	От няколко дни Хел и неговите приятели планинари виждаха, че условията предразполагат за появяването й. Като повечето баски, те подсъзнателно бяха в съзвучие с особеностите на времето, които можеха да се забележат по красноречивото баско небе. Първо _Ipharra_, северният вятър, беше изчистил небето от облаци и му бе придал зелено-синьо сияние, оцветявайки и замъглявайки далечните планини. _Ipharra_ си отива бързо, защото много скоро вятърът става източен и се превръща в студения _Iduzki-haizea_, „слънчевия вятър“, който се появява всяка сутрин и изчезва със залеза, довеждайки до парадокса на студените следобеди с топли вечери. Атмосферата е едновременно влажна и ясна, което придава изостреност на контурите, особено когато слънцето е ниско. Но влагата замъглява контурите на далечните планини, омекотявайки формите им, заличавайки границата между планина и небе. След което една сутрин човек поглежда навън и вижда, че въздухът е станал кристален, далечните планини са загубили неясните си контури и формите им рязко се очертават в яркото синьо на небето. Това е времето на _Hego-churia_, „белият югоизточен вятър“. През есента _Hego-churia_ понякога определя времето цели седмици и това е най-великият сезон за баските. Като по някаква справедливост на съдбата _Hego-churia_ е последвано от яростта на _Haize-hegoa_, изсушаващия до кости южен вятър, който реве около склоновете на планините, чупи жалузите в селата, откъсва керемиди от покривите, чупи слабите дръвчета, вдига заслепяващи вихрушки от прах по земята. Типично по баски, където не може без парадокси, опасният южен вятър е топъл като кадифе. Докато той вилнее из долините, звездите на небето продължават ярко да светят и изглеждат съвсем близки. Това е един капризен вятър, който изведнъж може да замре и тогава настава тишина като след пистолетен изстрел, след което се завръща с пълна сила, унищожавайки създаденото от човека, проверявайки и оформяйки нещата, сътворени от Бога, опъвайки нервите до крайност от постоянното свирене около ъглите и воя в комините. Тъй като _Haize-hegoa_ е капризен и опасен, прекрасен и безжалостен, късащ нервите и страстен, на баски той често се използва за синоним на „жена“. Изтощен, накрая южният вятър се обръща в западен, донасяйки дъжд и тежки облаци със сиви кореми и сребристи краища. Има — както винаги в баската земя — една стара пословица, която описва феномена: Hegoak, hegala urean du — „Южният вятър лети с едното крило във водата“. Дъждът на югозападния вятър пада тежко и право надолу и е добър за земята. Но той отново променя посоката си и донася _Haize-belza_, „черния вятър“, с неговия писък, носещ дъжда хоризонтално, правейки чадърите безполезни, дори опасни. След което в някоя вечер съвсем неочаквано небето светва, надземният вятър изчезва, въпреки че на голяма височина продължават да се носят пластове облаци.