	Когато Арктър седна, тя се изправи на крака, разпали с духане лулата, после отиде при него, наведе се, той отвори устата си („Като малко пиленце“ — помисли си Арктър, както винаги, когато тя правеше това) и тя вдъхна в него голяма струя от сивия дим, изпълвайки го със своята гореща, смела и неизчерпаема енергия, която същевременно успокояваше, отпускаше и развеселяваше двамата заедно — нея, която я отдаваше, и Боб Арктър, който я приемаше.