	Димби, Домби и Мокси наведоха глави и замълчаха послушно, знаеха, че в момента идеята е пронизала мисълта на техния приятел, вече се промъква, запълва всяко празно местенце в главата му, набъбва и започва да зрее. От тях се изисква само да мълчат, да не попречат на узряването. Отначало никой не поглеждаше към Лиско, но след една минута Домби повдигна глава. След него повдигна глава и Димби. Както винаги, първият сърбеж се появи по гърба на Домби. Той запристъпва от крак на крак, раздвижи рамене и стисна уста. Това сякаш предизвика сърбеж и по гърба на Димби. Двамата се раздвижиха и това горе-долу бе поносимо, но мина още една минута и започнаха тиковете. Леко податливият към тях Димби изкриви глава и я тръсна надясно. Домби извърши същото движение наляво, но като знаеше, че след половин минута положението ще бъде неудържимо, каза: