	Когато Рен се събуди, в съзнанието й бе останало лицето на майката и звученето на нейните думи. Гарт изглежда не забелязваше колко разсеяна беше тя. Облякоха се, изядоха закуската си, стегнаха багажа и отново потеглиха, а споменът от съня не изчезна. Рен започна да се пита дали сънят можеше да бъде възстановяване на реално преживяване, което тя някак беше пазила дълбоко скрита в съзнанието си през годините. Може би жената, която беше сънувала, бе наистина нейната майка и след всичките тези години беше си спомнила нейното лице. Рен се колебаеше дали да вярва на съня, макар че много й се искаше.