	Изчаках почти да се стъмни и приближих до къщата на Ага Хан. За миг се зарадвах, че онзи мил приятел на човека — кучето, вече отдавна го няма. Зарадвах се и че по обясними причини всякакви охранителни системи, лазерни датчици, инфрачервени прожектори и сирени също не съществуват. Ако някой пазеше къщата на Ага Хан, това бяха само хора, а с тях бях научен да се справям. Прехвърлих се тихо през оградата и се сгуших до някакви камънаци. Беше вече почти тъмно. Забелязах силуета на кривата ябълка. Хора не се виждаха. Изкушавах се да вляза веднага в къщата, но реших да изчакам. Постоях така десетина минути и после бавно се придвижих към северната страна и френския прозорец, от който само преди ден бях наблюдавал София. Ага Хан имаше някакъв генератор на ток, работещ кой знае с какво. Зад някои прозорци трепкаше жълта хилава светлина. Големият хол зад френския прозорец обаче беше тъмен. Изкатерих се с лекота до него и предпазливо надникнах вътре. Нищо не виждах в тъмнината. Реших, че по-светло няма да стане, освен ако някой от охраната не ме усети и не ме светне с невронна пушка по главата и тихо влязох през открехнатата врата вътре.