	— Това е нещо като примирие — измърмори Джуто, докато прекосяваха поредния неосветен участък, осеян с порутени колиби. Някакви мъже ги гледаха равнодушно как минават край тях. — Хората, които живеят в тези бараки, биха прерязали гърлото ми, ако ме срещнат през деня; нощем обаче ни позволяват да минем, защото знаят, че ние ще направим същото за тях. Може да сме мръсни копелета, но да бъдем прокълнати от боговете, ако позволим на Чаросплетниците да ни залавят на собствената ни територия.