	На обяд Барболин ни отведе в малка столова, която донякъде приличаше на стаята с ваните, само че вместо тях имаше еднакви пластмасови маси и шубер. Сервирано беше само на една от масите. Докато се хранехме, почти не разговаряхме. Когато свърших със супата и започнах кашата, изведнъж забелязах, че Володин е отместил чинията си и ме гледа втренчено. Отначало се опитах да не му обръщам внимание, но после не издържах, вдигнах очи и предизвикателно се вторачих в него. Той ми се усмихна миролюбиво — в смисъл, че погледът му не значи нищо лошо — и каза: