	В осем часа се връщах да вечерям в „Липите“. В този семеен пансион, чиято фасада ми напомняше ловна хижа, всяко лято отсядаха десетина редовни клиенти. Всички те бяха над шестдесетте и отначало присъствието ми ги дразнеше. Но аз сдържах дори дишането си. Никакво ръкомахане, сведен поглед, неподвижно лице — само да не мигам често, — така се мъчех да не усложнявам и без това несигурното си положение. Те оцениха добрите ми намерения и мисля, че в крайна сметка спечелих донякъде благоразположението им.