	Когато децата се качиха, мисис Лечър метна един чувал, явно пълен с дрехи. Предполагах, че други нямат. Чувалът падна до краката ми и аз го стиснах, сякаш беше много ценен. До мен седеше едно босо момиченце — те всичките бяха боси — с ризка без ръкави. Зъзнеше от студ и се държеше за крака ми, сякаш вятърът ще я отнесе. В очите й имаше сълзи, но когато я погледнах, тя ми благодари. Мисис Лечър се качи в лодката между децата си и се развика на мъжа си, защото той й крещеше. Когато лодката се напълни и в къщата не остана никой, обърнахме и потеглихме към пътя. Ние в лодката стояхме с наведени глави, за да се пазим от дъжда.