	„Нямам късмет — помисли си той горчиво. — Никога не съм го имал тоя скапан късмет.“ Инак беше едър мъж, широк в гърдите и раменете, макар и среден на ръст. Знаеше, че през последните десетина години е омекнал и затлъстял, но като по-млад беше як почти като сир Хостин, най-големия си брат, когото обикновено смятаха за най-силния мъж от породата на лорд Уолдър Фрей. Като момче го бяха отпратили в Крейкхол да служи като паж. Когато старият лорд Съмнър го направи скуайър, всички бяха решили, че само след няколко години от него ще стане сир Мерет, но разбойниците от Братството на Кралския лес се изпикаха на всичките му планове. Докато неговият колега скуайър Джайм Ланистър се покриваше със слава, Мерет най-напред хвана срамната шарка от една лагерна брантия, после позволи да го плени една жена, дето я наричаха Белия фавн. Лорд Съмнър го откупи от разбойниците, но още в следващата битка беше паднал от удар с боздуган, който му счупи шлема и го остави в несвяст два дни и една нощ. Всички го мислели за умрял, казаха му по-късно.