	Предполагах, Точно девет месеца преди това бяха докарали Неда в спешния кабинет, беше направила опит да се отрови. За няколко дни се оправи, но психическото й равновесие бе излязло от строя много сериозно. Последната нощ изкара при мен, бях дежурен, за първи път се любихме не по оня неин идиотски начин и тогава разбрах защо си бе отишла така внезапно и категорично. Любовта й към мен, от която се е мъчела да се отърси и през времето, когато сме се виждали, — е разбила на пух и прах заричането й да не обича никога никой мъж, защото мъжете са само животни, които тя по неизбежност трябва да употребява, и нищо повече. Това с мен просто е срутило в нейните очи достойнството на целия й живот, изграждано съзнателно и рационално през всичките години, изминали от случката със селските момчета до нашата среща. Да, никакъв мъж не беше тая моя Неда, само че го научих твърде късно. Като всяка най-обикновена, истинска жена тя се е опитала да избяга от мен; тичайки уж в обратната посока, а всъщност по силата на обстоятелството, че Земята е кръгла — все направо към мен. Само че на ръба на пропастта, на самия край на света, там, където трябваше най-сетне да се срещнем, мен просто ме нямаше. А това тичане се прави обикновено със завързани очи.