	Но той знаеше, че вярата е също толкова волна, колкото и магията. В миг се сети за счупения меч, който носеше. Вярата и магията бяха събрани, излети в желязо, а след това разбити. Пое си дълбоко дъх. Болката от загубата бе все още там, дълбоко в него, въпреки опитите си да я потуши и да си остави, както бе казал Падишар, време да я излекува. Казваше си, че с нищо не може да промени нещата и трябва да продължи живота си. Бе живял с години без магията на меча, без дори да знае, че съществува. Сега не беше по-зле оттогава. Той бе същият човек.