	Ала в този момент младият Светослав беше притиснат до едно дърво от врага си — физически много по-развит от него. И въпреки това, българинът се държеше, защото знаеше, че не може да отстъпва повече. Лицето му беше плувнало в пот, ръцете му вече трепереха от големите усилия. И така, той все още се държеше, не се предаваше. „Българинът никога няма да се предаде жив в ръцете на врага“ — си казваше на ум Светослав. — „По-скоро би умрял, но не да извърши такава глупост!“