	Тома остави слушалката, заключи кабинета и се запъти по посока на трамвайната спирка. Настроението му беше отвратително: не стигаше конското евангелие, което му чете шефът по телефона, ами на всичкото отгоре трябваше да се мъкне на гробищата, а както беше зъл и раздразнен от конското, хич нямаше желание да симулира скръбни физиономии и поклони пред светлата памет на Герасим Иванов. И дори времето, което цяла седмица преди това се държеше все хубаво и слънчево, сега се беше намръщило съвсем по гробищарски: духаше остър студен вятър, при това духаше сякаш от всички посоки едновременно, и разкарваше насам-натам по небето рошавите сиви облаци, надвиснали ниско над града.