	Императорът ги въведе в Слънчевия чертог. Съпругата му почти бе забравила за съществуването на това място и сега изпита съжаление, че не е идвала по-често тук. Великолепието, което струеше от него, спираше дъха. Представляваше гигантски купол в зеленикаво и златисто, с огромни прозорци във формата на венчелистчета, разположени симетрично под розетката в центъра на тавана. Утринната светлина се процеждаше през осеяното с миниатюрни жилчици стъкло, окъпвайки залата с пъстра феерия от ярки цветове. Подът бе покрит с мозайка, а стените бяха опасани от три реда красиви балкони, изработени от изящно дърво, инкрустирано със злато. Там се разполагаха участниците в съвета, докато за говорителя бе отредено място в центъра на помещението, а когато се изнасяше представление, балконите се превръщаха в ложи за публиката. Сега, както и повечето помещения в горните нива на Цитаделата, Слънчевият чертог бе запустял и потънал в прах, бледа сянка на едновремешното си великолепие.