	Затворих очи и започнах да се движа в унисон с Клара. С лекота успявах да следвам знаците й за промяна на положението ми, но още трудно пазех равновесие. Знаех, че става така, понеже прекалено се стараех да изпълнявам движенията правилно. Беше като в оня случай, когато се опитах да вървя със затворени очи, но продължих да се спъвам, понеже отчаяно исках да успея. Но постепенно желанието ми да съм ненадмината се стопи и тялото ми стана по-гъвкаво и изкусно. Както продължавах движенията, почувствах се така освободена от напрежението, че не си усещах костите и ставите. Като вдигах ръце над главата си, струваше ми се, че мога да ги протегна чак до върха на дърветата. Когато свивах колене и премествах надолу центъра на тежестта си, през нозете ми надолу протичаше поток от енергия. Изпитах усещането, че пускам корени. От стъпалата на краката ми изникваха линии и проникваха дълбоко в земята, като ме караха да се чувствам невероятно устойчиво. Постепенно границите между тялото ми и околната среда се разтопиха. С всяко движение, което правех, тялото ми сякаш все повече се стапяше и сливаше с мрака, докато започна да се движи и диша от само себе си.