	„Та преди високите като планини вълни на моята войска да залеят земята ти — бавно произнасяше султанът, като се наслаждаваше заедно със сладкото питие на всяка дума, — да опусто-шат държавата ти и да изтръгнат от корен издънките на твоя род, свали от главата короната и надени подир прадедите си калпак, та като дервиш да се примириш със съдбата си и се спотаиш в сянката на покорството. Ако дойдеш пред моята Висока порта и в името на божията милост молиш за къшей хляб, ще ти дам. Нищо няма да загубиш освен земята си. Но ако упорствуваш с фараонското си високомерие и тръгнеш по грешен път, заедно със звъна на оръжието, свистенето на стрелите и гърмежа на топовете до слуха ми ще стигне и вестта за твоята гибел. Дори да се скриеш като мравка в земята или да полетиш високо в небето като птица — ще се погрижа навсякъде да те намеря и да очистя света от подлото ти присъствие.“