	Вън, в застлания с камъни двор, вятърът духаше в правилната посока и нощният въздух беше свеж. Лампите премигваха и полицаите патрулираха наоколо претърсвайки безспирно. Никола напъха ръце в джобовете си и закрачи към края на двора, откъдето се виждаше реката. Октав беше казал, „Резиденцията… резиденцията на реката. Беше там…“ Беше и си отиде, помисли Никола. Дали това е искал да каже? Октав е знаел за тази къща. Съдейки по състоянието на телата, навярно са били убити онази същата вечер. Дали са щели да научат за това място навреме, та да спасят обитателите, ако животът на спиритистът беше продължил още един дъх, още един удар на сърцето? Не беше сигурен защо тази мисъл така го огорчава; случилото се тук не беше негова работа.