	— Ще се радвам на твоята компания там — казах му аз, но в интерес на истината в душата ми нямаше и капка радост. Не ми се ходеше още в Отвъдния свят, не и докато Сийнуин живееше на този свят. Аз притиснах ризницата към гърдите си, за да усетя нейната малка брошка и си помислих за лудостта, която никога вече нямаше да ме поведе по своя криволичещ път. Високо произнесох името й и Каван ме погледна объркан. Бях влюбен, а щях да умра без да съм имал възможност да подържа ръката на своята любима, нямаше да видя лицето й отново.