	На терасата пред самата седма стая мълчаливо седеше само един човек. Гърбавия. Беше отишъл заедно с другите да си легне, но не можа да заспи, безпокоеше се за момичето, накрая се облече и застана отвън. Тя продължаваше да лежи непробудно. Той се уплаши, влезе вътре и сложи ухо на сърцето й. После леко отдръпна завесата, така че лунните лъчи осветиха лицето й. В полумрака то изглеждаше мраморно, свръхестествено, красиво и тайнствено. Гърбавия я гледаше прехласнат. Накрая се прекръсти, излезе навън, измъкна снимката на онази, която бе представял за своя жена, и тихо я накъса на парчета. Докато лъскавите бели хартийки летяха надолу, той вдигна очи и изпълнен с молитвена кротост, погледна небето. То беше съвсем близо над главата му, огромно и спокойно. Под него стърчеха сребърните фигури на скалите, омагьосани човеци, вдигнали завинаги ръце нагоре. Отвред пееха птици. До самата тераса, върху голямата бреза, един славей бе изпаднал в екстаз, по-надолу и оттатък, откъм гората, цвърчеха безброй птичи гласове.