	Последният самолет не бе успял да се отстрани и от мястото си се откъсна „единицата“ на Федотов. Изтребителите излитаха в небето на двойки. Ето вече се построиха над гората. Като поклащаше крила, Федотов взе курса. Летяха ниско, като предпазливо се държаха в зоната на вчерашния пробив. Сега вече земята, прелиташе не от голяма височина и не в отдалечен план, който придава на всичко лъжлив, забавен вид, а близо под самолета на Алексей. Онова, което вчера му се струваше отгоре като някаква игра, се разгърна пред него сега като огромно, необгледно бойно поле. Ниви, ливади и горички, разровени от снарядите и бомбите, прорязани от окопи и проходи, летяха бясно под крилата. Мяркаха се пръснати по полето трупове, оръдия, изоставени от прислугата им, които стояха самотни и на цели батареи, лъсваха разбити танкове и дълги купчини от разкривено желязо и дървен материал на местата, дето артилерията бе обстрелвала колоните. Премина голяма, но съвсем оголена от снарядите гора. Отгоре тя приличаше на поле, утъпкано от огромно стадо коне. Всичко това се носеше с бързината на кинематографска лента и сякаш тая лента нямаше край.