	Ани толкова се гордееше с малката си къща, че продължи да се изчервява, докато ни я показваше. Беше анахронизъм: прекрасен, варосан в бяло дом — навярно навремето е бил селска къща — разположен на нима и петстотин метра от Джърмънтаун Авеню в тясна уличка, наречена „Куин Лейн“. Имаше дървена ограда, твърде олющена и издраскана отпред, въпреки очевидните опити да бъде поддържана в изрядно състояние. Дворчето беше като пощенска марка, по-малко и от онова в чарлстънската ми резиденция. Предната веранда беше миниатюрна, горе имаше две капандури, които минаваха за втори етаж, а отпред се издигаше едно-единствено оголяло прасковено дърво, което изглеждаше така, все едно никога повече няма да се разлисти. Самата къща бе завряна между химическо чистене, което рекламираше умрели мухи на витрината си, и триетажно блокче с вид на изоставено преди десетилетия, ако не броим черните лица, надничащи от прозорците. От другата страна на улицата се намираха разни дребни магазинчета, сгърбени тухлени постройки, превърнати в семейни къщи, и на половин пресечка южно започваха полусрутени бордеи.