	Кралят чакаше султана пред Мохач. Хълмисто поле, а отстрани пясък и върби. Черните облаци пълзяха почти по полето, изсипвайки потоци вода, заливайки хората, конете и топовете. Църковните прелати вдъхновяваха с пламенни слова войните за битка с неверниците. Кралският канцлер Стефан Бърдарич съветваше да отстъпват. Сръбските войводи Радич Божич и Павло Бакич, които добре познаваха войнствения нрав на турците, съветваха да се обградят с коли, ала епископите и унгарските банове искаха да се бият само в открито поле и неразумният крал послуша не опитните войни, а тези надути кресльовци и фукльовци. Войската беше строена в две редици. В първата — пехотата под прикритието на осемдесет топове (срещу триста турски), а във втората — надеждата на краля: конницата. Самият крал, с хиляда обковани с желязо конници, обкръжен от църковните прелати и велможите, обикаляше и ободряваше своята войска, докато в това време султанът, седнал на Златния трон в разкошния си шатър, провеждаше последния Висш съвет преди боя. Бяха свикани не само войводите, а и най-старите войни от еничарите. Побелели като овци, с мустаци до пояс, старите еничари се изправиха пред султанския трон, без да скланят глави, както не се скланяха дори и пред самата смърт, не се превиваха в поклони, понеже бяха така загрубели от старост, че не биха се превили дори и от адския огън. Хюсрев бей се обърна към най-стария от тях, който се зовеше Абдула Тозлу, тоест Стареца.