	И добре че беше далечна, защото нямаше време да се възстанови. Насила се понесе напред и запокити по нея Въздух — в як кривак, който я събори без дъх. Тя сряза сплита и той удари отново, и отново, и отново, всеки път, когато тя срязваше поредния сплит, в безмилостен порой от удари, които тя някак успяваше да види и да спре, и всеки път — все по-близо. Ако успееше да задържи вниманието й миг повече, ако една от тези невидими тояги я удареше в главата, ако успееше да я доближи достатъчно, за да стовари юмрука си… В несвяст тя щеше да е също толкова безпомощна като всеки друг.