	Отначало дръзвах разговори — та мога ли живя така, мълчейки по двайсет и четири часа всяко денонощие! Спирах пред някой дюкян, започвах въпроси за поминъка. Отговаряха ми едносложно — тук хората имат винаги припрян, делови вид и те гледат като вреден празноскитащ. Техните отговори казват, че на мен ми е лесно, нали съм кралски храненик. Повече от укор — в думите им има вражда: аз съм сарацин. Личност подозрителна.