	— Първо ме поздрави. После изговори „Нис Затцел“. — Чу Уематол да изпъшква. Изглежда започваше да вярва, че леблабият наистина е откачил. — Нис Затцел. Не знаех какво би трябвало да означава това. И тогава се досетих, че той говори на тоански език от онова време. Казваше ми „Аз съм Зейзел“, по начина, по който би го казал в неговото време. За щастие езикът не се е изменил много оттогава досега. Можех да разбера почти всяка дума, която ми каза. А малкото, които не знаех, разбрах от контекста. И още нещо: думите му достигаха до мен малко изкривени и приглушени, за което мисля, че е виновна мъглата. Всъщност, както появата на духовете, така и тяхната реч, могат да се оприличат на минаването им през леко дефектна врата.