	Преди Кърклисе, което лежеше в предхълмието на Родопите, пътят се разделяше. Левият водеше към Едирне и София, а десният — към Молдавия, към Днестър и по-далече. Ох, да би могла да свърне по десния път, да тръгне през планини и реки и да стигне в Рогатин, в бащината къща, да смъкне от себе си всичко, което я потискаше като лош сън, да стане отново веселата, безгрижна Настася, да изтича до строгия викарий Скарбски и послушно да издекламира стиховете на Хораций за бързия бяг на времето, което Настася все не можеше да схване и току се смееше на поета, оплакващ някой си Постум с неговите бръчки и старост!