	И потрепера, защото знаеше, че вижда пророчеството, което бе видял и брат й. Ненадейни сълзи парнаха очите й. Тя рязко тръсна глава. Никакви сълзи! Само прахосваха влагата и, още по-лошо, разсейваха я от пронизителния поток на видението. Пол трябваше да бъде спрян! Веднъж, само веднъж бе прехвърлила мост над Времето, за да прати гласа си там, откъдето щеше да мине той. Но този път натискът и изменчивостта щяха да й попречат. Паяжината на Времето вече пронизваше брат й, както слънчевите лъчи пронизват леща. Той бе застанал във фокуса и го знаеше. Бе събрал върху себе си всички линии и нямаше да им позволи да избягат или да се изменят.