	Дълъг бе пътят до гробницата и през цялото време лицето на Ниоба остана спокойно, а сърцето й биеше бавно и равномерно. Аз бях с нея — тя ме носеше! — и усещах, че се страхува. Тя знаеше къде е гробницата, но никога не бе ходила там. Знаех защо. Това бе единственият родов имот, който отбягваше… и аз знаех защо!