	Пристъпите на кашлица на Мърсър ставаха все по-редки, но по-ожесточени. За разлика от Селоме, която имаше малко място между тялото си и стените на тунела, той не можеше да помръдне и кашлицата разтърсваше гърдите му, без да намери отдушник. Трябваше да се подготви за болката, когато почувстваше, че наближава поредният пристъп. В устата си усещаше соления вкус на кръвта, излизаща от разкъсаните си бели дробове.