	Вратата отново се отвори с трясък. Елейн надигна глава, за да погледне към нея отчаяно… и зяпна. В рамката й стоеше Том Мерилин, като същински герой от собствените си приказки. Едната му ръка стискаше здраво за врата почти припадналата Люси, а другата бе хванала нож, готов да полети. Елейн се засмя зарадвано — смехът излезе от гърлото й почти като грак.