	Взех бележника и револвера му, защото бях решила по-скоро да умра, отколкото да ме уловят, и като се натоварих още с кошницата и торбичката скъпоценности, поех на север. В този нощен час тресавището беше изпълнено с непрестанен шум, предизвикван от всевъзможни животни и насекоми, все опасни за живота. Ала вървях сред този хаос от звуци като с вързани очи и не виждах нищо. Хлъзгавата земя се огъваше под нозете ми и жвакаше противно, сякаш тъпчех жаби, от досега на плътната стена от листа, която ми беше единственият пътеводител, потръпвах сякаш от допир на змии, тъмнината затрудняваше като запушалка дишането ми, откровено казано, никога не съм изпитвала такъв ужасен страх, както през този нощен поход, и никога не съм чувствувала такава радост, както в момента, когато усетих, че пътеката започва да се изкачва, да става по-устойчива под краката ми и видях, макар и все още далеч пред мен, сребристата светлина на луната.