	С всяка изминала секунда спускането се оказваше много по-свирепо, отколкото Огъст беше очаквал. Погледнати от топлата вътрешност на самолета, планините караха наблюдателя да затаи дъх. Кафяви, бели, светлосини, върховете бавно се плъзгаха като керван огромни, тромави зверове. Но погледнати от поклащащия се парашут, същите тези планини се издигаха и издуваха като сърдити морски великани, плашещи със своите размери и скоростното си приближаване. Скалните формации практически удвояваха размерите си на няколко секунди. После дойде и оглушителният грохот. Планините ревнаха към нарушителите с ръмжащите си, мощни ветрове, които открадваха от небесните висини и запращаха във всички възможни посоки. Огъст не само чуваше всеки пристъп на вятъра, но и осезаемо го усещаше. Този вятър се надигаше от върховете на две хиляди фута по-долу и прогърмяваше покрай него. Вихрите подмятаха въжетата напред-назад, на север и изток, на юг и запад, и непрекъснато въртяха парашута му. Единственият начин да управлява курса си беше, като фиксира погледа си върху целта, независимо в коя посока беше завъртян. Надяваше се, че на по-ниските надморски равнища ветровете ще утихнат, а той и останалите от Ударния отряд ще успеят да насочат парашутите си за кацане. Надяваше се, че върховете ще ги предпазят от индийските войски поне докато се приземят и прегрупират.