	Отново го завладяха старите чувства, първото вълнение, което бе изпитал като студент. Кога? Преди петнайсет, шестнайсет, двайсет години? Все едно кога. За него времето имаше съвсем различно измерение. То се разкриваше чрез тайните, заровени сред храмове, развалини, под скали, пръст и пясък. То се разрастваше, ставаше еластично, пораждаше чувство за приемственост между онова, което е било, и това, което е. И смъртта ставаше незначителна пред онова, което човек е оставил след себе си.