	Чаросплетникът ги освободи чак на разсъмване. По това време повечето моряци вече бяха заспали. Тези, които бяха останали будни, бяха чули някакви особени шумове от гората — звуци, които ги бяха накарали да зашепнат молитви към боговете и да прибегнат до знаците за защита от зли сили. Добре че палубата беше прекалено дебела, за да чуят какво бе натоварено на кораба, но нямаха никакви съмнения, че онова, което бе качено на борда, беше измъкнато от дълбините на Гората на Юна, както и че ръцете на Чаросплетника едва ли бяха единственият чифт, взел участие в товаренето. Обаче, когато ключалката щракна и хората бяха освободени, Чаросплетникът беше единственият човек на палубата на „Пеласка“, а сивата му Маска ги наблюдаваше безизразно под светлината на наскоро изгрялото око на Нуку. Въпреки дръзките им думи от предишната нощ, никой от екипажа не се осмели да попита какво се беше случило преди няколко часа, нито пък пък каква бе природата на онова, което беше натоварено при такава тайнственост на борда. Чаросплетникът дръпна Пори настрани и му каза нещо, след което капитанът се обърна към екипажа и заяви, че никой не трябва да слиза в товарното отделение — нещо, което моряците и бездруго очакваха да чуят. То бе заключено и единственият ключ бе в ръцете на Чаросплетника. Всеки, който се опиташе да влезе или надзърне, щеше да бъде убит.