	Гръмва, оглушавам, успявам да не затворя очи, но лютивият пушек ме заслепява със зли сълзи. И все пак забелязвам, а сетне и чувствам удара на гюлето — прилича на халосване с бала памук. Дружно тупваме по задник, поне пет-шест души от нашите пърдят едва ли не по-силно от оръдието, но май опазват панталоните си чисти… тоест пак толкова мръсни, колкото са били поначало. Нашият Звезден глупчо, пардон, талисман, ни предпази с дяволския си щит, както беше обещал че ще стане. А гюлето рикошира като слънчев лъч от лъскаво венецианско огледало и се връща откъдето е дошло.