	Куейд се загледа през прозореца, все още впечатлен от гледката наоколо. От всички страни се издигаха високи назъбени планини, между тях — песъчливи долини. Една безкрайна и привлекателна пустош. Имаше чувството, че би могъл да съзерцава тази гледка часове, не, дни! А колко още имаше да се види! Спомни си мечтите и сънищата за Марс, които го преследваха на Земята. Ето че е тук, мечтата му се е изпълнила, но жаждата в душата му оставаше все така непокътната. Жажда по неговата изгубена памет, по жената и по още нещо. Но колкото и да се мъчеше, Куейд все не успяваше да възстанови цялостната картина. Сякаш под тънкия повърхностен слой от ежедневни грижи, лежеше по-твърд, базалтов, под който се криеше неговото тайнствено и по всичко изглежда — изпълнено с опасности минало. Ала нищожен му се струваше целият обкръжаващ го свят, в сравнение с онази страшна тайна, която се криеше там, отдолу.