	— Това, което казвате, е съвсем вярно, мистър Тресилиан — отговори Джайлс Гозлинг. — В едното ми ухо хленчи роднинското чувство: „Джайлс, Джайлс, защо искаш да опетниш доброто име на собствения си племенник? Нима искаш да зачерниш сина на своята сестра? Нима си готов да посрамиш рода си, да обезчестиш собствената си кръв?“ След това обаче идва справедливостта и казва: „Това е най-достойният от всички гости, отсядали Някога в славната «Черна мечка», гост, който никога не е оспорвал сметката — ще ви го кажа право в лицето, вие нито веднъж не го направихте, мистър Тресилиан, но и не е имало нужда да го правите — гост, който не знае защо е дошъл и — доколкото виждам — не знае кога ще си отиде. И нима ти, ханджийо, който повече от трийсет години честно плащаш данъците си на Къмнър и сега си му кмет, нима ти ще оставиш този най-добър гост, този най-добър човек да попадне в мрежите на твоя племенник — всеизвестен самохвалко и пройдоха, страстен играч на карти и зарове, и професор по седемте дяволски науки, ако, разбира се, дават учени степени за тях? Не, кълна се в небето, няма да направя това! Мога да си затворя очите и да го оставя да улови такава дребна пеперуда като Голдтред. Но вие сте мой гост и аз ще ви предупредя и ще ви посъветвам да се вслушате в думите на вашия честен домакин.“