	— Къщата е великолепна — каза лорд Воркосиган на Екатерин между хапките, — но нощем наистина става много тихо. Самотно. Не е строена за сам човек. Редно е пак да се напълни с живот, както в златните дни на баща ми. — Думите му прозвучаха почти неутешимо.