	С приближаването му към домашното огнище, епизодът губеше очертанията си. Знаеше, че в ежедневието, предметите, които винаги стояха на обичайните си места, можеха да бъдат изметени от остатъците на дадена халюцинация. А ако случилото се не бе халюцинация? Макар че тя беше единственото възможно обяснение. Спокойствието да знае, какво го очаква по-нататък сякаш го покриваше мека наметка. С учудваща прецизност си спомняше всеки детайл от истинския инвентар на дома си, което му вдъхваше кураж и особен вид психична мощ. Градината, кучето, скарата, която използваше за пържоли, портокаловото дърво и касата за оръжие. Всички тези предмети го връщаха към реалността. Затова беше сигурен, че случилото се с него е било или някакъв кошмар, или нежелателен ефект от някакъв инцидент, за който не можеше да намери отговор. Помисли си да Лусия, която може би раздразнена от закъснението му отново претопляше яденето, за Мартита, която сигурно вече кокореше очи, за да се съпротивлява на съня и за Гонсало, който бе неспокоен, но винаги дисциплиниран и послушен на заповедите на родителите си. Той никога не излизаше с приятели, без да го поздрави и да размени някоя дума с него. „Добре въоръжените неща са направени, за да имат трайност“ — каза той на себе си.