	Тя често свиваше рамене, когато станеше дума за училище — добрият й дядо много не настояваше. Защото Домлинка „почетвъртяваше“ първия клас (както бе писала преди месец на майка си) и не й беше интересно да се говори вкъщи за там. Вече бяха говорили с дядо си — цели три зими едно и също, — нямаше какво толкоз да се повтаря.