	— Скот, ти не си луд… — изстрелва Лизи, но внезапно си спомня как той излиза от мрака и й протяга порязаната си, плувнала в кръв ръка, а в гласа му се долавят радост и облекчение. Перверзно облекчение. Припомня си и собствените си мисли, докато увива ръката с блузката си — че Скот може и да я обича, ала също така е влюбен и в смъртта.