	Набързо уви Авиенда от главата до петите с всичко, което имаше — одеялата, дрехите й и постелките. Всяко късче защита беше жизненоважно. Очите й бяха затворени и тя не помръдваше. Той отгърна одеялата, колкото да сложи ухо на гърдите й. Сърцето й биеше толкова забавено, че не беше сигурен дали изобщо го чува. Дори четирите одеяла и няколкото черги не бяха достатъчно, а не можеше да прелее зной в тялото й така, както бе загрял земята — дори с най-тънката възможна струйка Огън най-вероятно щеше да я убие. Усещаше присъствието на сплита, който бе използвал, за да задържи портала отворен, някъде на миля или две оттук, през виелицата. Ако се опиташе да я отнесе толкова надалече, и двамата щяха да загинат. Трябваше им някакъв подслон, и то тук, веднага.