	Фалитът на банковата къща „Франк А. Каупъруд и Ко“ предизвика истинска сензация на борсата и изобщо в цяла Филаделфия. Беше крайно неочакван, пък и ставаше дума за много пари. Фактически при фалита пасивът на Каупъруд възлизаше на милион и двеста и петдесет хиляди долара, а активът — при силно спаднал курс на акциите — едва достигаше седемстотин и петдесет хиляди. Беше необходим доста труд, за да бъде изготвен балансът му, а когато най-сетне беше публикуван, курсът на акциите спадна с още, три пункта и на другия ден вестниците съобщиха с големи заглавия за събитието. Каупъруд нямаше намерение да се признае за окончателно фалирал. Той искаше да обяви само временна неплатежоспособност, а по-късно, ако е възможно, да убеди кредиторите си да му позволят да възобнови работа. Имаше само две причини за осъществяването на това намерение: историята с петстотинте хиляди долара, взети от градската хазна при абсурдно ниска лихва, която повече от всичко говореше какви неща са се вършили, и случаят с чека за шейсетте хиляди долара. Финансовият усет на Каупъруд му подсказа да запази притежаваните от него акции за най-големите си кредитори, които по-късно биха му помогнали да възобнови работата си. И той незабавно пристъпи към действие. Харпър Стеджър състави документи, според които акциите се прехвърляха на „Джей Кук и Ко“, „Едуард Кларк и Ко“, „Дрексъл и Ко“ и някои други избраници. Каупъруд знаеше, че дори ако недоволните по-дребни кредитори заведат против него дела и поискат преразглеждане на разпределението или обявяване на пълен фалит, това нямаше да има особено значение; по-важно беше, че е проявил намерение да предпочете някои от по-влиятелните си кредитори. Те щяха да останат доволни и по-късно, когато кризата приключи, може би щяха да му помогнат. Освен това многобройните искове бяха добре дошли при сегашната ситуация, защото щяха да му дадат възможност да спечели време, за да изчака да премине паниката и да се възстанови курсът на акциите. Затова Каупъруд не само че не се страхуваше от тях, но дори желаеше те да бъдат колкото е възможно повече. Когато по-късно двамата с адвоката му пресмятаха броя на исковете, Харпър Стеджър се усмихна мрачно, макар че в разгара на този финансов хаос усмивките бяха рядкост, и каза: