	Но Хари вече се беше качил на следващия етаж. Луна беше украсила тавана на своята стая с пет красиви картини на лица: Хари, Рон, Хърмаяни, Джини и Невил. Те не се движеха като портретите в „Хогуортс“, но определено в тях имаше същата магия. На Хари му се струваше, че те дишат. Тънки златни нишки се виеха около картините, свързвайки ги една с друга, но след като ги изучава повече от минута, Хари осъзна, че нишките всъщност поватаряха хиляди пъти едно нещо, написано със златно мастило: приятели… приятели… приятели… Хари изпита огромен изблик на привързаност към Луна. Той се огледа в стаята. Край леглото имаше огромна снимка на малката Луна и на жена, която приличаше много на нея. Те бяха прегърнати. На тази снимка, Луна беше по-добре облечена, отколкото Хари някога я беше виждал. Снимката беше прашна. Това се стори малко странно на Хари. Той се заоглежда наоколо. Нещо не беше наред. Бледосиният килим също беше пълен с прах. Нямаше никакви дрехи в гардероба, чиито врати стояха открехнати. Леглото имаше студен, неприветлив вид, сякаш никой не беше спал в него от седмици. На най-близкия прозорец, на фона на кървавочервеното небе, се очертаваше една паяжина.