	Докато гледаше хипнотичното местене на сканиращия розов въглен, Кумико започна да разбира с какво точно разговаря Сали. В кабинета на баща й имаше подобни неща, четири броя, черни лакирани кубове, подредени върху ниска чамова полица. Над всеки куб висеше официален портрет. Портретите бяха черно-бели снимки на мъже в тъмни костюми и връзки, четирима много сериозни джентълмени, чиито ревери бяха декорирани с малки метални емблеми, подобни на тази, която носеше нейният баща. Въпреки че майка й й беше казала, че кубовете съдържат призраци, призраците на злите предшественици на баща й, Кумико ги смяташе за по-скоро интересни, отколкото плашещи. Ако те съдържат призраци, предполагаше тя, то тези призраци трябваше да са доста малки, тъй като самите кубове бяха с размерите едва на детска глава.