	Водата я съвзе по някакъв магически начин и когато накрая спря чешмата и отново се погледна в огледалото, тя се почувствува като приемливо факсимиле на човешко същество — слабо, страдащо от болка и с треперещи крака… но все пак живо и съзнаващо. Помисли си, че вече никога не ще изпита такова дълбоко удовлетворение, каквото й донесоха тези първи няколко глътки студена вода от бликащата чешма, а в целия й досегашен опит само първият й оргазъм можеше донякъде да съперничи на този миг. И в двата случая за няколко кратки секунди бе останала изцяло под властта на клетките и тъканите на физическото си същество, съзнателната й мисъл (но не и самото съзнание) бе пометена, а резултатът бе екстаз. „Никога няма да го забравя“ — помисли си тя със съзнанието, че вече го е забравила, точно както бе забравила великолепното медено жило на този първи оргазъм, веднага щом нервите бяха престанали да горят. Тялото изглежда презираше паметта… или отговорността за нея.