	Ермантие се прозина шумно, тежко се отпусна на леглото, пружините трептяха дълго… Ако някой слушаше… защото всичко беше възможно… Щеше да бъде успокоен. В никакъв случай не биваше да заспива. Сключил ръце под тила си, Ермантие се отпусна. Да можеше да не мисли за нищо, не искаше повече да страда. Нощта се спускаше над него. Свежият полъх върху челото му подсказа, че се стъмва и че избавлението е близко. В полунощ всички щяха да са си легнали. И те сигурно бяха останали без сили. Щеше ли да има луна? Вероятно не. Опита се да се върне назад в дните, обърка се и се отказа. Спомняше си само, че имаше пълнолуние, когато пристигнаха. Значи нощта щеше да бъде тъмна… Една камбана отекна в далечината… селската камбана, която беше била за Максим. Ермантие се обърна настрани, сбра колене към гърдите си. Болката беше все тъй прясна, все тъй остра. Сега вече имаше време да огледа спомените си. Не можеше да има никакво съмнение: Максим е знаел всичко, което се подготвя. Доказателство беше възклицанието му оная сутрин, когато се беше почувствувал гузен за чека: „Аз — крадец! Само ако знаеше онова, което аз зная…“ Ясно, било му е на устата да признае всичко. Максим — съучастник! Максим — платен, за да играе в тази гнусна комедия! „Значи съм бил тиран? Значи съм им пречел да живеят…“