	— Срещам те с жар да ти се покоря, Миа’кова. — Слетите в едно две думи на титлата опариха езика й. — „Онзи, който ме притежава“ означаваше тази титла, или просто „Моят притежател“. Странния щит, който Шайдар Харан бе използвал над нея — мърдраалите не можеха, но тази твар го можеше — този щит сякаш го нямаше, но тя дори не помисли да прелее. Вярната сила й беше отказана, разбира се — от нея можеше да се привлече само с благословията на Великия властелин — но Изворът я мамеше, макар сиянието му съвсем на ръба на взора й да бе някак странно. Не си го помисли дори. Всеки път, когато мърдраалът идваше да я посети, й показваше онази златна клетчица — Капана на ума й. Всяко преливане близо до собствената ти кур’сувра беше изключително болезнено, и колкото по-близо си, толкова по-нетърпима беше болката; от толкова близо тя едва ли щеше да преживее дори едно най-просто докосване до Извора. И това бе една от най-малките опасности, свързани с капана на ума.