	— Виж го човека — настояваше той, като сочеше с вилицата спящото войниче. — Човекът разбира… А ти си тъпак, Банев, твърдоглав тъпак. Как може нищо да не чувстваш. Аз просто физически усещам как откъм север нещо ме задушава… Повярвай ми… знам, че не ми вярваш, но сега ми повярвай, откога ви разправям, че не бива да оставаме тук… Голем ти размъти главата, дългоносият пияница… Разбери, пътят сега е свободен, защото всички чакат да съмне, а после ще разрушат всички мостове, както през четирийсета година… Твърдоглав тъпак си ти, Банев, и винаги си бил такъв, и в гимназията беше такъв…