	Половин час по-късно слънцето изгря отново и Брайън почувства как разумът му дълбоко потрепери и се плъзна към ръба на собствената си бездна. Светът там долу беше изчезнал — окончателно и безвъзвратно изчезнал. Задълбочаващото се синьо небе беше като купол над този гигантски океан от най-дълбок, най-чист абанос.