	Обърна се, за да поеме към дома, и едва не се просна по лице, съзирайки Пениман, който държеше бастуна си в едната ръка, забучил вонящата лула в устата си, застанал на не повече от петнайсетина фута от него, сам-самичък на кея. Беше облечен в бялото си палто и се бе надвесил над перилата, взирайки се в морето. На Ендрю му се стори, че държи въдичарска макара, клати я над водата… кой знае, може би се опитваше да улови камбала и да я издърпа с голи ръце. Един лъч се отрази в онова, което бе привързано на края на кордата; дали беше стръв или кука за бас*… не, в полумрака и мъглата Ендрю не можеше да различи добре. Чу се звук от цопването й във водата и в същия миг кеят се разтресе, сякаш някаква огромна вълна се бе разбила в основите му. Съвпадение, разбира се, но Вселената като че ли бе на служба на Пениман, съдействайки му в неговото позьорство и преструвки.