	_Да, моменти_, прекъсна го монахът. _Когато бяхме дълбоко в междузвездното пространство, нямаше забавления, когато се бяхме изтощили от дребнавостта си, когато си бяхме досадили до смърт. Тогава се сближихме просто от умора и това бяха единствените моменти, когато се приближихме до добре настроения общ разум, който тези там на Земята бяха очаквали, че ще постигнем в крайна сметка. Бих искал да видя изражението на лицата на всички ония тежкарски невролози и плиткомозъчни психолози, които изработиха сценария за нас, ако само можеха да узнаят какво се е получило на практика от всичките им изчисления. Естествено те всички сега са мъртви…_