	Дни наред се беше изливал потокът бежанци от града в навечерието на обсадата, но някои го бяха напуснали твърде късно. По средата на пътя за Тар Валон, точно в края на Долен Кемлин, бяха спрели няколко покрити с платнища фургона, обкръжени от петдесетина войници под синьо-бяло знаме, на което като че ли се виждаше бягаща мечка или някаква порода едро псе, щом вятърът го развееше. Отчаяните хорица се бяха струпали от едната страна, загърнали се боязливо в грубите си наметала, мъжете свели глави, децата — стиснали полите на жените. Някои от конниците бяха слезли, за да разровят из фургоните; снегът наоколо вече се бе покрил със сандъци, кутии и дори вързопи с дрехи. Сигурно търсеха пари или пиене, макар че всяка по-ценна вещ също щеше да се озове в нечии дисаги. Скоро някой щеше да разпрегне фургоните или може би просто щяха да ги откарат. Фургоните и конете винаги са от полза за една армия, а странните правила на тази толкова странна андорска гражданска война явно не предлагаха кой знае каква защита за хората, озовали се на погрешната страна в неподходящ момент. Но градските порти се разтваряха бавно и скоро зевът стана достатъчно широк, за да се излеят в галоп през високата арка облечените в червени палта пиконосци; светлината на слънцето заблестя по върхове на пики, по брони и шлемове, а пътят между дългите пусти пазарища заехтя от тътена на копитата. Излизаха гвардейците на Кралицата. При това съвсем достатъчно. Башийр измести далекогледа си към фургоните.