	Последните му патила бяха нещо като ирония на съдбата, след всичко преживяно през последните седмици. Когато се раздели с Уокър, той тръгна по Драконовия зъб на юг по западния бряг на Раб. Стигна долния ръкав на реката по залез слънце на втория ден и отседна да преношува наблизо, с намерение да прекоси реката при изгрев слънце и да приключи пътуването си на следващия ден. Равнините бяха знойни и прашни и имаше петна от същата болест, която бе белязала Четирите земи навсякъде — парчета земя, отровена цялата. Мислеше си, че е успял да ги избегне по пътя, да върви по-далеч от тях. Но когато се събуди на третея ден сутринта, целият гореше в треска и така му се виеше свят, че едва можеше да ходи. Пийна малко вода и пак легна с надеждата, че прилошаването му ще отмине. Но към обяд все още едва успяваше да седне. С усилие се изправи на краката си и тогава си даде сметка колко му е зле и разбра, чу трябва веднага да потърси помощ. Така го болеше стомах, че не можеше да се изправи, а гърлото му гореше. Не се чувстваше достатъчно силен, за да прекоси реката и затова тръгна нагоре по течението й по посока на Равнините. Вече халюцинираше, когато стигна една ферма, разположена в сенчеста елхова горичка. Довлече се до вратата, като едва се държеше на крака и дори не можеше да говори. Щом отвориха, той направо се свлече на прага.