	Докато разговаряхме така, „Немороза“ постепенно престана да се клатушка толкова силно, забави ход и скоро след това котвата бавно се гмурна в морето. Кентиш веднага стана, подаде ми ръка и ме изведе на палубата. Оттам видях, че сме спрели на рейд между многобройни ниски и скалисти островчета, над които се рееше гъст облак морски птици. Точно пред нас се намираше едно по-голямо островче със зелени дървета и няколко ниски постройки, до които се стигаше по пристан в твърде разнебитено състояние, а малко по-навътре от нас, до брега беше закотвен по-малък кораб.