	— И това също. — Уенцел разкърши рамене. — Времето не ми е приятел. Благодарение на Еленовшипския хитър навик да избират синовете си за свещени крале, докато бащата е още жив, минаха повече от сто и двайсет години от последното междуцарствие. Усилието да се осигури друга такава пролука в момента ми се струва непосилно. Смятам да се възползвам от тази. — Усмивката му приличаше на озъбване. — „Или да умра, докато се опитвам“ тук не важи.