	Зачуди се дали някога ще я види отново. Бързаше и се спъваше в корените на вековните дървета. Луната бавно се скри зад непрогледния гъсталак от листа и след като известно време се лута безцелно в мрака, Тристан легна под едно дърво, затвори очи и се самосъжалява, докато не заспа.