	Едва две години заточение са били достатъчни за журналиста Николай Надеждин, за да загуби вкус към свободолюбието и да се превърне в честен слуга на престола. Буйният безпътен Меншиков, заточен през 1727 г. в Берьозов, построява там черква, води разговори с местните жители за суетата на живота, пуска брада, ходи с прост халат и след две години умира. На пръв поглед — какво чак толкова изтощително, какво чак толкова непоносимо е било за Радишчев безгрижното му заточение? Но когато след това в Русия е заплашен от повторно заточение, си слага край на живота. А Пушкин пише на Жуковски през октомври 1824 г. от село Михайловское, от този земен рай, където сякаш го е довел самият Господ да живее и да живее: „Спаси ме (т.е. от заточението — А. С.) с изпращането ми, ако ще, в крепост, ако ще и в Соловецкия манастир!“ И това не е просто фраза, защото той пише и до губернатора с молба да му заменят заточението с крепост.