	Наложи се Агнес да замъкне почти насила Овес в къщата на Леля Ог, която беше толкова далеч от вкоренената представа за дом на вещица, че на практика се примъкваше до тази представа изотзад. Вместо черно се кипреха весели цветове в крещящ дисонанс и миришеше на излъскан с восък дъсчен под. Нямаше черепи или чудати свещи, ако не броим розовата, която Леля си купи в Анкх-Морпорк и я вадеше само пред гости с подходящо чувство за хумор. Не можеше да се отрече, че има предостатъчно маси, които трябваше да поберат огромния брой портрети и иконографии на многолюдния род Ог. На пръв поглед изображенията бяха разположени хаотично. Всъщност образите на фамилията излизаха на почетно място или го губеха според симпатията или неприязънта на обитателката. Който се озовеше на разнебитената масичка до паничката на котарака, явно бе затънал до ушите в метафорична миризлива купчинка. Положението се утежняваше и от факта, че падението можеше да настъпи не защото нещастникът е сторил нещо лошо, а защото друг е направил нещо по-добро. Затова пространството, останало незаето от портрети, бе запълнено с разни украшения. Никой член на рода Ог не би посмял да доближи град като Анкх-Морпорк, без да донесе подарък оттам. Всички от рода обичаха Леля Ог, освен това… имаше и по-лоши места от разклатената масичка. Образът на някакъв далечен братовчед веднъж бе попаднал в коридора.