	Но най-вече си мислех за нас двете с Вера — две мръсници върху един скален къс край бреговете на Мейн, живели почти непрекъснато заедно през последните години. Мислех си как тези две мръсници спяха заедно, когато по-старата беше изплашена, и как прекараха годините в тая огромна къща — две мръсници, които накрая използваха по-голямата част от времето да си погаждат мръсни номера една на друга. Мислех си как ме изиграваше, как веднага след това и аз я изигравах и как всяка от нас се чувствуваше щастлива, когато спечелеше някой кръг. Мислех си как се държеше, когато я нападнеха кълбетата прах, как пищеше и трепереше като животно, хванато натясно от по-голям звяр, който се кани да го разкъса на парчета. Помня как сядах на леглото при нея, как я прегръщах и усещах, че трепери като крехко стъкло, чукнато с дръжка на нож. Усещах сълзите й по врата си, милвах оредялата й суха коса и шепнех: „Шшш, мила… шшш. Всички тия гадни кълбета прах си отидоха. Няма страшно. Няма страшно при мен.“