	Накрая мъглата така се сгъсти, че и тримата не можеха да виждат на крачка пред себе си Мениън намали скоростта и започнаха да се движат съвсем бавно. Стана почти непрогледно и вървяха съвсем близо един до друг, за да не се загубят. В този час в края на деня дори и да нямаше мъгла, гората щеше да бъде почти черна. Но при тази мъгла, която се носеше от издигащата се стена от гъсти и влажни изпарения, беше почти невъзможно да се види каквато и да е пътека. Те сякаш бяха увиснали в някакво предверие на ада и единствено твърдата земята, по която стъпваха, им даваше известно чувство за реалност. Накрая стана толкова непрогледно, че Мениън предложи тримата да се завържат един за друг с въже, за да не се загубят. Завързаха се бързо и отново продължиха. Мениън знаеше, че трябва да са много близо до Езерото на мъглите и внимателно се взираше в сивотата пред тях, мъчейки се да долови някаква пролука.