	— Именно. Но и аз имах къде да отида. Когато всичко ставаше твърде… ненормално и не издържах. Но и в _това_ Сет ми помогна, убедена съм. И тъй времето просто… си минаваше. Сигурно болните от рак се чувстват така. Живееш, защото нямаш друг избор. Привикваш с болката и страха и вярваш, че това е пределът, че това _трябва_ да е пределът. Не съм и подозирала, че планира _това._ Трябва да ми повярвате. В повечето случаи успявах да скрия мислите си от него. Никога не ми е хрумвало, че Так може да крие някакви мисли — или _планове_ — от _мен._ Просто изчакваше… сигурно после е минал скитникът, докато ме нямаше… бях при приятелката си Джан… и после…