	Скачащите пилоти можеха да се закълнат, че тези кораби бяха красиви, но всъщност Хиперкорабът не беше нищо повече от мутирала механична стръв. Така си мислеше Лео, докато D-620 минаваше тихо пред погледа му. В издутата предна част се намираха контролната кабина и няколко кабини на екипажа, защитени от евентуалните материални рискове при ускорение с наслоена метална защита и от радиацията с невидим магнитен конус. Извити назад се протягаха четири огромни, взаимно свързани ръкава. В два от тях се помещаваха двигатели за нормално космическо пространство, другите два съдържаха същината на кораба, генераторни тегличи на Неклиновото поле, които завъртаха кораба през тясното пространство по време на скока. Огромното пространство между четирите ръкава обикновено се заемаше от товарни отделения. Чудноватият кораб щеше да изглежда по-смислен, когато пространството бъдеше запълнено с модулите на Селището, реши Лео. В този момент той дори би могъл да го нарече красив.