	Бяха предимно дребни мъже. Започнаха да пристигат в Невер, малка железопътна гара източно от Скороводино, с допълнително прикачени към редовните композиции на Транссибирската железница вагони. Посрещаха ги униформени офицери, които ги насочваха към чакащите автобуси. Те поемаха на югоизток, успоредно на железопътната линия, към един тунел, изкопан преди много години в хълмовете над малката река Уркан. До тунела имаше друг проход, който за случайния наблюдател изглеждаше като разклонение на линията, предназначено за депо на сервизната техника на железниците. Наистина беше нещо такова, но служебният тунел продължаваше доста навътре под хълма, а от него тръгваха множество други, всичките построени през тридесетте години от политически затворници, излежаващи присъдите си в ГУЛаг — империята от работници на Йосиф Сталин. В тези издълбани от човешка ръка пещери имаше триста танка Т-55, произведени в средата на 60-те, които никога не бяха експлоатирани, а просто бяха консервирани там за използване в случай на нападение от страна на Китай. Освен тях в подземните халета стояха двеста БТР-60 — осемколесни бронирани машини за транспортиране на пехотинци, както и останалата задължителна за съветска танкова дивизия подвижна техника. В казармите живееха четиристотин срочнослужещи, които подобно на множество предишни набори изкарваха военната си служба, като поддържаха и обслужваха автобронетанковата техника. Основните им задължения бяха периодично да припалват дизеловите двигатели и да почистват металните повърхности, които бързо корозираха вследствие на процеждащата се през каменния таван вода. Това място бе обозначено на секретните карти като депо „Невер“ — едно от няколкото подобни скривалища за техника, разположени в близост до железопътната магистрала от Москва до Владивосток. Умело прикрито, макар и част от него да се виждаше, то бе един от козовете, който генерал-полковник Бондаренко криеше в ръкава си.