	Капитан Феърфийлд, красив мъж независимо от годините си, с проницателните сини очи на рода си, ленив и сдържан човек, в чиито вени обаче течеше горещата кръв на семейство Феърфийлд, опасно проявяваща се при повод, седеше в ъгъла на голямото дъбово заграждение, в най-отдалечения от баща си ъгъл. И той като него бе потънал в личните си размисли, несмущавани от литургията, в която привидно участваше. Съдейки по вида му, тези размисли бяха от свъсено и мрачно естество. Мислеше за негостоприемния език на баща си и обмисляше, защото макар и мързелив, той имаше горд и пламенен нрав — да предприеме мерки в това отношение и да обърне гръб на Уайвърн, вероятно за дълго време.