	Стоях на място, боях се, че е сън. В това време Джем беше изтичал към своите, вече ги обсипваше с несвързани въпроси, прегръщаше ги, едва ли не хлипаше от щастливо вълнение. Приближих и аз. Аяс и Синан ме поздравиха сдържано — както ми се видя — и трябваше да призная, че много, много са се променили. Вярно, те бяха по-стари от нас, към четирийсетте, но мъж на четирийсет още не е стар, а срещу мене бяха старци. Еднакво восъчнобледи, еднакво посивели, от тях лъхаше някакво гузно примирение.