	— Имам специална верига за преграждане на алеята — говореше Ани. — Ще я поставя, въпреки че вероятно ще предизвика подозрение. Но полицаите няма да могат да стигнат до къщата и да чуят виковете ти. Мислех да ти запуша устата, но се страхувам да не се задушиш, защото взимаш лекарства, които затрудняват дишането. Освен това има опасност да повърнеш или да ти се запушат синусите от влагата. Ако те се запушат и не можеш да дишаш през устата… — Ани извърна очи. Отново бе откачила. Мълчеше като пън, главата й бе празна както първата бутилка „Пепси“, която бе изпила. Пол отново си спомни песента на Роджър Милър и се засмя. Ани сякаш не го чу.