	— Ще ви кажа какво имам предвид. Все още се смятате за млад човек, малко след юношеството, който си представя, че прави нещата така, както ги е мислил само секунди преди това, и в много отношения сте прав, владеете мускулите си, волята ви е налице, все още сте господар на тялото си. Но внезапно, така, както е силна волята ви и както е силно тялото ви, умът бавно и коварно започва да отхвърля необходимостта да вземе незабавно решение — и умствено, и физическо. С една дума — вече не ви пука толкова. Как смятате — проклятия или поздравления заслужаваме, че сме останали живи досега?