	Почти в същия миг, като потвърждение на думите ми, ето че откъм завоя се зададе колона от камиони и военни коли. Това ни окуражи: бяха съюзнически, значи приятелски, и в случай на беда бихме могли да прибегнем до тях, както бяхме направили във Фонди. Дръпнах се с Розета встрани от шосето и изгледах колоната, докато се изниже пред нас. На чело, в открита кола, подобна на тази, с която бяхме дошли, седяха трима офицери със знаме. То бе трицветно знаме: синьо, бяло и червено — французкото, а както по-късно научих, и офицерите били френски офицери, с шапки във формата на кръгла тенджера, с твърда козирка над очите. Зад тази кола следваха много еднакви камиони, пълни с войници, но не такива, каквито бяхме виждали дотогава, а мъже с тъмни кожи и лица като на турци, доколкото можеше да се съди и по червените им пояси, с които бяха препасани, и белите чаршафи, върху които носеха тъмни пелерини. Впоследствие научих и техния произход: били от Мароко, мароканци, и както ми се струва, тази страна е много далеч, намира се в Африка и ако не бе войната, тези мароканци никога нямаше да дойдат в Италия. Колоната не бе много дълга, изниза се за няколко минути, навлизайки навътре в селото, и завърши с една кола, подобна първата, след което пътят отново опустя.