	Моят вътрешен дежурен, изглежда, не е достатъчно обучен. Прави каквото може, но се престарава, неспокоен е и обърква сметката на времето. Казвам му например: „В пет и половина, моля“, а той ме стряска в два и половина. Поглеждам часовника си. Но той ми подсказва, че може да съм забравил да го навия. Вдигам часовника до ухото — не е спрял. Тогава той изказва предположението, че на часовника може да му е станало нещо. Сигурен е, че часът е пет и половина, ако не и малко повече. За да му угодя, обувам чехлите и слизам долу да проверя часовника в столовата. Какво се случва на човек, когато блуждае посред нощ из къщата по халат и чехли, не е необходимо да разказвам — повечето го знаят от опит. Всичко — особено всичко с остри ръбове — си доставя подлото удоволствие да го удари. Когато сте със здрави високи обувки, това всичко се отстранява от пътя ви, но дръзнете ли да тръгнете между мебелите по терлици на бос крак, те ви се изпречват и ви ритат. Пъхам се обратно в леглото ядосан, снел доверието от моя вътрешен дежурен заради твърдението му, че всички часовници в къщата са влезли в заговор срещу мен, и не мога да заспя половин час. От четири до пет той ме буди през десет минути. Проклинам се, че изобщо съм му споменал за будене. В пет часа самият той заспива уморен и прехвърля отговорността на прислужничката, която ме вдига половин час по-късно, отколкото обикновено.