	Последваха два часа на мъчителна агония, докато групата бавно се промъкваше през тъмния лабиринт. На всеки сто метра Мърсър проверяваше дали има движение на въздуха, но всеки път пламъкът на запалката не трепваше. Стигнеха ли до голямо разклонение, той разглеждаше снимките от „Медуза“. Те бяха неясни и линиите не съответстваха на триизмерната карта, която си представяше. След четвъртия неуспешен опит Мърсър гневно ги натъпка в чантата. Единствената им надежда бяха инстинктите му и задълбочените му познания за мините и минното дело. Той можеше да си проправя път в подземните владения, като подминаваше големите разклонения и страничните тунели, които биха изкушили друг, и водеше групата през тесни проходи, които друг би пренебрегнал.