	Там, където свършваха лагерът и гората, която сега беше есенно гола и прозирна от край до край, сякаш някой беше отворил врати към пустотата й, растеше самотна, красива офика, единствена от всички дървета с още неопадали ръждивокафеникави листа. Тя растеше на един насип над мочурлива ливада и протягаше нагоре, право към небето, към тъмното олово на вече почти зимната мрачина, плоско разширяващите се гроздове на твърдите си алени зрънца. Зимните птичета с перушина като ярките мразовити сутрини, червенушки и синигери, кацаха по офиката, кълвяха бавно, едно по едно едрите зърна и отметнали назад главици, изпънали шийки, едвам ги преглъщаха.