	Иронията на поетото задължение не му отбягна. Той самият беше решил никога да няма нищо общо с Друидите и техните машинации. Бе спорил с Пар по пътя им към Рога на пъкала. Отиде на срещата със сянката на Аланон убеден, че Друидите си играят със семейство Омсфорд, като го принуждават да служи на скритите им цели. Буквално бе изгонил Коглайн от дома си, обвинявайки го, че опитите на стареца да го научи на тайните в магията по-скоро са му създали неприятности, отколкото да му помогнат. Заплашваше, че ще хвърли донесената му История на Друидите в най-дълбоката дупка. Но след това прочете за Черния камък на Елфите и сякаш всичко се промени. Все още не беше сигурен защо. Отчасти заради любопитството му, заради огромното му желание да знае. Имаше ли наистина такъв Черен камък? Можеше ли да върне изгубения Паранор както обещаваше написаното? Въпроси без отговори — никога не би могъл да издържи, без да научи тайните им. Тези тайни трябваше да бъдат разгадани. Знанието очакваше да бъде открито. На това бе отдал живота си.