	Сеньор Риксио се приближи с важна и достолепна осанка, поклони се с истинска испанска „грандеса“* и ме помоли за разрешение да седне при нас. Нямаше я вече неподправената сърдечна любезност, с която ме беше посрещнал. Лицето му беше придобило сериозно и тържествено изражение.