	Хладина облъхна челото му. Принцът вдигна очи. Беше вечер — слънцето бе залязло, хоризонтът на запад — мъждивочервен. „Взор“ бавно се движеше с лекия източен бриз, заобикаляйки стръмните гористи брегове на Обхол. Арен отиде на кърмата и се погрижи за спътника си — приготви му един сламеник под сенника и му даде да пие. Извърши всичко това набързо, избягвайки с поглед превръзката, която трябваше да се смени, защото раната не бе престанала да кърви. Отмалял, Ястреба не проронваше дума. Даже докато пиеше жадно, очите му се затваряха и той отново потъна в сън, за който беше повече жаден. Жрецът лежеше мълчаливо и щом бризът утихна в мрака, никой не го замени с магически вятър и лодката отново се залюля безгрижно върху гладката, въздишаща вода. Но сега планините, които се възправяха отдясно, бяха черни на фона на великолепното звездно небе и Арен дълго ги съзерцава. Техните очертания му се струваха познати, сякаш ги бе виждал по-рано, сякаш ги бе познавал през целия си живот.