	Коконас, който още не беше успял да издъни вратата на Меркандон, макар да блъскаше с все сили, беше увлечен от това внезапно отстъпление. С гръб към стената, с извадена шпага, той започна не само да се защищава, но и да атакува с такива страшни викове, че гласът му се носеше над всички. Той се биеше така наляво, и надясно, удряше приятели и врагове и около него се образува празно пространство. Докато рапирата му пробиваше нечии гърди и топлата кръв пръскаше ръцете и лицето му, той, с разширени очи, с отворени ноздри, стиснал зъби, завладяваше изгубения терен и се приближаваше до обсадената къща. Дьо Муи след страшна битка по стълбите и във вестибюла излезе като истински герой от горящата къща. Сред цялата тая битка той не преставаше да вика: „Ела тук, Морвел! Морвел, къде си?“ — ругаейки го с най-обидни епитети. Най-сетне се появи на улицата, поддържайки с ръка любовницата си, полуоблечена и почти припаднала, стиснал кама между зъбите си. Шпагата му, проблясваща от бързото въртене, чертаеше бели и червени кръгове в зависимост от това дали луната посребряваше острието й, или някой факел осветяваше кръвта по нея. Морвел беше избягал. Ла Юриер, отблъснат от дьо Муи към Коконас, който не го позна и го посрещна с острието на шпагата си, молеше за милост на две страни. В този миг Меркандон го забеляза и позна по белия кръст, че е палач. Чу се изстрел, Ла Юриер нададе вик, разпери ръце, изпусна аркебузата си и след като се опита да се добере до стената, за да се опре на нещо, падна по лице на земята.