	И ето аз намерих пак същата оная книга, която бе ме опивала в зорите на младостта, и жадно се зачетох. Аз търсех напразно предишното увлечение. То беше мъртво, защото аз бях много видял и познал. Една вечер пред мене ясно предстана историята на хубавата книга и черна мисъл помрачи радостта ми. Аз видях този, що бе я написал, да седи в студена и полутъмна стая и трескаво да предава в страниците й това, което през цял живот бе жадувал да види. Той пееше в нея за радостта и светлината, а сам бе сломен от нищетата и грижата. Видях след това прашни и задушливи салони, в които, изпити и бледни, работеха онези, които редяха редовете на хубавата книга. Очите слабееха от напрягане, краката се подгъваха от умора, в гърдите бавно и уверено се забиваха ноктите на страшни болести. За тях бе все едно дали навън вият бурите на зимата, или майско слънце пръска спокойно живителните си зари… Те трябваше късно да привършват, а може би у дома ги чакаха изнемощели деца, болни бащи под схлупените стрехи на мрачни жилища.