	Седяха на дългата маса в една от по-големите стаи на имението на лорд Алгарин. Бяха избутали останките от обяда в другия край. Повечето слуги бяха престарели, а и откакто Алгарин замина за Черната кула, бяха станали съвсем мудни. Дъждът, който се лееше навън, като че ли отслабваше, макар силните пориви на вятъра да пердашеха с капки прозорците толкова силно, че тресяха стъклото в шестте боядисани в жълто дървени каси. Повечето стъкла бяха с шупли и така изкривяваха всичко навън, че бе почти неразличимо. Масата и столовете бяха със скромна резба, не по-изкусна, отколкото можеше да види окото в много селски къщи, а и жълтите корнизи под високия тавански гредоред не бяха много по-добри. Двете камини в двата края на стаята бяха широки и високи, но от обикновен камък, саджаците и ръжените — най-обикновени. Лорд или не, Алгарин съвсем не беше богат.