	Мърсър отново огледа хоризонта — несъзнателна проверка дали не ги наблюдават. Разбира се, там нямаше нищо освен създадените от въображението му образи. Тиса беше казала, че организацията им е огромна и наброява милиони членове, макар мнозина да не знаят, че й принадлежат. Тайното ядро ръководело всичко и във вътрешния кръг имало престъпна отцепническа фракция. До този момент той не знаеше дали да й вярва. Доколкото беше видял, групировката се състоеше от неколцина стрелци, които не изпитваха угризения да убиват. Можеше да бъдат от всяка периферна организация, притежаваща оръжия и водена от омраза. Сега обаче Мърсър имаше доказателство за нещо друго. И не само кулата — изключително скъпо съоръжение, което беше по възможностите само на най-големите многонационални компании. Същинското доказателство беше сигналът за активиране, изпратен от друг плавателен съд. Това означаваше, че групировката има достъп до презокеански кораб и сложна мрежа от информатори, които да им съобщават кога да включат турбините.