	_Тук съм, Велда. Дойдох твърде късно, но сега съм тук и може би някак си ще успея да се реванширам. Не трябваше да става така, но никога няма да ти кажа за това. Ще те оставя да мислиш, че ти постъпи правилно или че това, което трябваше да направиш, е правилно. Винаги ще мислиш, че си пожертвала нещо, което аз желаех за себе си повече от всичко на света, и че аз няма да ти се сърдя за това. Няма да се сърдя, когато поискам да изкарам ангелите на първия човек, който ми спомене за това, дори това да си ти. Ще се усмихвам и ще се опитам да го забравя. Но има само един начин, по който мога да забравя, и това е да усетя гърлото на Клайд в ръцете си или да го изправя пред дулото на пистолет, който се готви да изригне, докато езичето не удари по празния затвор. Само така ще мога да се усмихна и да забравя._