	Девойката мина покрай две хлапета, които се катереха по горните клони на гъсто разположените дървета, за да закачат поредната душеклетка. Те не спираха да си бъбрят, докато нагласяха дървената сфера, в средата на която имаше запалена свещ. Самата свещ бе поставена в цветна стъкленица, която придаваше мек пурпурно-розов оттенък на сиянието й. Отрова погледна по-нагоре и зърна мускулестото туловище на една блатна змия, увита около дебел клон, ала за щастие влечугото не проявяваше никакъв интерес към вкусните хапки под себе си, които дори не подозираха за присъствието й. По това време на деня блатните змии обикновено нямаха апетит; но ако децата се бяха качили на дървото няколко часа по-рано, когато метаболизмът на влечугото бе активиран от оскъдната слънчева светлина, то щеше да навие жестоките си пръстени около тях и да направи костите им на желе, докато телцата им се парализират напълно. Отрова се зачуди колко ли пъти още децата щяха да се изплъзват от пълзящата гибел, преди да попаднат в смъртоносната й прегръдка.