	Прочетох текста десет пъти, доближавах телеграмата до очите си и я въртях от всички страни. Подадена беше в Рим в 10,40, значи преди повече от час. А може би това е най-обикновена грешка? Ранди може да се е преместил в „Хилтън“, нали остана в хотелчето до Испанските стълби, понеже не намери нищо друго, а сега се е преместил и ми съобщава за това. Получил е известието от мен и ми телеграфира, след като е научил, че полетите се отлагат и затова не съм пристигнал. Но как пък с името е станала точно такава грешка? Седнах на пода до стената и започнах да разсъждавам дали все пак това не е сън. Над главата ми светеше апликът. Каквото и да погледнех, то се променяше. Завесите на прозореца, телевизорът, подгънатият ъгъл на килима, сенките — всичко се превръщаше в предвестие на нещо непонятно. А в същото време всичко наоколо зависеше от мен. Съществуваше само благодарение на моята воля. Реших да изключа гардероба. Блясъкът на политурата помръкна, очертанията на вратите потъмняха и на стената се отвори разкривена тъмна пукнатина, пълна с нещо хлъзгаво и пълзящо. Помъчих се да върна гардероба, но напразно. Стаята чезнеше в полумрака, можех да спася само онова, което оставаше на светло. Посегнах към телефона. Слушалката, присмехулно извита, се изплъзваше от ръката ми, телефонът се превърна на сив камък с грапава повърхност и дупка вместо шайба. Пръстите ми потънаха вътре, напипах нещо студено. На масата имаше химикалка. Напрегнах всички сили и напреки на телеграмата надрасках с едри букви: