	Изведнъж някакъв глас произнесе спокойно, като че ли в пълна тишина: „Внимание, внимание. Всички служители да си останат на местата според ситуация номер шестстотин седемдесет и пет дробна черта Пегас омикрон триста и две на директива осемстотин и тринайсет за тържествено посрещане на падишаха без специална свита, размер на обувките петдесет и пет. Повтарям. Внимание, внимание. Всички служители…“ Прожекторите спряха да се мятат и Перец най-после различи познатата арка с надпис „Добре дошли“ и главната улица на Управлението, и тъмните кооперации край нея, и някакви хора в нощно бельо и с керосинови фенери в ръце, застанали около кооперациите, а след това видя съвсем наблизо колона бягащи хора с черни развяващи се шлифери. Хората бягаха по цялата дължина на улицата, разтегнали нещо странно, светло и когато се вгледа, Перец разбра, че мъкнат нещо като рибарско серкме, или волейболна мрежа, и в същия миг задъхващ се глас запищя на ухото му: „Какъв е този камион! Защо си спрял тук!“ И като дойде на себе си, видя инженер с бяла картонена маска с надпис „Либидович“ върху челото, направен с автоматична писалка, и този инженер запристъпва направо отгоре му с калните си ботуши, ръгаше го с лакти по лицето, пуфтеше, вонеше на пот, стовари се на мястото на шофьора, опипа ключа, не го намери, закрещя истерично и изскочи от кабината на противоположната страна. На улицата запалиха всички лампи, стана светло като ден, а хората в нощно бельо продължаваха да стърчат с керосинови фенери пред вратите на къщите и всеки имаше в ръцете си сак за пеперуди, и в единен ритъм размахваха тези сакове, сякаш отпъждаха нещо от своите врати. По улицата отсреща минаха една подир друга четири мрачни черни коли, приличащи на автобуси без прозорци, на покривите им се въртяха решетести лопатки, а после иззад ъгъла след тях тръгна стар бронетранспортьор. Ръждивият му купол се въртеше с пронизително пищене, а тънките дула на картечниците се разхождаха нагоре и надолу. Бронетранспортьорът с мъка се провря покрай камиона, люкът отгоре се отвори, показа се човек с риза от американ и развяващи се по нея ширити, и сърдито изкрещя на Перец: „Какво бе, гълъбче? Трябва да мина, пък ти си спрял.“ Тогава Перец отпусна глава върху ръцете си и затвори очи.