бе спряла моя противник в момента, когато острието на меча му вече ме докосваше. Младежът също се бе хвърлил към мен, за да забие оръжието си в тялото на един черен воин, преди той да ми нанесе повторен удар. Без тази помощ щях да загина, защото моят меч се бе вклинил в гърдите на един датор. Когато черният падна, грабнах оръжието му и през прострялото тяло срещнах очите на онзи, който ме бе спасил от първия удар. Това беше Федора — дъщерята на Матай Шанг.