	Платното отново заплющя: бях оставил лодката на произвола на вятъра — толкова ми бе приятно да следя всяко нейно движение, докато тя ровеше из одеялата и търсеше изгубената си фиба. Мод вършеше това чисто по женски — нещо, от което бях приятно изненадан и изпълнен с възторг: изведнъж открих, че тя е истинска жена, жена до мозъка на костите. Защото аз я бях възнасял твърде много досега, бях я поставял, над всички смъртни и над самия себе си. Бях си създал от нея някакво богоподобно, недосегаемо същество. Затова сега с радост приветствувах и най-малката дреболия, в която тя се проявяваше като обикновена жена — движението, с което отметна косата си назад, или начинът, по който търсеше фибата си. Да, тя беше жена от моя кръг, от моето ниво, също такова земно същество, каквото бях и аз, и възхитителната близост между мене — мъжа, и нея — жената, сега стана тъй възможна, както уважението, което знаех, че винаги ще изпитвам към нея.