	Младежът, казва моралистът Джонсън, забравя пръчката, която е яхнал като конче, а зрелият мъж — първата си любов, затова мъката на Мордонт Мъртън, когато го отстраниха така от веселите танци, може да се стори дреболия на много от читателите, които впрочем биха сметнали възмущението си за напълно основателно, ако ги лишат от обичайното им място в друго някакво сборище. Тук обаче не липсваха развлечения за хора, на които танците не подхождаха или нямаха щастието да си намерят партньори по вкуса. Холкро, който сега се чувствуваше напълно в стихията си, бе насъбрал около себе си публика, на която декламираше своята поезия с целия плам на самия славен Джон, и получаваше в отплата аплодисменти, раздавани обикновено на поети, които сами рецитират стиховете си — поне докато отзивите за тях могат да стигат до ушите на автора. Поезията на Холкро наистина би заинтересувала не само любител на старото, но и почитател на музите, защото някои от произведенията му бяха превод или подражание на скалдските саги, които рибарите на тези острови пееха доскоро, тъй че когато поемите на Грей* стигнали до Оркнейските острови, старите хора веднага познали в одата „Съдбоносните сестри“ руническите стихове, които под заглавие „Магьосниците“ слушали с възхищение или страх още в детинство, а рибарите от Северен Роналдшо и други далечни острови пеят и до днес, когато ги помолят да изпълнят някоя норвежка песен.