	Стотици кандила изпълваха въздуха с ухание и осветяваха черквата като ден. С неизразима меланхолия и благо гледаха гигантските мозаечни рисунки от стените и златото в основата им трептеше от полусенките на движещите се хора, отразени в огледалния мраморен под. Ангелското песнопение на хора предизвика сълзи дори в очите на Джустиниани и той трябваше да ги бърше с двете си ръце. Много храбри мъже плачеха на глас.