	Измина почти седмица, преди да намеря смелост, за да потърся роднините на майка ми. Всеки ден се разхождах часове наред из града, плътно увит в плаща, за да се предпазя от пронизващия вятър. Дивях се на обкръжаващата ме уродливост, както в хората, така и в сградите. Открих посолството на Сала и се спрях пред него, не толкова колебаейки се дали да вляза, колкото за да се порадвам на тънката нишка, която ме свързваше с моята родна земя. Купих цяла купчина евтини книги и четях до късно през нощта, за да науча нещо повече за моята втора родина. Бях купил историята на Глин, един пътеводител за Глейн и някаква безкрайна епична поема за основаването на първото поселище на север от Хюиш. Търсех утеха от самотата във виното — не виното на Глин, защото такова не се произвежда, а във великолепната златиста напитка, която доставяха от Манеран в огромни бъчви. Спях лошо. Една нощ сънувах, че Стирон е умрял от сърдечен пристъп и че е започнало моето издирване. На няколко пъти в съня си видях баща ми да загива в ноктите на птицерога, този сън ме преследва и досега, явявайки ми се по няколко пъти в годината. Пишех дълги писма на Халум и Ноим, после ги късах, защото бяха изпълнени със самосъжаление. Написах и едно писмо на Стирон, в което го молех да ми прости за бягството, но и него скъсах. Когато почувствах, че повече не мога да издържам, помолих съдържателя да ми намери някоя курва. Той ми изпрати едно слабичко момиче, по-възрастно от мен с година или две, с неочаквано големи гърди, които се полюшваха като надути гумени торби.