	Спрях на една крачка. Момичето обърна бавно към мен мокрото си и ме погледна. Впрочем не… Погледът преминаваше през мен. Опитваше се да ме забележи. Трябваше да си припомни и другите наши дъждове. Погледът й продължаваше да ме пронизва, спирайки се в някаква далечна точка, която не познавах. Притежавах куп дреболии, които не я интересуват. Стана ми студено и си позволих да треперя. Погледнах встрани, за да събера мисли, когато усетих ръката й върху своята. „Не мисли за нищо! Виж колко е хубаво!“ Ръката ме притегли и аз тръгнах след нея. Дъждът се усили.