	„Може би е вярно, че животът на един крал на хасиенда е като на отшелник, ала той все пак си има своето обаяние. На тези хасиендерос напълно липсва светското общество и досега с външния свят. На много часове наоколо няма никакво друго жилище, освен неговото собствено. Най-близкото окаяно индианско селце е отдалечено може би на половин ден езда и се стига само по непроходими пътеки. Хасиендерото е крал на цялата територия, която обхваща погледът му, неограничен господар на своите слуги и работници. Надали има на земята самодържавец, който да се радва на същата независимост, както мексиканският едър земевладелец. Но само ако е роден и възпитан в своята хасиенда, ще изпитва радостта от този род независимост и дивия, суров живот, който в много отношения напомня онзи на рицарите от Средновековието. Както те са имали своите укрепени замъци, така и хасиендас тук имат подобни дворове, с пръстен от зидове и здрави кули, подвижни мостове и решетъчни порти. За по-раншните времена това е било необходимост, когато не е било рядкост от планините ненадейно да се появи някое диво индианско племе и да изчезне отново с плячка от жени, деца и говеда. От устата на хора, прекарали детството си като пленници при червенокожите и съумели по-късно да се спасят, съм слушал някои красноречиви описания на подобни нападения.