	Но тя не ме слушаше, тя не спираше да говори. Де да можех да запомня какво ми каза. Или по-добре, че не си спомням, защото в словоизлиянието й нямаше нито една ласкава дума. Само отвреме навреме успявах да се намеся с едно „Но, Мери Ан…“ и всеки път то биваше удавено в потока от думите й, а после заглъхваше.