	От друга страна, нямаше и да се прави на идиот — или имбецил, както Линон много обичаше да го нарича — като пътува сам. Не обичаше да е извън градските стени, а този път през Западна Саврадия, покрай мрачния лес с обрулените от ветровете планински върхове на юг, изобщо не можеше да се сравни с гъсто населената и пълна с оживени пътища Батиара. Беше се уверил, че Варгос познава пътя до тракезийската граница, преценил беше явната му сила и опит и го поиска по правото, което му даваше имперското разрешително. Службата на канцелара щеше да заплати наема на Имперската поща. Всичко това беше много ефикасно. Само дето хич не му харесваше колко черна е гората на север от пътя.