	— Кривомазов! При началника на полета! — викна в ухото ми някой от нашите. Чак като се облякох, аз се събудих окончателно. Леглото на Митек бе празно и неоправено; останалите момчета по фланелки седяха на местата си. Усещах във въздуха някакво напрежение; те смутено се озъртаха, и дори Иван не ръсеше своите обичайни утринни шеги, глупави, но много смешни. Разбрах, че се е случило нещо, и през целия път нагоре, до третия надземен етаж, където беше кабинетът на началника на полета, се опитвах да разбера какво именно. Докато вървях по коридора и примижавах срещу процеждащото се през пердетата слънце, което отдавна не бях виждал, аз забелязах отражението си в огромното прашно огледало на един от завоите, поразих се от мъртвата бледост на лицето си и разбрах, че всъщност подвигът ми отдавна вече е започнал.