	Султанът не отговори нищо. Не се разправяше с жени. Заповяда да изведат сестра му и никога повече да не я пускат при него. Не попита за нея чак до смъртта си. Пред валиде ханъм се опита да се оправдае. Не беше желал смъртта на Ферхад паша. Беше заповядал само да го поставят под стража за непокорство и своеволие. Капуд-жиите го бяха убили в сбиване, станало по вина пак на самия Ферхад паша. Но все едно виновните вече са наказани. На майката на султана могат да покажат главите на убитите. Хафса мълчеше, хапеше тъмните си устни. Би предпочела да види други глави. Но не изказа на своя царствен син това спотаено желание. На сутринта отпътува за Стамбул, а пред нея полетя гончия с послание до Хасеки султанката — в него Сюлейман я канеше да го посети в самотното му студено жилище край Марица и да доведе със себе си децата, за които се бяха затъжили очите и сърцето му. Главният евнух получи заповед да уреди пътуването на султанката с подобаващата тържественост и с всички необходими удобства. Не беше казано трябва ли главният евнух лично да съпровожда Роксолана, или да остане в царския харем, който той не смееше да оставя без надзор нито денем, нито нощем, но в това време се завърна от султана валиде ханъм и като узна за прищявката на Сюлейман, сложи край на колебанията на главния страж на харема, като заяви, че главният евнух ще остане там, където е тя, майката на султана, докато е жива. След смъртта й могат да правят всичко, каквото си искат, а засега тя е пазителка на обичаите и ще изпълни своя дълг пред аллах докрай и твърдо, без да се поддава на никакви слабости и пагубни страсти, понеже пророкът ненапразно беше предупреждавал: „…онези, които следват своите страсти, искат да ви отклонят от истината“. На Хасеки й стига за път охраната от евнуси и опитният михмандар*, който току-що беше придружавал нея, майката на султана.