	В разговорите, вечерите и разходките със султана Ибрахим, разбира се, имаше предимство пред всички приближени, но все едно виждаше: душата на Сюлейман си остава за него тайнствена и скрита, както и за останалите. Никой не знаеше какво ще каже султанът днес, какво ще заповяда утре, кого ще възвиси и кого ще накаже. Той се смееше, когато Ибрахим изнамери три дебели джуджета, подстрига им брадите като на Ахмед паша, облече ги в комедиантски „везирски“ халати, даде им дървени саби и ги накара да се бият пред Сюлейман, съпровождайки султана в крайморските градини. Е, и какво? Ахмед паша продължаваше да оскърбява всички в Дивана, а Ибрахим трябваше да седи мълчаливо, защото беше само един главен соколар. Освен това принадлежеше към еджнеби — пришълците, както презрително ги наричаше Пири Мехмед паша, заявявайки веднъж неочаквано, че в Дивана са останали само двама чистокръвни османци — самият султан и той, неговият велик везир. Не бе имало още случай велики везири да са ставали хора от чужда кръв. Сега неотвратимо надвисваше такава опасност и до голяма степен за това беше виновен и самият Пири Мехмед. Не измоли ли той някога султан Селим да направи везир Мустафа паша? И не забеляза ли пръв храбростта на Ферхад паша? А не беше ли назначен пак по негов съвет Ахмед паша за румелийски бейлербей? Сюлейман беше получил тези чужденци като наследство от баща си заедно с Пири Мехмед. Османецът Касъм паша беше вече в дълбока старост и беше принуден да напусне Дивана, сега ще иде да си почива и той, Мехмед паша, и тука ще възцарят тези босненци или българи, потурчили се християни, вероломни и подозрителни в своята ненаситност. Не чакай вярност от оня, който веднъж вече е изменил. Тези хора само се суетят в подножието на могъщата каменна стена, издигната от Османовци. Никой от тях не може да се възкачи на нея. Бият се, за да застанат по-близо от всички — и толкоз. Султанът също знае това, затова слуша с такава досада на лицето ежбите в Дивана.