	Повъртяхме се още известно време, после се върнахме при другите скутери. Приземихме се в светлината на залязващото слънце, напуснахме кабината като я заключихме грижливо и поехме по натрошения чакъл и ситния пясък — двамата временни помощници, Миштиго, Дос Сантос, Червената перука, Елен и Хасан. Елен бе решила в последната минута да придружи съпруга си. От двете страни на пътя, докъдето стигаше погледа, се простираха обрасли с тръстика блата. Не след дълго ги оставихме зад гърба си и стигнахме покрайнините на града. Пътят се разширяваше. Тук-там някое палмово дръвче хвърляше оскъдна сянка. Две хлапета с големи, ококорени и лъскави очи ни изпроводиха с погледи. Наглеждаха някаква изтормозена, шестокрака крава, която се въртеше в кръг, привързана за масивно дървено колело-сакия, също както го бяха правили много други крави преди нея, само дето тази оставяше повече отпечатъци.