	Заведението беше малко, чисто и уютно, от евтините кафенета, където се хранеха местните работници. Сутрешният час пик явно беше отминал, а за обедния беше още рано, защото единствените посетители бяха двама млади мъже с крака, вероятно продавачи от съседен магазин, и една квади в плъзгач, която, ако се съдеше по претъпкания й колан за инструменти, беше електротехничка в почивка. Всички те заоглеждаха скришом бараярците — повече високия Роик с неговата чуждоземна униформа в сребърно и кафяво, отколкото дребния Майлс в неговите скромни сиви цивилни дрехи. Придружаващият ги като охрана квади се отдръпна леко от тях — внушението беше, че макар да са заедно, той не е един от тях — и си поръча кафе в мехур.