	Някога бе живял един епископ, който се казвал Николас и се грижел за безпомощните деца, за бедните момиченца, за изпадналите в беда пътници и моряци. Един човек, който се раздавал с пълни шепи на всички нуждаещи се. Един мъж, който ръсел късчета щастие и жизнерадост (по-късно символизирани с меденки), който протягал закрилнически ръка над угнетените деца: ученици, обеднели момичета без бъдеще като Марике. И този човек не бил съществувал? Но ето доказателството. Полуразпаднати на прах кости — а на кого са принадлежали не можеше да се разбере. Ала Долф не се съмняваше. Неочаквано той повярва в този светец и също като приятелите си коленичи и пламенно се помоли.