	Помня я през първата ни вечер. Трепкащата лунна светлина, докато лежахме в меката трева над Фърстсайт Харбър. Копринените й панталони, метнати върху една туфа върбовка. Тогава у нея имаше някаква детска стеснителност, някакво леко съмнение, че може би нещо се е случило преждевременно. Но имаше и гордост. Същата гордост, благодарение на която по-късно тя застана лице срещу лице с гневната тълпа сепаратисти на стълбището на консулството на Хегемонията в Саут Търн, засрами ги и ги отпрати по домовете им.