	След два дни треската премина, обаче момичето още бе далеч от пълното възстановяване. Беше победила болестта, но още не се бе справила с онова, което преследваше мислите и сънищата й. Цяла седмица беше на ръба на отчаянието, неспособна да стане от леглото, разкъсвана от постоянен плач. Много малко от онова, което бе казала, имаше смисъл и жреците започваха да се съмняват в здравия й разум. Тейн обаче беше на друго мнение. Той седеше до нея, когато девойката ридаеше и бълнуваше, и оскъдните фрагменти, които можа да проумее, го доведоха до заключението, че момичето беше преживяло някаква ужасна трагедия, сблъсквайки се със загуба, непосилна за всяко човешко същество.