	Най напред се настроиха към плавния, бавен ритъм на деня — от изгрева до бързо падащия здрач. Свикнаха да се наслаждават на утринта, на ясното слънце, на плискащото се море и дъхавия въздух — това беше време за игри тъй поглъщащо, че надежда не им беше нужна и следователно за нея не се мислеше. Към пладне, когато сноповете светлина падаха почти до отвеса, ярките цветове на сутринта избледняваха, ставаха по-меки, по-белезникави, а жегата — сякаш засилена от това, че лъчите падаха право надолу, от високото слънце — беше като удар, от който те побягваха на сянка, дори поспиваха.