	_Може би някога, след като _Първоначалието_ се е оттеглило, а гласът на Ган все още е отеквал в измеренията на Макровселената, Лъчите са били гладки и лъскави, но тези дни безвъзвратно са отминали. Сега Пътят на Мечока и Костенурката е неравен и разсипан, осеян с дупки, кратери, могили и пукнатини — множество места, където да вкопчиш пръстите си и да се хванеш. Понякога _го дърпаш_, а друг път го _прояждаш_ като капка киселина, която може да мисли. _Всички_ тези усещания са неизмеримо приятни. И секси._