	Очите на Уенцел, забили се като свредла в очите на Ингрей, вече изглеждаха като част от видението. Картините обикаляха в зениците им, всмуквани навътре като в отходен канал. „Видения, които не лъжат“, беше казал Уенцел. Може и така да беше; но и самият Ингрей знаеше как да лъже с истината, с истина и подходящо подбрани мълчания. „Вярвам на онова, което виждам. Въпросът е какво не ми се показва?“