	Момичето лъжеше, разбира се. Или, по-скоро, Нина ме лъжеше. Няма начин някаква чернокожа от улицата да научи всички онези подробности от живота на Нина, за смъртта на баща й, подробностите за Играта във Виена. Но това момиче беше споменало нещо в смисъл, че съм убила баща й — още първия път, когато се срещнахме в Грумбълторп. Или не беше? Нещата ми се объркваха прекомерно. Може би смъртта наистина бе подлудила Нина и сега тя смесваше подробностите дотам да си мисли, че аз съм бутнала баща й под тролея в Бостън. По-скоро в последните секунди на живота й съзнанието на Нина е потърсило убежище в нижестояпшя мозък на това момиче — дали тя не е била прислужница в „Менсърд Хаус“? — и сега спомените й се смесваха и преплитаха със скучните спомени на цветнокожата глупачка. За малко да се изсмея на глас чрез Джъстин при тази мисъл. Каква ирония би било това!