	След известно време стигнаха до полуразрушен каменен град, основната забележителност на който бяха статуите на клекнали широкоусти идоли. Жителите бяха ниски, слаби и тъмни, заметнати с кафеникави пелерини и препасани с черни набедрени препаски. Мъже и жени ходеха с дълги коси, пригладени с масло, издоено от шарени кози, подскачащи от камък на камък и поскубващи тревичка в процепите между плочите. Този народ — кайдушанг — държеше кобри в малки клетки. Често ги изваждаха, за да им се порадват. Хората дъвчеха диз — растение, което правеше зъбите им черни, погледът им изгарящ, а движенията — забавени.