	Когато нямам желание да се заема с нещо по-сериозно, върша глупости. Току-що произнесох: „Аз съм скромен, трудолюбив, талантлив.“ Уловената от микрофоните фраза се появи на екрана, а принтерът на компютъра побърза да я отпечата. Веднага изтрих надписа, скъсах парчето изкуствена хартия, смачках го и с добре тренирано движение го вкарах в кошчето за боклук. След това блуждаещият ми поглед се плъзна по автоматичната фонотека, хранилището за дискове, разхвърляното ми бюро, после завърши пътя си върху бенката на собствения ми нос и усетих, че меките длани на тъгата притиснаха гърлото ми. Изглежда абсурдно нищожество като мен да бъде обект на завист, но се оказа истина. Преди да вляза в кабинета си, някой от колегите подхвърли: „Виж го тоя вечен зубрач, надул се е до спукване, пуякът му с пуяк!“