	Те се затичаха отново. Писъците на острилиите се чуваха отпред и отзад. Тунелът завърши в някакво тройно разклонение, където земята бе осеяна с всевъзможни метални части от някакво незнайно съоръжение. Тсата не се колеба и за миг и веднага се гмурна в единия от проходите, напълно безразличен към раната на лявата му ръка, която продължаваше да кърви. От тази посока не се чуваше толкова много шум, а самият тунел бе неравен и изглеждаше рядко използван. Факлите се срещаха все по-нарядко, ето защо Тсата сграбчи една и я понесе със себе си. Кайку гледаше да се движи на известно разстояние зад него заради експлозивите, които носеше.