	Пуснах ръката й, станах и тръгнах из стаята. Рейчъл бе отговорила на всичките ми въпроси. Всяка подробност, за която бях поискал да зная, ми бе съобщена. Дори се бях върнал към мисълта за лунатизма и напиването; и отново абсурдността на едното и другото беше доказана — този път от показанията на свидетел, който ме е наблюдавал със собствените си очи. Какво повече можеше да се каже? Какво трябваше да се направи? Само ужасният факт за кражбата — единственият видим и осезаем факт — стоеше сега пред мен сред непроницаемия мрак, който покриваше всичко наоколо. Не бе се появила ни най-малката пътеводна светлинна, когато узнах тайната на Розана Спирман при Подвижните пясъци. Не се появи никаква светлинна и сега, когато се бях обърнал към самата Рейчъл и чул отвратителната история на онази нощ от нейната уста. Този път тя първа наруши тишината.