	— Как ще могат? — отвърна й вдървено Авиенда. — Та те не могат да Пътуват. Как би могла някоя от тях да знае как да ми помогне? — Изведнъж раменете й се смъкнаха и тя извърна глава към Елейн. В зелените й очи блеснаха сълзи. — Това не е истината, Елейн. Не цялата. Те не могат да ми помогнат, но… Ти си ми почтисестра, имаш право да го знаеш. Те си помислиха, че съм се уплашила от някакъв слуга. Ако помоля за помощ, ще трябва всичко да споделя. Че веднъж съм Пътувала, за да избягам от един мъж, — а в душата си се надявах, че той ще ме догони. Да избягам от него като заек. Да бягам, надявайки се да ме хване. Как бих могла да им споделя такъв срам? Дори наистина да можеха да ми помогнат, как бих могла?