	— Значи това ще си стане истинска костница — каза Мин. Походката й привличаше окото с лекото поклащане на бедрата, въпреки че явно се опитваше да не мисли какво има под краката й, като в същото време се стараеше високите токчета на сините й ботуши да не се забият в нещо, поради което от време на време залиташе. Тя също се мокреше, къдриците й се слепяха по главата й, но по връзката не течеше раздразнение. Само яд, и то като че ли насочен към Логаин, ако се съдеше по резките погледи, които му хвърляше. — Къде ще отидат слугите и хората, които работят по нивите, в конюшните и плевниците? Как ще преживеят?