	Вече в стаята, постояха малко прави, нямаше нужда от думи за това, което всеки от тях виждаше и изпитваше. После се приближиха един до друг, докосвайки се и прегръщайки се взаимно, изолирани за момент от недружелюбния свят, който отказваше да им даде покой, и ги караше да балансират върху опънато въже над черна бездна; и за двамата краят щеше да настъпи дори ако паднеше само единият.