	Пустинята беше напълно безжизнена, двамата с Лиа бяха единствените движещи се обекти под немилостивото слънце. Сенките им се простираха далеч напред, а колкото повече се скъсяваха, толкова по-непоносима ставаше жегата. Никога досега Лиа не бе изпитвала подобна горещина, усещаше я като тежест, притискаща гърдите й. Дрехите й бяха подгизнали от пот, солената влага дразнеше неприятно очите й. От ярката светлина и топлината беше почти невъзможно да вижда и тя се облегна на Брайън, оставяйки той да я води. Брайън крачеше ритмично, без да обръща внимание на покачващата се температура и изглежда без да изпитва неудобство.