	— Силен удар беше — каза дон Хенаро след миг колебание. Сякаш подреждаше мислите си. — Никога не си бях представял, че ще стане така — продължи той. — Беше нещо, нещо, нещо… като нищо, което мога да ти кажа. След като го сграбчих, почнахме да се въртим като пумпал. Съюзникът ме завъртя, но аз не го пусках. Полетяхме във въздуха тъй шеметно, че нищо не можех да виждам. Всичко беше в мъгла. Въртенето не преставаше. Изведнъж усетих, че отново стоя на земята. Огледах се. Съюзникът не ме беше убил. Бях цял. Бях си аз! Тогава разбрах, че съм победил. Най-накрая се бях сдобил със съюзник. Заподскачах от радост. Приказно усещане! Приказно! Огледах се да видя къде са намирам. Мястото ми беше непознато. Помислих, че съюзникът навярно ме беше пренесъл по въздуха и ме бе пуснал някъде много далеч оттам, където бяхме започнали да се въртим. Поогледах се. Реших, че домът ми сигурно е на изток, и се упътих в тази посока. Беше още рано. Срещата със съюзника не бе продължила много. Скоро намерих пътека и съгледах група мъже и жени, които идваха към мен. Бяха индианци. Помислих, че са мацатеки. Заобиколиха ме и ме попитаха накъде отивам. „Отивам у дом в Икстлан“ — им казах. „Да не си се загубил?“ — попита ме някой. „Загубих се“ — казах аз. — „Защо?“ — „Защото Икстлан не е нататък. Икстлан е в обратната посока. Ние отиваме там“ — каза друг. „Ела с нас! — викнаха всички в глас. — Имаме храна!“