	След вечерята Сюлейман помоли да му почете от „Тасавурат“*. Слушаше, клюмайки, не прекъсваше и не питаше, а Ибрахим, без да се замисля над това, което четеше, забравил дори за самия султан, непрекъснато въртеше в главата си само едно: „Валиде ханъм, валиде ханъм, валиде ханъм!“ „Намерих една жена, която ги управлява, и на нея е дарено всичко, и тя има голям трон.“