	Саул умираше от болка; лявото рамо и ръка го боляха непрестанно, главата му пулсираше, пръстите му изгаряха, а вътрешността на дясната му ръка бе посиняла от инжекциите, които му слагаха. Той приветстваше болката, окуражаваше я. Болката беше единствената сигурна шамандура, с която разполагаше в гъстата мъгла на упойките и дезориентацията.