	А с черното расо и нахлупената над лицето качулка, Едуин се преобрази в смирен млад послушник. Така преоблечен, синът на Рихилдис напомняше на Кадфел за брат Марк от времето, когато бе още от новите послушници и постоянно се притесняваше, очаквайки само най-лошото от насила наложеното му призвание: отбранително положение на тялото, пружинираща походка, твърде напрегнати скръстени ръце в широките ръкави на расото, чести бегли погледи встрани, неспокойни и дебнещи за възможните опасности очи. Ала имаше нещо в поведението на това момче, което загатваше и за някаква твърде своеобразна наслада, тъй като въпреки опасността и ясното съзнание за нея то не можеше да прикрие удоволствието, което изпитваше в това приключение. А дали щеше да стои благоразумно в скривалището си и да понесе с търпение часовете на бездействие, или пък щеше да се изкуши да поскита навън и да се подложи на рискове — Кадфел предпочиташе засега да не мисли за това.