	В плен на крайна възбуда, блед и треперящ, Тремал-Наик се наведе над девойката и развърза златната броня, чиито диаманти пръскаха ярка светлина. Това красиво създание беше студено като мрамор и бяло като алабастър. Очите й бяха затворени и заобиколени от сини кръгове, чертите й напрегнати, а полуотворените й устни разкриваха снежнобелите й зъби. Човек би казал, че е мъртва. Тремал-Наик нежно оправи дългите й черни коси, паднали по високото й чело, и няколко мига съзерцава тази красота. После докосна челото й и при този допир девойката въздъхна.