	МакКлъски си имаше принцип никога да не показва, че разбира какво вършат, другите. Когато Солоцо се бе обърнал към него с предложение да остави стария Корлеоне незащитен в болницата, МакКлъски не попита защо. Той попита за цената. Когато Солоцо каза, че ще му даде десет бона, МакКлъски знаеше защо. Не се поколеба. Корлеоне беше един от най-големите хора на мафията в страната, с повече политически връзки, отколкото самият Ал Капоне някога бе имал. Който и да го пречукаше, щеше да направи голяма услуга на страната. МакКлъски взе парите предварително и си свърши работата. Когато Солоцо му се обади, за да му каже, че пред болницата има двама от хората на Корлеоне, той се разяри. Беше арестувал всички хора на Тесио и беше изтеглил охраната от детективи пред болничната стая на Корлеоне. И сега, като принципен човек, трябваше да върне десетте бона — пари, които беше вече определил за обезпечаване на образованието на внуците си. В това състояние на ярост той беше отишъл в болницата и беше ударил Майкъл Корлеоне. Но всичко бе приключило по възможно най-добрия начин. Беше се срещнал със Солоцо в кабарето на Таталия и бяха сключили друга, още по-добра сделка. МакКлъски пак не задаваше въпроси, тъй като знаеше отговорите на всичко. Той само искаше да се увери, че неговото не се губи. Дори през ум не му минаваше, че самият той може да бъде в опасност. Това, че някой може, дори за миг, да си помисли да убие капитан от нюйоркската градска полиция, беше направо фантастично. И най-закоравелият разбойник от мафията трябваше да стои мирно, ако някой патрулиращ полицай, дори с най-нисък чин, решеше да му удари няколко плесника. Онзи, който е убил полицай, нямаше никакъв шанс да се измъкне. Защото тогава много негодници биваха застрелвани при опит за съпротива да бъдат арестувани или при опит за бягство от местопрестъплението. И кой, по дяволите, можеше да има нещо против такива действия?