	Ударите продължаваха, отеквайки тъпо в главата ми. Не можех да ги разчета, затова се опитах да изпратя моята слаба версия на несловесно общуване. Мислех за вътрешен модел на нашата Слънчева система, после мислено пуснах една стрела, излизаща от трета планета и завършваща където бях аз. Това произведе в отговор една дълга серия от удари — те ми напомняха за примитивна форма на Морзовата азбука, но не се превеждаха с букви. Но когато умът ми привикна с тях, започна да се оформя една картина… огнено слънце, с една стрела, която сочеше не от него, а към него. Това ли бе мястото, където бяхме сега?