	— Убий ме, да те изгори дано — изръмжа Нинив. Колкото можа. Както беше сгъната, трябваше с мъка да измъква всяка дума от гръкляна си. Не посмя да погледне към Биргит — не че можеше изобщо да извие достатъчно главата си за това, — но докато въртеше очи, стегната между яростта и страха, успя за кратко да я зърне. Почувства стомаха си празен и изпънат като овча кожа, просната да съхне. Биргит лежеше отпусната на земята, сребърните стрели бяха пръснати около колчана на кръста й, а сребърният й лък бе отхвърчал на разкрач от непомръдващата й ръка. — Късмет, казваш? Ако не беше успяла да ме издебнеш, така щях да те нашаря от бой, че да завиеш. Врата щях да ти скърша като на пиле. — Ако Биргит беше загинала, имаше само една възможност, съвсем нищожна при това. Да разяри до такава степен Могедиен, че в гнева си тя да я убие бързо. Само да имаше някакъв начин да предупреди Елейн. Смъртта й щеше да го направи. — Помниш ли как ми каза, че ще ме използваш като трупче за яхане? И по-късно, когато ти отвърнах същото? След като те пребих. Когато ми хленчеше и молеше за милост. Когато всичко ми предлагаше. Нищожна жалка страхливка! Утайка от нощно гърне! Смърдящо… — В устата й се напъха нещо дебело, притисна езика й и разтвори челюстите й.