	Както обикновено, Прорицателството я остави трепереща и задъхана. Насили се да върне спокойствието и сдържаността си, да задиша бавно — никога не позволяваше да видят слабостта й. Но Алвиарин… Очите й бяха оцъклени, устата — разтворени, сякаш бе забравила думите, които се канеше да изрече. Някакъв лист се изплъзна от ръцете й и това я подсети да се съвземе. Само миг, и тя възвърна ведрата си маска, самото олицетворение на айезседайската невъзмутимост, но явно беше потресена. О, много добре. Да видим само как щеше да сдъвче неоспоримия знак за победата на Елайда. Да го сдъвче и зъбите да си счупи.