	Земята потрепери. Викът премина отвъд звука, превърна се в нещо напълно различно. Цялата земя беше прорязана от назъбени, зловещи пукнатини. От тях към небето се стрелнаха снопове виолетова светлина. Наситените синкави завеси светлина вибрираха, танцуваха и с все по-нарастваща бързина биваха засмуквани във вихрушката, в Калан. Тя преливаше от светлина в море от тъмнина. Беше единственото съществуващо нещо; всичко друго беше небитие, лишено дори от светлина. Зед не виждаше нищо друго освен Калан.