	Тръгнаха мълчаливо под изгряващите звезди. Небето беше осеяно с тях кота морава с нападал цвят. Риведа бе поставил леко ръка на рамото й, но колкото и леко да бе докосването му, Деорис го чувстваше с цялото си тяло и смущението й попречи да пророни и дума, докато не наближиха сивата грамада на светилището — мрачна и сляла, без прозорци по нея.