	Прибирам се утре. Премислях идеята да остана още малко — е, завинаги, всъщност, — но не мога. Трябва да се изправя лице в лице с нещата. Да си извадя главата от пясъка. Да поема оттоворност. Всичките онези гадости за пораснали хора. Един господ знае какво ще намеря, като се прибера. Даже не посмях да се обадя на никого за последни вести. И, както казах, именно това се опитвам да забравя през последните два дни. Но сега, когато до отпътуването ми остават по-малко от двайсет и четири часа, стомахът ми загрява за сериозно танцово представление.