	Играя една игра със самата себе си, само за да видя как ще се почувствам. Играта е нещо такова. Не седя в кухнята на семейния дом и не гледам как синът ми си пише домашното, а в  кухнята на един малък апартамент наблизо. В играта това е мястото, където живея сега, след раздялата. Моли не е тук, защото сега тя не ми говори и обвинява мен за случилото се (Дейвид сигурно й е представил доста едностранчива версия за събитията) и всеки път, когато се опитам да я заговоря, тя ми обръща гръб. Ужасната шега на Дейвид за разделяне на семейството на две, точно по средата, се е превърнала в прозаично и вярно предсказание.