	Бе избрал точно тази магистрала, която водеше на изток защото предполагаше, че рано или късно ще го отведе до океана. Беше сключил нещо като договор със себе си: „Когато стигна до океана, ще реша какво да правя. Дотогава изобщо няма да мисля за това.“ Походът, който продължаваше вече четвърти ден, беше за него нещо като лечение. На тръгване се чудеше дали да не си намери велосипед с десет скорости или дори мотоциклет, за да се промъква през задръстените участъци по пътищата, но след това отхвърли идеята. Винаги бе обичал да ходи пеша, а тялото му просто плачеше за раздвижване. Преди бягството му от Стовингтън го бяха държали затворен почти две седмици и сега се чувстваше размекнат и не във форма. Предполагаше, че бавното придвижване рано или късно ще започне да му лази по нервите и тогава сигурно ще продължи с велосипед или мотоциклет, но засега му беше приятно да върви пеша на изток, да разглежда всичко, което му се струва интересно, да прави кратки почивки, когато поиска, и дори да подремва следобед, когато горещината стане нетърпима. Всичко това му се отразяваше добре. Полека-лека налудничавото търсене на изход от затвора избледняваше в паметта му — просто някаква случка, не изживяване, което е толкова прясно в съзнанието, че само при мисълта за него го избива ледена пот. Най-трудно му беше да се отърси от спомена за чувството, че някой върви по петите му. Първите две нощи сънува няколко пъти последната си среща с Елдър, който идва да изпълни дадените му заповедите. Насън Стю винаги забавяше удара със стола. Елдър все се дръпваше назад, натискаше спусъка на пистолета си и Стю усещаше как върху гърдите му сякаш се стоварва тежка боксова ръкавица, която е пълна с олово, но не му причинява болка. Цяла нощ сънува все едно и също и когато се събуди на сутринта, беше неспокоен, но почти не го осъзна от радост, че е жив. Съмняваше се, че кошмарите ще изчезнат веднага; по-скоро се надяваше постепенно да изхвърли тази отрова от организма си чрез ходене. Може би никога няма да забрави напълно, но когато успее да се отърве от по-голямата част, вече ще може да размисли по-добре какво да прави, независимо дали е стигнал океана или не. Наистина видя кучето зад следващия завой — червеникавокафяв ирландски сетер. Когато го забеляза, то залая радостно и затича срещу него, подрасквайки с нокти по пътната настилка и бясно размахвайки опашка. Хвърли се върху него и Стю залитна назад, сетне усмихнато възкликна: