	За него майчински се грижеха и останалите от персонала на ортопедичното отделение — сестра Филипова и санитарките Симеонова, Радева, Тодорова, Зашева. Стремяха се той да не чувствува липса от нищо, да бъде доволен. Често сядаха до леглото му и започваха да говорят. Разказваха му най-обикновени неща. За хората вън, за града, за филмите, които са гледали. Носеха му и цветя. Постепенно Желязко започна да свиква с тях. Те му станаха близки. Започна вече да им вярва, че ще оздравее. Чакаше с нетърпение този час, когато ще стане да ходи.