	— Съжалявам, че бяхте принуден да вечеряте сам. Моля… да ме извините заради мрачния ми вид. Страхувам се, че започнах да си обръщам прекалено голямо внимание — изключително тежък грях според баща ми. През последните часове мислих много по повод на онова, което искам… и стигнах до извода, че над всичко за мен стои вашето щастие. Онова, което се случи помежду ни… беше прекрасно, ваше височество. Признавам, че си позволих да… се привържа прекалено силно. Но това е присъщо за женската природа, нали, сър? Уви, страхувам се, че нас ни управлява сърцето. — Изправи рамене, вирна брадичка. — Така или иначе, ще издържа и ще остана до вас, докато вземете съпругата си. Аз съм свързана с вас… за толкова време, колкото пожелаете. Така, най-после направих признанието. Сега вече знаете, че привързаността ми към вас не е причинена точно от желанието да помогна на майка си, както заявих преди. Надявам се, че няма да започнете да гледате несериозно на мен поради това. Освен това съм наясно, че сте привикнал към подобна глупост от страна на наивни млади жени, тъй като знам, че влюбените във вас жени са били доста голям брой, ваше височество.