	(Всичко това беше почти като в кошмарен сън. Понякога приличаше на театър. Тиха тъмнина. Неестествено ярко осветена сцена. Гениален, неприличащ на никого актьор на тази сцена… неговият безкраен и умишлено несвързан монолог, почти без жестове и мимики… Мъртвата неподвижност на театъра на абсурда — и внезапно — от време на време, без заповед, без нареждане, беззвучна като сянка и безсловесна като призрак женска фигура се появява до постелята, едва видима в тъмното, но в черна, непристойно тънка рокля върху голото тяло и подава на този странен разказвач поредната чаша с тъмновишнево питие… И адска жега, въздухът в белите дробове вече като че съска, но неизвестно защо протегнатата с микрофон ръка мръзне…)