	В десет без петнайсет вечерта Оливия заключи вратата на спалнята си, мушна се между изгладените прохладни чаршафи и се поздрави по случай оцеляването в първия ден от затворничеството си. Понесе няколко удара, но все още беше жива. В продължение на около пет минути се наслаждаваше на преоткритото удоволствие от уединението, като се стараеше „да вдишва спокойствие и да издиша тревожност“.