	Владимир Александрович се връща от града, прочитам му епиграмата и се смеем, смеем се като деца, като арестанти, като безгрешни хора. Смехът на В.А. е някак светъл — напомня ми смеха на К. И. Страхович. И сходството между тях е дълбоко: тези хора са се превърнали изцяло в интелект и страданията на тялото не са в състояние да разрушат тяхното душевно равновесие.