	— При Айез Седай? — промълви Нейлсийн и главата му щръкна над чистата риза. Дебелият му слуга, Лопин, се суетеше зад него. — Душицата ми да изгори, не ги обичам аз много тези Айез Седай, но… Тарасинския палат, Мат. — Мат замижа; не стига, че този мъж можеше да изпие цяло буре с ракия, без изобщо да му личи на заранта, но защо трябваше и да му се хили така? — Мат, сега можем да зарежем заровете и да поиграем на карти с хора от нашата черга. — Имаше предвид благородници — единствените, които си позволяваха да играят на карти, освен заможните търговци, които пък не оставаха много дълго заможни, ако започнеха да залагат като благородниците. Нейлсийн затърка енергично ръце, докато Лопин се мъчеше да му оправи дантелите; брадата му чак щръкна от нетърпение. — Ох, копринени чаршафи — промърмори той. Кой ли пък беше чувал за копринени чаршафи! Древните спомени в главата му се сръгаха с лакти, но той отказа да ги слуша.