	„Как не!“ — помисли си Биничи Мураками с безизразно лице. Спомняше си, че подписа отчасти в резултат на това, че бе обиден на една от улиците на Вашингтон от един пиян просяк. Как беше възможно умен човек като него да се повлияе от един незначителен гняв? Ала фактът си бе факт и сега не можеше да се отърве от другите. Индустриалецът отпиваше от сакето си и не губеше самообладание, докато Ямата-сан говореше възторжено за бъдещето на родината им. В действителност той говореше за своето бъдеще, разбира се, и Мураками се запита колко от хората около масата го осъзнават. Глупаци! Забележката обаче изобщо не беше справедлива, нали? В края на краищата той бе един от тях.