	— Не преставам да мисля за теб, Ейлийн, и не зная какво трябва да направя — започна баща й без всякакви предисловия, щом тя влезе в кабинета му. — Ти си тръгнала по пътя на падението. Тръпна при мисълта, че погубваш душата си. Искам да направя нещо за теб, мое дете, преди да е станало твърде късно. От месец насам непрекъснато се упреквам, че аз или твоята майка сме направили или сме пропуснали да направим нещо, за да те доведем до положението, в което се намираш днес. Излишно е да ти казвам, че това ми тежи на съвестта, детето ми. Аз съм вече един напълно съкрушен човек. Оттук нататък няма да мога да ходя с изправена глава. Какъв позор! Какъв позор! Какъв позор доживях!