	Погледнах надолу, откъдето долиташе оглушителен шум от улично движение и изпълваше въздуха наоколо. Широкото шосе, което минаваше на около двайсет метра точно под мен, сякаш бе неспасяемо задръстено от дрънчащи трамваи, автомобили с могъщи клаксони, стотици мотоциклети и велосипеди — имах чувството, че всичките тия хора се готвят всеки момент да се само убият. Струваше ми се абсурдно, че някой от тези гладиатори на две колела може с основание да очаква животът му в тази обстановка да продължи повече от пет минути, но те се отнасяха към тегнещата над главите им гибел с равнодушно предизвикателство, което вината е смайвало гостите на Амстердам. Впоследствие си казах, че ако някой трябва да падне или да бъде блъснат от този балкон, надявам се, това няма да бъда аз.