	През цялото време на своите наблюдения Морис усещаше в  душата си болезнена тръпка, но и радост. И двете усещания бяха така сериозни и истински, че момъкът не можеше да определи състоянието, в което беше изпаднал. Ето че най-сетне бе открил непознатата. Както и бе предполагал, тя наистина имаше приятно име. Бе упоен от щастие да я чувства край себе си, поглъщаше и най-незначителните й думи и звукът на гласа й разиграваше дори най-тайните струни в сърцето му. Но сърцето му, същото това сърце, се разкъсваше от онова, което той гледаше пред себе си.