	Баща ми не можа да устои на нежната й настойчивост и макар да разбирах, че не вижда нито искрица надежда, съгласи се да изостави цялото си имение, като си запази само няколкостотин долара, които имаше в момента, и да избяга още същата нощ, която обещаваше да бъде тъмна и облачна. Когато слугите заспят, да натовари две мулета с провизии, две други да носят мен и майка ми и като поемем през планините по рядко използувана пътечка, да се помъчим да намерим свобода и нов живот. Щом решиха това, аз се показах на прозореца, признах, че съм чула всичко, и ги уверих, че могат да разчитат на моето благоразумие и преданост. Страхувах се само да не се покажа недостойна за тях, спокойно бях готова на всякакви рискове и когато татко, разплакан, благодари на всевишния за смелостта на неговата рожба, с чувство на гордост и отчасти на радост, каквато воините изпитват на война, започнах да се готвя за Опасностите, с които щеше да бъде съпроводено нашето бягство.