	Слязох по стълбите с най-тъжното усещане, на което е способна човешката душа, проклинайки целия свят, така неспособен да се прегъне пред моите желания, и пожелавайки ада, след като се бях оказал толкова неумел тълкувател. Сънищата, които аз нещастният бях споделил с Клоридия, се бяха изсипали, голи и беззащитни в скута на една куртизанка — как можах да забравя това? Как бях могъл да си въобразя, да бъда такъв глупак, че ще спечеля нейните ласки, без да следвам утъпкания път на заплащането? И как можех да се надявам, тъпак такъв, че точно пред мен тя щеше _liberaliter_* да открие сърцето си и не само него, а не на други, хиляди пъти по-значими, заслужили и достойни за възхита? И после: не трябваше ли да предизвика подозрението ми нейната молба, и при двете срещи посветени на сънищата, да седна на леглото, докато тя се настаняваше на стол в края на ложето, зад раменете ми? Подобна неразбираема и подозрителна молба трябваше да ми напомни естеството на кратките ни срещи, за жалост — изцяло меркантилно.