	Това не беше съвсем вярно, разбира се. Защото по много пъти на секунда тя чувстваше живителните сокове, безкрайното гостоприемство на дърветата-майки, когато аюата й утоляваше жаждата си за нещо голямо, като обхождаше обширната мрежа на пекениносовите филоти. И от време на време покрай дърветата-майки тя улавяше по някоя мисъл, дума, изречение, изговорени на езика на дърветата-бащи, речта на безмълвните. А чий бе този друг глас? „Познах те — ти си от онези, които ме създадоха. Познавам гласа ти.“