	Авиенда би предпочела да седне на пода, но другите три жени в малката каюта не оставяха достатъчно място, тъй че се налагаше да се задоволи с това да се свие върху една от дървените пейки, прикована към стените. Не приличаше съвсем на седене на стол. Добре поне че вратата беше затворена и нямаше прозорци, а само изкусно изрязани спирали, прорязващи дървените стени малко под тавана. Не можеше да види водата отвън, но процепите пропускаха миризмата на сол и шума на вълните, както и плясъка на греблата. Пронизителните крясъци на някакви птици възвестяваха за огромните пространства вода наоколо. Тя беше виждала хора да гинат заради една локва, която можеха да прецапат, но тази вода тук беше невероятно горчива на вкус. Да четеш за нея не беше същото като да я опиташ. А реката беше широка поне половин миля там, където се бяха качили на тази лодка с двамата й гребци със странно похотливите погледи. Половин миля вода, и нито една капка от нея не ставаше за пиене. Кой можеше да си представи толкова безполезна вода?