	Той бе минал петдесетте и като всеки мъж на тая възраст започваше да се страхува от най-малката болежка. Тогава Цачи не знаеше, че ще доживее до дълбока старост и не него, а събеседникът му щеше да го стопи проклетата болест, затрила милиони хора по света. Васил Обретенов щеше да се помине, ненавършил петдесет и две, когато синът му Мишо бе вече в музикалната гимназия в София. Дори баба му Милèва — ненужна, склерозирала и проклета — щеше да надживее татко му.