	Уил познаваше добре лицето й, беше го виждал гневно и щастливо, сияещо от надежда и помръкнало от мъка, и веднага разбра, че нещо не е наред. Тя прехапа устни, примигна, а погледът й бавно се местеше от един символ на друг, почти безцелно, вместо с познатата стремителност.