	— Има една стара приказка за един майстор на кукли, който така и не се сдобил със син. Затова направил една кукла, която толкова приличала на жива, че напомняла на истинско момче. Мъжът я държал на скута си и й говорел, сякаш му била син. Не бил луд, знаел, че това е само една кукла. Неочаквано обаче един бог слязъл на земята, докоснал куклата и й вдъхнал живот. Така, когато майсторът й говорел, тя му отговаряла. Майсторът на кукли не казал на никого за това. Държал куклата вкъщи, но й разказвал за всяко чудо, за което бил чувал да се случвало някога под небето. Един ден майсторът на кукли се връщал от пристанището, където току-що бил научил новината за една наскоро открита далечна страна, и забелязал, че къщата му гори. Той се втурнал към нея, крещейки: „Сине! Сине!“ Съседите обаче го спрели с думите: „Полудя ли? Ти нямаш син!“ Къщата изгоряла пред очите му. Когато пожарът стихнал, той посипал главата си с пепел и заплакал горчиво. Никой не можел да го утеши. Той отказал да строи нова работилница. Когато го питали защо, отговарял, че защото синът му бил мъртъв. Започнал да се препитава, като извършвал дребни услуги на хората, и те го съжалявали, защото били сигурни, че се е побъркал след пожара. Един ден при него дошло едно малко сираче, дръпнало го за ръкава и казало: „Татко, какво ще ми разкажеш днес?“