	Това, което Прокобника разкриваше в писмото си, бе съществуването на таен замисъл, който съборът прикривал. Някаква задкулисна цел, чиито последствия се усещали в Милано дори днес, шест десетилетия по-късно. Според него освен за политически дискусии тогава Козимо де Медичи използвал голяма част от времето си да води преговори с делегациите, дошли от Гърция и Константинопол, за да осигури закупуването на древни книги, оптически уреди и дори ръкописи на Платон и Аристотел, смятани за изгубени. Заръчал всички те, без изключение, да бъдат преведени и от тях научил смайващи неща. Така открил, че в Атина вярвали в безсмъртието на душата и знаели, че причината за всичко, което става на тази земя, е в небесата. Но трябва да е ясно: атиняните вярвали не в Бога, а във влиянието на небесните тела. Тоест според онези писания звездите влияели на материята с някаква „духовна топлина“, подобна на онази, която свързва тялото и душата у човешките същества. Аристотел бил научил това от хрониките на Златния век и Козимо бил запленен от неговите уроци.