	Удари ни ярка дневна светлина; някои закриха очи с длани, други се извърнаха — само полковник Урчагин седеше спокойно, с обичайната си полуусмивка на лицето. Като свикнахме със светлината, се оказа, че стоим с лица към сивите надгробни плочи пред Кремълската стена, и аз се досетих, че сме излезли през задния вход на Мавзолея. Толкова отдавна не бях виждал над главата си открито небе, че ми се зави свят.