	Щяха да го убият, Коледи или някой от конкурентните групировки. Може и някой без абсолютно никаква причина; просто обзет от лудостта на слух, плъзнал из И-зоната, недоволен от отказ на някаква молба, или мразейки го като символ на властта. Стомахът му се свиваше всеки път, когато отвореше вратата на апартамента си. Отвън го чакаха въпроси без отговор, неизпълними искания, хора, които не можеше да погледне в очите. Ако излезеше днес, щеше да се наложи да се върне в момент, когато безредиците щяха да са още по-големи. Никога не му разрешаваха да остане извън И-зоната повече от една смяна наведнъж. Беше опитал да провери доверието им към него, бе събрал смелост да _попита_ за документи, за освобождаване няколко дни след последните размирици. Знаеше, че това може да стигне обратно до Коледи, знаеше, че може да му струва живота. Бяха му отказали. Великият, могъщият съвет, чийто член беше и той, дори не пожела да чуе. Бил твърде ценен там, бе казал Анджело Константин. На четири очи кметът бе разиграл, театър да го моли да остане, където е. Кресич не повдигна повече въпроса от страх, че други хора могат да научат, а той няма да оцелее дълго след това.