	Китката ме болеше. Исках да спра, да легна и да заспя. Знаех, че скоро ще се изпусна и ще падна, знаех, че острите черни обувки, които купих за вечерта си като Еди Бакс, щяха да се плъзнат и да ме отнесат долу в Нощния град. Но той се надигаше в ума ми като евтина религиозна холограма, блестейки, и увеличеният чип на хавайската му фланелка се гърчеше като възстановителна снимка на покрито с купол градско ядро.