	Такъв бе припевът. Мисля, че в песента ставаше дума за божиите заповеди, но те се разглеждаха от малко странен ъгъл. Необичайният за мен маниер на пеене явно бе добре познат на събралите се в залата. Всеки път, когато се повтаряше загадъчното „е, тука вече да, наистина съм в грешка“, отвсякъде се разнасяха шумни аплодисменти, и продължавайки да гали с огромните си ръце своя инструмент, певецът леко се покланяше.