	Полумракът изпълва стаята, сгъстявайки се постепенно. Джон равнодушно мисли колко бързо лети времето. Малко след това чува наблизо глас, който му е много познат, макар и да не е в състояние да си спомни на кого принадлежи. Не извръща глава, но вяло се ослушва. Гласът говори за маста: сто двадесет и четири бъчви с мас и всички да се поставят една в друга. Това е невъзможно, обидено се оплаква гласът. Те не влизат една в друга. Безполезно е да се опитаме да ги напъхаме. Виж: те отново се разсипват.