	Седмиците минаваха една след друга, а крепостта не падаше. Една шепа рицари устояваха на стотиците хиляди султанска войска. Мустафа паша постави срещу всеки камък вече не по един, а по двадесет войни, ала крепостта не се предаваше. Огромният флот на Сюлейман не можеше да проникне в Родоското пристанище, най-големите султански топове не можеха да разбият камъните на твърдината, вълните на атаките се разбиваха на кървави пръски, войската се задушаваше от мръсотията и нечистотиите, които се натрупваха край нея като цели планини, а от изгарящото слънце не спасяваше дори морският бриз. Донесената на един от корабите от Стамбул чума ежедневно прибираше още no-страшна жетва, отколкото кървавата смърт при стените на крепостта. Тежък гняв обзе Сюлейман, който виждаше, че намеренията му тук завършват така безславно, както бяха свършили и опитите на великия Завоевател.