	Момичетата готвят пред нас с изумителна сръчност. И все още не се месят в разговора ни. Не можеш дори да разбереш кога и как става това приготовляване на ястията — нито шум, нито миризма достига до нас. Вратата, чрез която сме отделени от коридора, е плъзгаща се — такива са много от типично японските жилища, с подвижни вътрешни стени от лек материал, можеш да ги местиш, както си искаш… През тях се провират гъвкави като нашите национални гиманстички трите момичета, всяко навеждане към тебе, всяко допълване на чинията те кара да потръпнеш. А усмивките им — това са усмивки като мерени с шублер — шлайфани, с кадифе тръкнати. Не мога да ви кажа каква е точно усмивката на японската жена — хем ти внушава пълно покорство и преданост, хем усешаш, че не е баш така, хем ти подсказва, че от тебе по-скъп и драг на земята няма, хем разбираш, че някъде между безкрайната преданост към теб и самия теб има една тънка копринена панделка, която варди момичето от нарушаване на мярката и опазва едно много силно и нежно достойнство. Такава усмивка е готова всеки момент да те пързулне и всеки момент да те отрезви. И в същото време ха кажи, че това е усмивка на някоя обиграна мацка, каквито сме ги виждали, колкто щете в Европа. Ще кажеш, но няма да е вярно. Тая усмивка е невинност, чистота, като че душата на момичето е къпана в най-бистри води и увивана с най-бели чаршафи. Всеки момент си готов да попиташ: възможна ли е тая усмивка или някой ти е разказвал за нея някога, някъде далеч в младините ти, докато си се протягал следобед под сенките на буките, докато си изтрезнявал от бистрия първак на нашенската есен…