	Онова, което го подтикна към „физическото натоварване“ на Панов, бе образ, внезапно изникнал в главата му, докато оценяваше курсовите работи преди няколко часа в кабинета си. Беше лице — познато и силно обичано. Лицето на момче, което израсна пред него на екрана на съзнанието му и накрая се яви в цял ръст, в униформа — замъглен, неясен образ, но част от съществото му. По лицето му се затъркаляха сълзи и той разбра, че това е мъртвият брат, за когото му бяха говорили, военнопленникът, когото бе спасил преди години в джунглата на Там Куан сред оглушителните експлозии, и предателят с името Джейсън Борн, когото бе екзекутирал. Не можеше да се успокои под напора на разхвърляните картини, едва изкара съкратения семинар и се извини, че има силно главоболие. Трябваше да се освободи от напрежението, да приеме или отхвърли оголващите се пластове памет с помощта на разума, който му нареди да сложи спортния екип и дълго, дълго да бяга срещу вятъра.