	А сега и спускането на стоманената преграда, затваряща ме между пожара и наводнението. За пореден път ставаше ясно, че нечии невидими очи ни следят. Какъв шанс имах тогава да освободя Дея Торис, щом постоянно съм принуден да се боря с врагове, които никога не се показват. За хиляден път се осъждах, задето сам се вмъкнах в този капан, какъвто знаех или поне се досещах, че са подземията. Разбирах, че е по-добре да задържа цели нашите сили и да извърша съгласувана атака срещу храма откъм долината, като се доверя на случая и на голямото си желание за борба. Ето това беше начинът да смажем първородните и да ги заставим да предадат Дея Торис.