	Изглеждаше така, сякаш барът беше един, разсъждаваше Пиърсън и последва Дюк под знака, на който пишеше ПУШЕНЕТО РАЗРЕШЕНО САМО В ТАЗИ ЧАСТ, но всъщност бяха два бара… така, както някъде през петдесетте години всяка закусвалня долу, на юг, се е състояла от две — една за белите и една за чернокожите. И тогава, както и сега, човек е виждал разликите. Телевизор „Сони“ с размерите почти на киноекран бе насочен към центъра на непушаческата част; в никотиновото гето имаше само един позастарял „Зенит“ закрепен за стената (един надпис успоредно с него съобщаваше: ЧУВСТВАЙТЕ СЕ СВОБОДНИ ДА ПОИСКАТЕ НА КРЕДИТ И НИЕ ЩЕ СЕ ЧУВСТВАМЕ СВОБОДНИ ДА ВИ КАЖЕМ ДА СИ… МАЙКАТА!). Повърхността на барплота бе много по-мръсна от тяхната страна. Отначало Пиърсън си помисли, че сигурно само му се струва така, но като се вгледа по-добре, се убеди, че дървото изглежда съвсем захабено с неясни препокриващи се кръгчета от минали оттук чаши. И, разбира се, тук се усещаше нездравият, жълтеникав мирис на тютюнев дим. Можеше да се закълне, че този дим излезе от столчето, когато той седна пред бара, така както от седалките в старите кина излиза въздух с мирис на пуканки. Телевизионният говорител на техния разнебитен, помътнял от дима телевизор имаше вид на отровен с цианид; докато същият от другия екран, от другата страна на бара, говореше на здравеняците с вид сякаш всеки момент можеше да пробяга четири по сто и след това да прави коремни преси.