	Хората се насъбраха около него, протягайки ръце. Били чу, че някакъв женски глас вика името му. Лорийн? Не, Марион. Крещеше като обезумяла. Главата му се замая. Болката го разкъсваше. Сякаш видя Времето, простряло се пред него като дълга лента. Всичко забави ход освен стремителния бяг на мислите му. Край него се разнасяха писъци и викове. На страх. Гняв, Ужас. Смут. Сетне последва експлозия — далечна, но силна. Били я чу сякаш от дъното на дълъг тунел. Яркото небе помръкна. Буря ли наближаваше? Зачуди се как е възможно. Лорийн… Видя, че към него се приближава Питър.