	Веднъж, когато лицето на малкия му напомни много за Камала, в съзнанието на Сидхарта внезапно проблеснаха думи, които някога, в дните на младостта му, Камала бе отправила към него. „Не можеш да обичаш“, бе му казала тя, а той се бе съгласил с нея, бе сравнил себе си със звезда, а хората деца — с падащи листа, и въпреки това не бе усетил в онези думи някакъв упрек. Така и беше — той никога не би могъл да се отдаде напълно на някого, да забрави себе си, да върши глупости заради нечия любов; никога не бе могъл да стори такова нещо и тогава му се бе струвало, че тъкмо тук се крие голямата разлика, която го отделя от хората деца. Ала сега, откакто синът му беше тук, и Сидхарта напълно бе заприличал на хората деца, и той вече страдаше заради някого, обичаше някого, чезнеше от обич, заради обичта се бе превърнал в глупак. Едва сега, в старостта, той чувстваше тази най-силна и най-необяснима страст, тя го караше да страда, да страда мъчително и все пак да бъде щастлив, и все пак да се чувства обновен, да се чувства по-богат.