	Не беше нужно да се издигат много високо. Това, което от улицата изглеждаше като димна завеса, от въздуха бе само стълбове от черен и сив пушек. Поне половината коли горяха. Калахан можеше да влезе и по-навътре с някоя от пожарните, но пътят бе преграден от горящи коли и отломки. Хеликоптерът направи само един кръг, като подскачаше из горещия и задимен въздух. На земята се виждаха парчета разтопен асфалт, някои от които все още нажежени до червено. Единственото място, което не пушеше, бе южният край на стадиона. Той обаче блестеше странно и Калахан така и не разбра защо. Всъщност гледката представляваше огромен кратер с трудни за определяне размери, тъй като го виждаха само от време на време. След дълго взиране обаче успяха да установят, че четири или може би пет сектора от стадиона все още не са разрушени. „Там трябва да има хора“ — помисли си Калахан.