	Джордж Кенеди бавно вървеше към колата, пътьом подритвайки горещите въглени настрана, без да обръща внимание на тъмночервеното петно, което бързо се разрастваше в горната част на крачола му, после бавно се пресегна назад и не забърза дори когато стрелецът се прибра в автомобила и подвикна „Давай, давай!“ на шофьора, който също беше със синя маска, но Джордж не бързаше, не, не бързаше, и още преди да съм видял пистолета в ръката му, разбрах защо въпреки жегата не беше свалил абсурдното си сако, дори докато подхвърляше фризбито.