	Опря се с ръка на ръба на масата и падна на колене, втренчен в дъното на нефа, където над олтара бе издигнато разпятие. Сърцето му бе обзето от покой, какъвто не познаваше, откак Амата дойде в колибата му. Цялото напрежение и болка от изминалите трийсет и четири месеца най-сетне се отмиваха от тялото му, за да отстъпят място на спокойствие и възторг.