	Джондалар скърцаше със зъби, вкопчил ръце в спалната си кожа, докато слушаше, против волята си, шепота, тежкото дишане и ритмичните движения, идващи откъм Лисичето огнище. Зави се през глава, но не можа да заглуши стоновете на Айла. Захапа парче кожа, за да не издаде звук, но гласът му, дълбоко в гърлото, стенеше в отчаяние. Когато го чу, Вълчо заскимтя и се сгуши по-близо до него като ближеше солените сълзи, които мъжът се опитваше да задържи.