	Тя взе наметката ми и ме отведе във всекидневната на апартамента, където ме очакваше истински шок: там стоеше баща ми, усмихнат, но сериозен, с вечната си лула в ръка. Изпитах моментен гняв към войската, задето ме бяха заблудили, но сетне осъзнах, че това не можеше да е баща ми — защото изглеждаше така, както го помнех от детството си.