	Само че близо до форда, който бе спрял напряко на Харис Авеню, не лежеше Макгавърн, а Розали. Край на сутрешните й обиколки по кофите за смет. Тя лежеше на една страна насред разрастваща се локва кръв, с натрошен на няколко места гръбнак. Шофьорът, който беше прегазил бездомното старо животно, коленичи до него и безжалостният лъч па уличната лампа освети лицето му. Беше Джо Уайзър, аптекарят от „Райт Ейд“, в чиято оранжево-жълта аура се виеха червени и сини вихрушки. Той галеше старото куче и ръката му изчезваше всеки път, когато потъваше в зловещия черен покров, в който бе увита Розали, Смъртен ужас обзе Ралф, той целият изстина, а тестисите му се сгърчиха като костилки от праскови. Изведнъж отново беше юли 1992 година, Каролин е на смъртно легло, часовникът на смъртта тиктака, а с Ед Дипно се бе случило нещо чудато, Ед е откачил, а Ралф го е сграбчил и се опитва да удържи иначе добродушния съпруг на Хелън да не скочи върху шофьора на камиона и да го удуши. После — като украса на тортата, както би казала Каролин — се появи Дорънс Марстелър. Старият Дор. И какво каза?