	Тя беше самоуверена блондинка, практична и трудолюбива, с очи с цвета на междуцарствието между деня и нощта. Носеше голям товар на плещите си и се бе прегърбила под тежестта му. Вътре в душата си тя се страхуваше да се страхува, да бъде чувствителна, да се влияе, да се вълнува, затова външно се криеше под старателно изграден начин на поведение. Тя имаше работа; трябваше да преуспее, за да помогне на Боби през трудното му следване по медицина. Трябваше да запази чувстото си за собствено достойнство, което означаваше да има прилично жилище и прилични дрехи. Може би някой ден щеше да си позволи да си даде почивка и да се забавлява, но не сега. Не утре или следващата седмица. Просто някой ден. Когато сега излизаше на танци, или на театър, тя можеше да се весели само скришом и предпазливо, до момента, в който възникнеше опасност късният час, или някое ново силно увлечение, или дори самото забавление да попречи на работата и. А това беше наистина жалко, тъй като в замъка на сърцето и имаше цяла изба, натъпкана догоре с бъчви от най-веселия смях на света.