	Наоколо ми бяха все кретени. Честно слово. На другата масичка, от лявата ми страна, почти връз мене седеше смешен младеж със смешно момиче. Бяха горе-долу на моята възраст или малко по-големи. Много бяха смешни. Явно беше как се мъчат да не изпият прекалено бързо минималната си доза. Известно време се вслушвах в разговора им, защото нямаше какво да правя. Той й разказваше за някакъв футболен мач, на който бил през деня. Описа й всяка минута от играта — честна дума, не се шегувам. По-скучно нещо не съм чувал. Явно беше, че момичето му никак не се интересуваше от тоя мач, но тя беше още по-смешна от него, та сигурно не й оставаше нищо друго, освен да слуша. Не им е лесно на грозните момичета. Така ми е мъчно за тях понякога. А понякога не мога дори да ги гледам, особено ако са с някой глупчо, който им разказва подробно за футбол. От дясната ми страна пък разговорът беше още по-глупав. Вдясно от мен седеше един йейлски франт в сив костюм с много стилна жилетка. Всички тези аристократични копелета си приличат. Баща ми иска да ме изпрати в „Йейл“ или в „Принстън“, но кълна се, че няма да отида в никой от тези аристократични университети, та ако ще да пукна, бога ми. Както и да е, този йейлски франт беше със страшно хубаво момиче. Братче, колко беше хубава! Но да бяхте чули разговора им. Преди всичко и двамата бяха малко на градус. Докато я препипваше под масата, той й разказваше за някакъв тип от неговото общежитие, който изял цяла туба аспирин и едва не се самоубил. Момичето му само повтаряше: „Какъв ужас… Недей, мили. Моля ти се. Недей тука“. Представете си да препипваш някое момиче и същевременно да му разправяш как някакъв си се самоубил! Убиха ме!