	Последните два дена бяха толкова неописуемо скучни, а Хари Селдън толкова дълго време се бе намирал далеч от своите инструменти и екип от матисти, че се зарадва на кратките празноти, които му осигуряваха придремванията. Дрямката никога не продължаваше достатъчно дълго, а още по-лоши бяха часовете, в които беше буден, с тяхната собствена болезнена празнота: замръзнала потиснатост, ледена нервност, страховити размишления, хлъзгащи се в напрегнат кошмар бавно като стъкло, което се стича с векове.