	Сега „Каролина“ стоеше на един кабелт* разстояние от предполагаемия роботърговски кораб. Като изгони лоцмана, Уайлдър пое отговорност, която обикновено всеки моряк избягва: в случай на сериозна злополука при излизане от пристанището се губеше право на застраховка, а самият той вероятно щеше да бъде наказан. По-нататък в повествованието ще видим доколко при предприемането на такава решителна стъпка бе повлиян от увереността, че е извън обсега на закона; единствената непосредствена последица от тази мярка беше, че насочи към кораба цялото си внимание, което дотогава беше раздвоено между него и пътничките му. Сега, когато корабът му се намираше поне временно в безопасност, а Уайлдър вече не се измъчваше от тревожно очакване на неминуемо насилие, нашият авантюрист можеше спокойно да се отдаде отново на предишното си занимание. Успехът на трудната маневра бе озарил лицето му с нещо подобно на тържество, а когато тръгна към мисис Уилис и Гъртруд, вървеше с походката на човек, изпълнен със съзнанието, че е отбил достойно дълга си при обстоятелства, изискващи немалко професионално умение. Поне до такъв извод стигна по-възрастната дама, когато видя светналите му очи и ликуващ вид, макар че по-младата беше може би склонна да съди по-снизходително за подбудите му. Нито едната, нито другата обаче не подозираше истинските причини за скритата му радост, защото в момента у него надделяваше далеч по-благородно чувство, отколкото можеха да си представят.