	В осем и половина почуках на вратата на Елинор Уиш. Отвори ми салвадорката, която живееше там и се грижеше за дъщеря ми. Марисол имаше мило, но изхабено лице. Беше петдесетинагодишна, но изглеждаше много по-стара. Историята на нейното оцеляване беше опустошителна и винаги, когато се замислех за нея, се чувствах късметлия. Марисол се бе отнесла добре с мен още отначало, когато неочаквано се бях появил в тази къща и бях открил, че имам дъщеря. Никога не ме беше смятала за заплаха и винаги се държеше сърдечно и почтително към двойното ми положение на баща и външен човек. Сега се отдръпна и ме пусна да вляза.