	— О, Боже — рече той на глас, като погледна напред. Беше молитва, а не клетва. Далеч под бавно кипящия безкраен хоризонт чудовищни облаци надигаха драконовите си глави. На черния фон на космоса седефените им глави изглеждаха като материя, появила се от нищото, за да се хвърли към хипермасата. Скоро драконовите шии се възвисиха над края на света, заобиколени от многоцветни сърмени конци, които се повдигаха и спадаха с нереална наглед скорост. А сетне се появиха и телата на драконите — облаци, пулсиращи със синьо-бели светкавици, надвиснали над червените черва на ада.