	Когато се прибирах, си подскачах по целия път. Така леко ми беше. Поздравих се, че не съм се поддала на моментното си сутрешно настроение да не отида в залата. Щях да се пръсна от напрежение и яд в този ден. А то какво стана! Всичко мина много добре. Другарката Робева не си е помислила нищо лошо за мене, не ме е намразила. Напротив. Стори ми се, че ме обича. Това после, в следващите години, често ми се е струвало, въпреки че тя не говори за такива неща. За пръв път ме целуна след шампионата на уреди в Лондон, когато изиграх топката.