	През двете години, изминали от момента, когато дон Хуан реши да ме учи за силите на съюзника, до вземането на решение, че съм готов да уча за тях в прагматичната форма на участие, която считаше за учене, той постоянно определяше основните черти на двата въпросни съюзника. Той ме подготвяше за задължителната последица от всички вербализации и затвърдяването на всички уроци — състоянието на необикновена реалност.