	Помъчих се за момент да задържа четирите действия координирани и стабилни и изведнъж едно тъмно петно се оформи в средата на каньона. Веднага забелязах, че не го виждам по начина, по който обикновено виждам. Тъмното петно беше по-скоро впечатление, нещо като зрителна измама. В момента, в който контролът ми отслабваше, то изчезваше. То беше в моето поле на възприятие само ако държах четирите действия под контрол. Тогава си спомних, че дон Хуан ме бе въвличал безброй пъти в подобна дейност. Той закачаше парченце плат на нисък клон на някой храст, който стратегически биваше разположен така, чеда е на една линия с определено геоложко образувание от планините в далечината, като например воден каньон или склон. Като ме караше да седя на около 15 метра от парцалчето и да се взирам през ниските клони на храста, на който то висеше, дон Хуан създаваше особен перцептуален ефект у мен. Парцалчето, което винаги биваше един нюанс по-тъмно от геоложкото образуване, в което се взирах, отначало изглеждаше като част от това образувание. Идеята беше да оставя възприятието си да играе на воля без да го анализирам. Аз се провалях всеки път, защото бях абсолютно неспособен да се въздържам от преценка и разумът ми винаги се впускаше в разни логични размишления за техниката на моето илюзорно възприятие.