	Така че въпросите вътре в мене не престават, а освен това слушам как всяка вечер Илиана се бичува. Иска ми се да я погаля, да й кажа някоя ласкава, топла дума, от която да й олекне, после ме хваща яд и казвам само: „Права си, Илиана“. Откъде идва този яд? Започвам да си мисля, че иска да я моля, да я успокоявам, да я увещавам. Когато повтаря, че ще се откаже от гимнастиката, да й казвам: „Не, без тебе не мога, няма да се отказваш. Без тебе гимнастиката просто ще загуби нещо от своя блясък…“