	Майк Роджърс преглеждаше файловете, изпратени по имейла от Боб Хърбърт, когато гигантският С-130 докосна пистата на Кралското военно летище в Алкънбъри. Въпреки че излитането беше струвало известни усилия на самолета, кацането беше почти неусетно. Може би се дължеше на силната турбуленция по време на целия трансатлантически полет, но Роджърс изобщо не разбра кога се бяха приземили. Но пък съвсем ясно осъзна, че двигателите бяха изгасени. Самолетът спря да вибрира, но не и той. След шестчасовия полет той имаше чувството, че през цялото му тяло, от скалпа до петите, тече слаб електрически ток. От опит знаеше, че това усещане ще продължи още тридесет-четиридесет минути. А после, разбира се, Ударният отряд отново щеше да поеме на път и цялата процедура щеше да се повтори. Някъде в този процес се криеше микрокосмосът на всички издигания и кацания, на всички житейски усещания, но сега вниманието му беше насочено към други неща.