	Смятах, че това е обикновена игра, докато един ден установих, че корабът, тоест блокът ни, се е преместил с два метра навътре в градинката до улицата. Никой не обърна внимание на промяната. Само баща ми една вечер, както се прибираше от работа, се спря, гледа и се чеса учудено по врата, после махна с ръка и продължи към входа на блока. Когато направих това откритие, се почувствах всесилен, можещ всичко. Да знаете колко ми струваше само, за да не отида при баща си и да му кажа: „Татко, аз преместих блока!“. Тогава много обичах да се хваля. Винаги гледах да се изтъкна, да ме посочат и да кажат: „Браво на това момче!“. Сега като че ли съм по-скромен. Не знам, може и да се лъжа.