	Клонингът беше абсолютно точен — плюс римата на бренд-нейма с цинизма в последния стих. Татарски за миг изпита подозрението, че героинята е онази същата Маня, изплувала от Лета, която се бе появила в последното му стихотворение („Какво е есента — това са горски листи“), а обеците и колието са цената, платена на световното масонско задкулисие, та светът все пак да оцелее. Но той веднага прокуди тази мисъл като нефункционална. Наистина не беше за вярване, че съвсем доскоро бе похабявал безкрайно много време да търси безсмислени рими, от каквито поезията на пазарните демокрации отдавна се беше отказала. Струваше му се направо невероятно, че само допреди няколко години животът беше толкова кротък и неангажиращ, че човек да може да харчи цели киловати ментални усилия за мъртвородени умствени плетеници, които нямаха никаква възвръщаемост.