	Мургейз отри потта от лицето си, затъкна кърпата в ръкава си и намести посъдраната си сламена шапка. Добре поне, че бе успяла да се снабди с прилична рокля, макар че дори фино тъканата вълна беше неудобна в този пек. Всъщност Таланвор й я беше намерил. Беше й я дал с думите, че ще й отива по-добре от онова смъдящо нещо, в което се беше навлякла, когато избяга от двореца, и я изгледа от глава до пети, без да мигне и без да добави и една почтителна дума. Разбира се, тя самата беше решила, че няма да е безопасно някой да разбере коя е, особено след като разбра, че Гарет Брин е напуснал Корски извори. И защо този мъж трябваше да тръгне да гони някакви подпалвачи на плевни точно когато тя имаше нужда от него? Както и да е — щеше да се справи и без помощта му. Но в очите на Таланвор имаше нещо смущаващо, когато я нарече просто Мургейз.