	Влачих се така може би час, говорейки си от време на време почти гласно, представях си хиляди неща, а не можех да се реша на нищо. Мина обяд, когато отидох в градската библиотека и като взех куп книги, седнах под лампата в читалнята. Едва започнах да прелиствам злополучните томчета и разбрах, че е напразно. Всичките знания за връзките и системите в електронните мозъци не можеха да ми послужат за нищо. По-добре да се заема с психология — помислих си. Занесох книгите на дежурния. Той ме погледна под око, защото не бях седял над тях и десет минути. Беше ми все едно. Не исках да си ходя вкъщи, не исках да виждам никого, мъчех се да се приготвя за срещата с Хардън, часът вече беше два, празният ми стомах се обаждаше, така че взех от един автомат няколко кренвирша и ги изядох на крак. Изведнъж ми се прииска да се изсмея, толкова глупаво някак си беше всичко това. Кой е трябвало да яде желатина в паничките? И изобщо беше ли за ядене?