	_Макар никога, доколкото можеше да си спомни, не бе мислила за това като за саможертва. Наистина бе желала_, припомни си, _другите да мислят така, дори в определени моменти бе насърчавала такова отношение. Защото саможертвата изглеждаше твърде благороден акт и тя искаше да я запомнят за благородните й постъпки, като последната щеше да бъде най-голямата от тях. Благородство и чест_, помисли си тя, _това бяха нещата, които ценеше най-много. Но не и тихото благородство и мълчаливата чест_, принудена бе да признае, _защото, ако такъв бе случаят, нямаше да бъде забелязана. А това бе немислимо за нея, понеже имаше нужда от внимание и възхвала. Председател, президент, бивш президент, национален представител, секретар, ковчежник — всяко от тези и още, организация след организация, докато нямаше време да мисли, всеки миг заета, постоянно в движение._