	Мензис не беше голям разузнавач в пълния смисъл на думата. Неговият интелектуален багаж не беше внушителен, а познанията му за света, и възгледите му бяха типични за възпитаник на висшите класи на английското общество. Представите му за моята сфера на дейност като контраразузнавач бяха наивни: барове, залепени бради, блондинки. Привлекателна беше именно тази негова неувяхваща момчешка жилка, която беше запазил въпреки ужасната отговорност, стоварила на раменете му световната война, и въпреки постоянния страх от извикване при Чърчил, когато той се намираше в някои от капризните си среднощни настроения. Истинската му сила се състоеше в способността му тънко да чувствува насоката в политиката на Белия дом и да намира своя пътека в лабиринта от коридори на властта. Офицерите, които го познаваха по-добре от мене, често говореха за неговата почти женска интуиция. С това съвсем не искам да кажа, че той беше непълноценен мъж. Способностите на шефа станаха широко известни в СИС, когато той успя да отбие решителната атака, предприета от началниците на разузнавателните служби към трите вида въоръжени сили, които бяха негови колеги в обединения разузнавателен комитет. Техните претенции се свеждаха до това, че секретната информация, получавана от СИС, била недостатъчна и трябвало да се предприеме нещо. Несъмнено в техните обвинения имаше и доза истина. Никога не е имало разузнавателна служба, която да не се нуждае от усъвършенствуване. Но шефът знаеше, че е безсмислено да се оспорват тези обвинения точка по точка. Слабото му място беше, че бе прекалено предпазлив. Доста старши офицери искаха да заемат мястото му, между които, както се говореше, адмирал Годфри — невъздържан морски вълк с червено лице, някогашен началник на Разузнавателното управление на Военноморските сили.