	Нещата се бяха променили много, след като Каупъруд бе разговарял за последен път с Бътлър. Предприемачът бе посрещнал благосклонно предложението да обедини усилията си с тези на Моленхауър и Симпсън, за да поддържа курса, но тази понеделнишка сутрин едно допълнително усложнение се бе прибавило към и без това заплетеното положение и то бе променило напълно становището на Бътлър. Когато излизаше от дома си и се канеше да се качи в двуколката си в девет часа на същия ден, в който Каупъруд така настойчиво търсеше помощта на Стенър, раздавачът му връчи четири писма и той се спря за малко, за да ги прегледа. Едното беше от предприемача О’Хигинс, негов помощник, второто — от отец Майкъл, неговия изповедник от черквата „Свети Тимотей“, който му благодареше за волните пожертвувания в полза на бедните енориаши, третото беше от „Дрексъл и Ко“ и се отнасяше до някакво вложение, а четвъртото се оказа едно анонимно съобщение, написано върху евтина хартия с лош почерк, очевидно от неграмотен човек — най-вероятно жена, което гласеше: