	Селото беше познало глада, но с това вече бе свършено. Защото по някое време през нощта се случи чудо. Високо в небето точно край селото се отвори дупка й от нея започна да се изсипва постоянен поток жито. Първо го видя глупавото куцо момче, което беше ничие, което просто се скиташе из селото и което не бе наред с ума, както и с тялото. Докато се прокрадваше в нощта — разбира се, доколкото може да се прокрадва човек, който провлачва крака си — и търсеше да отмъкне нещо за ядене, момчето видя зърното да се изсипва от небето под ярката лунна светлина. То се уплаши и понечи да избяга, но гладът не му позволи. Не знаеше какво да прави, но това бе нещо ново и можеше да се окаже за ядене, затова не можеше да избяга. Така че, макар и все още уплашено, хлапето се промъкна напред и накрая, когато видя какво е, се втурна и се хвърли върху натрупалата се купчина. Натъпка устата си, започна да дъвче и да гълта полусдъвканото зърно, като се давеше и кашляше, но продължаваше да се тъпче отново и отново, щом успееше да прочисти гърлото си. Несвикнал с такива количества храна, стомахът му се разбунтува. Момчето се претърколи от купчината, отпусна се на земята и немощно започна да повръща.