	Логаин ги преведе през Шилийнската порта на Люгард. Широка сламена шапка засенчваше лицето на Сюан от късното следобедно слънце. Високите сиви стени на града бяха в лошо състояние — на две места каменният зид бе съборен и стената не беше по-висока от каменна ограда. Мин и Леане яздеха плътно до нея, и двете изморени от скоростта, която Логаин им налагаше от седмици, откакто напуснаха Корски извори. Той държеше да командва и не й беше нужно много, за да го убеди, че е водачът. Щом държеше той да казва кога да тръгнат заранта, кога и къде да спрат за нощувка, щом той държеше парите, дори да очакваше те да му сервират блюдата, както и да му готвят, на нея й беше все едно. Всъщност тя изпитваше жалост към него. Той си нямаше и представа какво беше замислила. „Голяма риба на куката, за да хванеш още по-голяма“ — помисли си тя мрачно.