	Може би. Както и да е, изминали са четири години от така наречената съзнателна възраст. На Драко мога да гласувам. Макар че никога не съм го правил. И отново си проправям път между скали и докове на поредното пристанище. Накъде отиваш, Мишок? Къде беше и какво ще правиш, когато стигнеш там? Понякога сядаш и свириш. Само това значи нещо повече за теб. Да, това значи нещо повече и за капитана. Бих искал звуците да се издигнат до светлината на небето. И почти успявам, когато го чуя да говори за това. Кой друг може така да запали моята арфа, че тя да изобрази слънце? Трябва да е доста силна светлина. Слепият Дан… чудя се как ли е изглеждала. Не искаш ли да прекараш остатъка от живота си с непокътнати ръце и очи? И да се вържа на някоя скала, да си взема момичета и да правя деца? Не. Чудя се дали Катин е щастлив с неговите теории и бележки, бележки и теории. Какво ли ще стане, ако се опитам да свиря на сиринкса, както той се опитва да пише книга, да обмислям, да премервам? Едно е сигурно: няма да имам време за глупави въпроси като: какво мисли капитанът за мен? Той ме подритва и ми подлага крак, присмива ми се, бъзика ме и ме слага в малкото си джобче. Но това означава нещо повече! Капитанът си има своята луда звезда. Катин твори словесните си мрежи, които никой не слуша. А аз, Мишока? Един циганин със сиринкс вместо ларинкс. Но това не ми стига. Капитане, накъде ме водиш? Хайде. Аз сигурно ще дойда с теб. Няма къде да съм другаде. Мислиш ли, че ще разбера кой съм аз, когато стигнем там? А дали една умираща звезда наистина излъчва толкова светлина, че да мога да видя…