	Хейт пак се загледа към Алая. Мина му през ум, че тя някак не си е на мястото тук, сред града. Истинската й стихия бяха пустините, необятните простори, недокоснати от човешки нозе. Докато следеше приближаването й, той си припомни нещо странно: Алая изглеждаше замислена само когато се усмихваше. Зрителна измама, реши Хейт и си я припомни като в камео*, както се бе появила на приема в чест на пратеника от Сдружението — високомерна на фона на музиката и откъслечните разговори сред екстравагантни рокли и униформи. Алая бе облечена в бяло — ярка, ослепителна премяна на целомъдрието. В онзи миг той я гледаше от един висок прозорец как пресича закритата градина със задължителното езеро, пеещите фонтани, високите степни треви и бялата обзорна беседка.