	От този миг нататък Харка изключи от съзнанието си всички мисли и предчувствия, задълбочи се съвсем в себе си, в онова изчакващо спокойствие, с което ловецът дебне плячката си. Плячката за Харка беше всичко, което се разиграваше в момента край него, и той можеше да го долови със сетивата си. Той трябваше да възприеме всичко това и ако беше необходимо, бързо да реагира.