	_„И да ми гаснат светлината и да ме пратят към края на пътеката_ — помисли си Пети, — _вече съм видяла всичко възможно, тъй си е.“_ Тя предположи, че би трябвало да слезе от стола — стрелбата щеше да започне всеки момент и сигурно щеше да се гърми доста, — но понякога човек просто трябва да приема съдбата.