	— Достатъчно ще е — заяви уверено Килти. — Не мога да бъда изправен пред съда, докато не бъдат разрешени конституционните трудности. Става дума за месеци, Роджър. Вероятно чак до лятото, а може би чак до конгреса. Не можеш да си го позволиш. Предполагам, че най-лошият сценарий за теб е следният: Юридическата комисия изпраща акта за повдигане на обвинение до парламента, обаче той не го приема, или пък го приема на косъм и сетне процесът в Сената свършва така, че заседателите не могат да постигнат съгласие. Имаш ли представа колко услуги съм правил на членове на парламента и Сената? — Килти поклати глава. — За теб не си струва политическият риск, а и отвлича вниманието ти и това на Конгреса от държавните дела. Нуждаеш се от всичкото време, с което разполагаш. По дяволите, дори от повече. — Той стана и се запъти към вратата вдясно от президента: онази, която така идеално се сливаше с извитите стени с цвят на слонова кост и със златния корниз. Последните си думи каза, без да се обръща: — Така или иначе вече зависи от теб.