	Ян Биндер съблече палтото си, свали медния цилиндър и като си подсвиркваше тихичко, се захвана за работа. Вместо ексцентрика той постави колело на оста, на колелото сложи трансмисионен ремък, надяна другия му край на друга ос, която с единия си край трябваше да привежда в движение оркестриона, а с другия въртележката. След това смаза различните части, побутна едното колело и застанал в напречно раираната си моряшка фланелка, с ръце в джобовете, издул устни и готов да си заподсвирква, зачака замислен. Колелото се завъртя три пъти и спря; след това потрепера, поклати се и лека-полека се завъртя тихичко и сериозно. Оркестрионът гръмна с всичките си барабанчета и пищялки, въртележката се отърси като след сън, заскърца по ставите си и бавно се завъртя; сребърните ресни заискриха, белите коне с покривалата и червените си юзди като че ли потеглиха княжеските си екипажи, еленът с диво опулените си очи се понесе в кръг, вдигнал предните си крака за скок, лебеди с благородни шии влачеха в кръг подире си белички и небесносини лодки — въртележката, блестяща, тресяща се от музиката, развихряше в кръг райската си красота пред неподвижните очи на трите Грации, изрисувани върху оркестриона, захласнат от собствената си музика.