	Докато Калан следваше Надин по стълбата, отдолу я лъхна влажен, тежък въздух. Тъй като с ръката, с която държеше факлата, трябваше и да се крепи, пламъкът почти пареше на лицето й, но поне катранът убиваше вонята от дупката. По-надолу танцуващите пламъци на факлите осветиха нещо повече от голи стени — фигурата, закована неподвижно в средата на стаята.