	Както казах, на кръвните линии има два червени и два сини накрайника. Два от тях се свързват към диализатора, съответно в горния и долния му край. Двата други отиват към ръката на болния и се свързват с двете игли, забодени в нея. Тези игли не са обикновени игли. Първо, те са дебели като иглите за даряване на кръв (ако сте давали кръв, може да сте ги забелязали). Второ, имат удължение — това е тънка пластмасова тръбичка, дълга 10–15 см с пластмасова щипка по средата. Покрай иглата има две крилца — сини или жълти или зелени — направо са като пеперудки, само да не трябваше да ги вкарваме в жива човешка плът. А ние, диализните сестри, точно това правим: забождаме по две дебели игли в ръката на всеки болен в началото на всяка процедура, само за да ги извадим четири часа след това, като свърши. И при това, като бодем, внимаваме да попаднем точно в кръвоносен съд, а не встрани от него. От едната игла апаратът изтегля по тръбичките замърсената с отрови кръв, завърта я, прекарва я през диализатора и после през другата игла я връща в болния — пречистена. Засега това е най-добрият начин за пречистване на кръвта и така се прави навсякъде по света. И всеки болен идва отново за същата процедура три пъти седмично, защото обмяната произвежда непрекъснато нови отпадъци и няма изчистване, и няма свършване — също като домакинската работа. Образно може да се каже, че диализирането прилича на пране с автоматична пералня. Така както прането се върти и препира, и ние въртим кръвта на болния, прекарваме я по артериалната кръвна линия (означена с два червени накрайника), оттам през диализатора и после обратно по венозната кръвна линия (означена с два сини накрайника), а през цялото това време болният лежи на леглото или на шезлонга, вързан като куче на синджир, както самите болни се шегуват. Като кучета на синджир, наистина, не само защото са „вързани“ в продължение на четири часа, но най-вече защото трябва да идват отново през ден — три пъти седмично, много години наред.