	— _Съсипал_ ги е. Заедно с единайсетте ми чичовци от Долната земя два ромейски флота потопили и цяла армия уплашили, та прогонили. Накрая Тате убил и твърдоглавия Император… Е, това го пише _даже_ в твоята История, прочети за Константин Пети. Тате ми е казвал, че много студен човек бил, никога не се усмихвал… Леле, колко ни мразеше! И знаеш ли защо? Беше му по наследство: тъкмо бяха започнали Славяните да се поддават на съблазни за византийски разкош и забави, когато не щеш ли заприиждахме ние… Още преди Кан Аспарух да дойде отсам Истър през Змейската година*, вече имахме крепости из Македония, Илирик и Дакия. Имахме си и традиции, и култура не по-долни от ромейските и не смятахме, че ставаме по-важни като попиваме всичко гръцко-чужбинско. Наричаха ни варвари, защото се пукаха от яд, че сме по` на почит от тях пред по-дивите племена, които вече аха бяха се покорили, не толкоз пред оръжието, колкото пред хитростта. С нас не им мина номерът, ха! Поне не веднага… Ала лека-полека намериха начини. Зла-коварна дума тук, злато за нечия лакомия там. Срамни неща настанаха, Дичо, изправи се брат срещу брата, погази се дадена дума, черна измяна вилня и смутове не стихваха… В такова време дядо Керан спасил баща ми.