	В прохладата на зората в речната долина върховния жрец Диос отвори очи. Не беше спал тези дни. Не можеше да си спомни кога бе спал за последен път. Сънят е толкова близо до другото, а освен това не му беше и нужен. Само да си полегнеш е достатъчно — поне когато си полегнеш тук, долу. Отровите на умората се стопяват, както и всичко останало. За известно време.