	И повече нищо. Никакъв звук. Безответен телефон. Безкрайно чакане. Краката ми омекват. Няма все пак да се наместя в голямото, облечено с черна кожа кресло на мистър Бароу — сядам върху бюрото, което в известен смисъл е израз на много по-голямо неуважение, ще си дам сметка по-късно. В момента главата ми е празна, слепите ми очи туптят и забелязвам, че и моята ръка, хванала слушалката, се поти.