	— Всъщност, мистър Бътлър — каза той, — аз изобщо не исках Ейлийн да напуска дома ви и тя сама ще го потвърди, ако я попитате. Направих всичко възможно да я разубедя, но тъй като тя беше твърдо решила да направи тази стъпка, не ми оставаше друго, освен да се погрижа да бъде настанена добре там, където отиде. Много е оскърбена, че сте пратили детективи да я следят. Това, както и настояването ви да замине някъде против волята си са главните причини да избяга. Аз не бях съгласен, уверявам ви. Вие забравяте понякога, мистър Бътлър, че Ейлийн вече е достатъчно голяма и има собствена воля. Сигурно си мислите, че дъщеря ви под мое влияние постъпва погрешно. Всъщност аз много я обичам — вече от три или четири години — и ако знаете какво нещо е любовта, ще разберете, че тя невинаги означава власт. Няма да проявя несправедливост към Ейлийн, ако кажа, че тя ми е влияла толкова, колкото и аз на нея. Цялата беда е в това, че я обичам. Вие идвате при мен и настоявате да ви върна вашата дъщеря. Аз обаче не знам дали съм в състояние да го направя. Не съм сигурен дали тя ще се вслуша в съвета ми. Би могла да ме упрекне дори, че вече не я обичам. А аз не искам да мисли така, защото не е вярно. Както ви казах, тя е дълбоко огорчена от начина, по който постъпихте с нея, и от настояването ви да напусне Филаделфия. Колкото мога да направя аз за завръщането й, толкова, ако не и повече, можете да направите вие. Бих могъл да ви кажа къде се намира, макар да не съм убеден, че е редно, но във всеки случай няма да го направя, преди да разбера как ще се отнесете към нея и към моето предложение.