	Проклетниците се оказаха там, току-що излезли от водата, излежаваха се на слънцето. Разбира се, магарето използуваше почивката и за похапване. Вярно на навиците си, то отскубваше по стръкче тревичка, отърсваше капките от тялото си и пропъждаше с опашка някоя мухичка. Дебеличкият и слабичкият лежаха с коремчета към земята. В устите им блестеше по една тревичка, сякаш подражаваха на магарето в пасането. Но преди да се приближи, Чими видя как слабичкият Димби се обърна по гръб и се загледа в небето. Без да ще, жабокът също погледна нагоре. Там както винаги нямаше нищо — няколко облачета и нищо повече. Тогава за какъв дявол това хлапе зяпа небето? Сякаш има кой знае какво, а всеки знае, че няма нищо. В най-добрия случай — облаци или пък някоя птичка. Това нервираше особено много жабока. Изобщо някои същества се нервират много, когато разберат, че други същества виждат важни неща там, където първите същества не ги виждат.