	Простете, че прекъснах, но дори споменът за френка ми струва много. Никога, докато Сюлейман бе живял с нас, аз не изпитвах към него чувството, което ме владееше след смъртта му. Беше преклонение и обвързаност едновременно; последните дни на Френка сложиха печат върху много мои години. От тия дни нататък аз — поетът, епикуреецът, който виждаше в земната наслада едничка цел на битието, чийто единствен страх бе смъртта — задълго се сродих с нея. За мен тя се превърна в лек, почти желан преход към злачните ливади на безсмъртието, където щях да срещна Сюлейман.