	— Лесно е да се каже то — усмихна се Швейк, — да си отмъсти. Някой намисли да си отмъщава, пък в края на краищата си изпаща този, когото съответният отмъстител е подбрал за оръдие на отмъщението. Преди години живеех във Винохради. Портиерът живееше в сутерена на сградата, у него пък беше на квартира един дребен банков чиновник, който вечерно време се отбиваше в пивницата на улица Крамериус. Една вечер той се скарал там с един господин, собственик на някаква лаборатория за изследване на урина във Винохради. А тоя господин бил много интересен човек, за нищо друго не мислел и изобщо за нищо друго не говорел освен за изследване на урината. Винаги носел със себе си шишенца с урина и де кого видел, тикал му ги под носа и му предлагал да се изпикае и да даде урина за изследване, защото от такова изследване зависело щастието на човека, на семейството му, пък и било много евтино, струвало само шест крони. Всички, които посещаваха кръчмата, дори и самият кръчмар заедно с кръчмарката, бяха дали вече урината си да им я изследва, само това чиновниче се въздържало, въпреки че господинът непрекъснато се мъкнел след него в писоара, когато отивал по малка нужда, и всеки път със загриженост му внушавал: „Не знам, не знам, нещо никак не ми харесва урината ви, господин Скорковски, я се изпикайте в шишенцето, преди да е станало късно!“ Най-сетне го убедил. И не стига, че му взел 6 крони, ами отгоре на това порядъчно украсил резултата от анализа, както впрочем правел при всички подобни случаи, включително и при анализа на урината на кръчмаря, комуто подливал вода, защото придружавал анализа си с километрични наставления и винаги излизало, че случаят е много сериозен, че никой не бива да пие нищо друго освен вода, че не бива да пуши, не бива да се жени и трябва да яде само зеленчук. И дребният банков чиновник страшно го намразил, както и всички други, и избрал портиера, у когото живеел, за оръдие на своето отмъщение, тъй като познавал портиера като много жесток човек и побойник. И вземе един ден, та каже на тоя, дето прави анализите де, че портиерът от известно време не се чувствува добре и че го моли да се отбие при него на заранта към 7 часа да му вземе урина и я анализира. И той отишел. Портиерът още спял, когато анализаторът го събудил и много любезно му казал: „Моите уважения, господин Малек, добро утро. Ето ви, моля, шишенцето, бъдете така любезен, изпикайте се и ще ми дадете шест крони.“ Можете да си представите какъв ад настъпил след това: портиерът рипнал от леглото си по долни гащи, пипнал нахалника за шията и с такава сила го блъснал в гардероба, че го продънил. Като го измъкнал от гардероба, грабнал камшика и както си бил по долни гащи, го погнал надолу по улица Челаковски. А пък оня пищи, та се къса, все едно, че си настъпил някое куче по опашката. На булевард Хавличек господинът скача в трамвая в движение, а портиера го хваща един стражар. Опитал се да бие и него, но понеже бил по долни гащи и зарзаватът му се бил подал навън, взели, че заради нарушение на обществения морал го метнали в полицейската кола и го закарали в полицията. Но той и от колата продължавал да реве като ранен бик: „Простак с простак, ще му дам да разбере, намерил на кого да анализира урината!“ Задето упражнил насилие на публично място и обидил длъжностно лице, той лежал в затвора шест месеца, а после още и заради това, че след прочитане на присъдата си позволил да обиди императорския дом. Може би все още лежи в затвора. Та затова ви казвам, един си отмъщава, пък друг, колкото и да е невинен, опира пешкира.