	И така новината бе понесена нагоре по стълби и през коридори към малките покои от гол камък. Тук-там някой дървен сандък бе поставен с гръб към каменна стена. В една от стаите — не най-голямата — имаше бюро с писмени принадлежности, запрашени и отдавна неползвани. Нямаше дори истински килим: една рогозка лежеше до леглото. Везирката дремеше, когато дойдоха. Отне им известно време да я разсънят напълно. Но те бяха се научили на търпение и тя, щом разбра за какво стана дума, седна на ръба на леглото в своята широка нощница и помълча известно време. „Каква ирония,“ каза най-накрая. „Че Орелът умира сред коралите на Дракона…!“ Поклати глава. „Е, няма що, да се готвим за път. Нали имаме един цял ден преди кортежът да мине южно по Кралския път? Подгответе ми покрита карета. Окачете я с черно и виолетово — каквото имаме на разположение за погребения. Не поръчвайте нищо специално. Ще тръгнем така. Ще се присъединим към кортежа да правим компания на моя починал колега до Колхари, а после и до погребението в Гарт.“