	Не претендирам, че фантазията и проучванията са ми помогнали да достигна до големи прозрения, но и не предлагам такива в „Сянката на хегемона“. Вярвам обаче, че разбирам нещичко от света на управлението, политиката и войната, както в най-добрата, така и в най-лошата им светлина. Потърсил съм границата между сила и безскрупулност, между безскрупулност и жестокост, а от друга страна — между доброта и слабост, между слабост и измяна. Размишлявам над това, как някои общества са способни да накарат млади хора да убиват и да умират с плам, който потиска страха, а други като че ли губят волята си за оцеляване или поне желанието да правят онова, което помага за оцеляването им. „Сянката на хегемона“ и оставащите две книги от този дълъг разказ за Бийн, Петра и Питър са най-добрият ми опит да използвам наученото, за да създам приказка, където велики сили, народи и хора с героично, макар и не винаги добросъвестно поведение, се обединяват, за да напишат една въображаема, но надявам се, правдоподобна история.