	Тътрех се по този път вече 17 дена. Спирах само когато встрани от странното платно мярках кладенец, чешма или просто дърво, под което да си отдъхна поне малко от жегата. Все още пътят не ме беше извел никъде. Нямаше нито километрични стълбчета, нито табели, нито стрелки… само докарващата ме понякога до лудост осова линия, положена върху гарвановочерния и гладък като мисъл асфалт Бог знае от кого… и защо. В началото таях надежда, че все някога покрай мен ще мине някой — я пътник с прашни и окъсани дрехи като мен, я каруца, файтон, автомобил или глайдер… Въобще някой, когото да мога да спра и да попитам къде съм.