	Имаше време, когато Най-древният е бил същество от плът и кръв, такова живо същество, каквото бяха сегашните му деца или пленниците, конто му бяха довели. Вярно, че това време беше много кратко, по-малко от един сън — от момента, когато беше издърпан изпод изпотените и напрегнати слабини на майка си до ужасния край, лежащ безпомощно, докато ужасните игли наливаха сън във вените му, а острите ножове очакваха да му направят трепанация. Когато искаше, той си спомняше съвсем ясно краткия живот и дългия псевдоживот след него, при условие, че можеше да си спомни къде да потърси в своите памети. Но не винаги можеше да си спомни. Твърде много информация имаше в неговите памети.