	— Хм! — каза той. Вълна на одобрение премина през множеството. Ной не се престаравше много във встъпителното си слово. — Ммда. — сякаш кимна той в потвърждение. — Виждам, че всички сте тук. — той направи плах опит да се усмихне. Очите на Ной бяха по-дълбоки от артезиански кладенец и в тях можеше да потъне метеор. Освен това имаха непостоянен опалов отблясък. Наметалото му блестеше в кървавочервения цвят на залеза. Ной познаваше всички и всички знаеха Ной. — Пет дена. — каза той на напрягащото се до слухова изнемога множество (Освен всичко останало Ной говореше тихо и никога не повтаряше). — Вратата ще се отвори скоро и един от нас трябва мине през нея! — отсече той.