	И след това Пейгън започна да се движи в бавен, сладостен ритъм, който миг след миг изтриваше и пое ледените остатъци от мисъл в съзнанието й. С всяко движение той проникваше все по-дълбоко в нея, поглъщаше постепенно душата й, докато тя тръпнеше, забравила всичко, освен тялото му. Кожата й бе осеяна с дреб ни капчици пот, които се смесваха с водните пръски си водопада.