	Триша се опита да си представи стотиците хора, които я търсеха, как се стичат към нея. Въображението й се разпалваше. Видя големи жълти автобуси, като тези, които караха децата на училище, с надпис „Специализирана група за издирване“, да спират в паркингите по протежение на цялата западна Пътеката на Апалачите. Вратите се отваряха и навън изскачаха мъже в кафяви униформи, някои водеха вързани на синджир кучета, други с радиостанции, закачени на коланите им, захранвани с батерии високоговорители; те щяха да бъдат първите, чиито усилени богоподобни гласове тя щеше да чуе: „Патриша Макфарлънд, къде си? Ако ме чуваш, тръгни в посока на гласа ми!“