	Нахвърлих се като трепереща отчаяна снежинка срещу гладката алуминиева планина на самолета, направих го отново и отново. Треперех от изнемога, но не го бях поместил и на йота. Тогава се появи Франк Гарник, управител на летището, чудейки се дали ще успее да ми помогне. Закачихме неговия снегорин за мамута и започнахме да го теглим — колелата му разбиха леда и завиха, включвайки загряващата система в отделението на двигателя. След половин час самолетът припкаше като млад елен и двигателят равномерно мъркаше. Не винаги можеш да свършиш всичко сам; най-трудното изпитание беше преодоляно, благодарение на човек, който ни бе помогнал.