	Но Ейлийн не можеше така лесно да се успокои. Бедите, които се бяха струпали върху главата му в последно време, и условията, в които бе принуден да живее сега, дълбоко оскърбяваха чувството й за справедливост и за достойнство. Да доведат нейния прекрасен, силен Франк дотам, че да се разплаче! Тя нежно милваше главата му, а в душата й бушуваше необуздан гняв срещу живота, срещу нелепите превратности на съдбата, срещу препятствията, които същият този живот поставяше на пътя на човека. Проклет да бъде баща й! Да вървят по дяволите и останалите й близки! Франк! Франк беше за нея всичко! Нищо друго на този свят нямаше значение, освен нейният Франк! Никога, никога, никога няма да го изостави, никога, каквото и да се случи! И сега, притискайки безмълвно любимия си, Ейлийн мислено водеше безпощадна борба с живота, със закона, със съдбата и с обстоятелствата. Законът! Законът е една безсмислица! Хората са зверове, дяволски изчадия, врагове, свирепи кучета! Тя е готова да се пожертвува с наслада, с дълбок екстаз, Готова е да избяга накрай света заради Франк или заедно с Франк. За него е способна на всичко. Семейството й за нея не означава нищо, животът — също нищо, нищо, нищо! Тя е готова да направи всичко, каквото той поиска, всичко, само да го спаси и да го напра ви щастлив! Той, само той — никой друг не съществуваше за нея.