	Валиде ханъм седеше на възглавниците цялата в бели кожи, лицето й беше покрито с бяло фередже, над което горяха огромните, черни в полумрака очи. Само един светилник мъждукаше далеко в ъгъла, осветявайки лицето на валиде ханъм с плахи жълтеникави лъчи, ала тя като че ли и от него искаше да се прикрие, защото при появата на Ибрахим вдигна леката си ръка така, че на лицето й падна сянка, но то беше само за миг, понеже веднага дръпна ръката, а в нея държеше фереджето. Ибрахим бе от мъжете, които вече бяха виждали лицето на валиде ханъм, затова тя не искаше да го крие и днес, когато между тях трябваше да се състои разговор, пък за разговора не са достатъчни само очите, а трябват и уста, още повече ако са така неповторими, както нейните.