	__Тодорка__ _(продължава все жаловито)_. Иванко, когото аз намерих весел и безгрижен, начена да ходи дълбоко умислен и нажален; само когато се заприказваше с мене, ставаше някак весел — така ми се струваше мене — и това аз го вземах за знак на негова дълбока към мене любов. _(Въздиша силно.)_ Злочеста аз! Аз забравях, че Иванко не може да залиби една робиня, че той е твърде високо от една захвърлена в чужбина и злочеста мома… Той либи друга, царкиньо, друга!… _(Затуля лице с ръце и заплаква.)_