	— Обида! — повтори мистър Ейблуайт. — Аз зная по какви причини, мис Вериндър, вие нарушавате обещанието, дадено на моя син. Зная това тъй добре, като да сте го признали вие самата. Вашата проклета семейна гордост оскърбява, обижда Годфри, така както обиди, оскърби и мене, когато се ожених за вашата леля. Нейните роднини, нейните просяшки роднини, й показаха гърба си за това, че се е омъжила за един честен човек, който само с помощта на собствените си ръце се бе издигнал в обществото и натрупал цяло състояние. Аз нямах прадеди. Аз не бях потомък на разни главорези и мошеници, живели с кражби и убийства. Аз не можех да посоча времето, когато Ейблуайтови не са имали риза на гърба си и когато не са умеели да си подпишат името. Ха-ха! Аз не бях достатъчно добър за Хърнкаслови, когато се ожених. А ето че сега и моят син не е достатъчно добър за вас! Аз отдавна подозирах това. Във вашите жили тече и говори кръвта на Хърнкаслови, мила моя! Аз отдавна подозирах това!