	— О, великодушни и справедливи повелителю на правоверните! Нямам никаква вина аз. По една грешка цяла година вече се топя в тая тъмна тъмница. Миналата есен моята круша роди плод за чест и слава — такъв, гдето и ти не си виждал: златни круши, сочни и едри като детска главичка. И реших аз, че само ти си достоен да ги изядеш. Донесох ти в двореца цяла кошница и докато чаках да дойдеш, застанах до едни, а те били разбойници. В бъркотията един от тях избяга без никой да го усети и ето на` — еничарите поведоха мен на негово място. Смили се над мене, о всесилни повелителю, заклевам те в драгоценното ти здраве!