	Вятърът въздъхна през дърветата и навя по лицата им тънка снежна пелена. Студът бе толкова хапещ, че Сам се почувства гол. Огледа се за факли, но факли нямаше. Всички ги бяха подминали. Беше останала само факлата на Грен — пламъците й се издигаха като бледооранжева коприна. През тях се провиждаше мракът.