	Деорис падна на колене; невъобразим ужас беше я стиснал за гърлото, и въпреки че всичко и нея крещеше: „Не! Не, не, не, не!“, ужасната хипноза на ритуала я държеше така, че не можеше нито да помръдне, нито да издаде звук. Достатъчна беше една нейна дума, един жест на съпротива, и сложно изградената сила на ритуала щеше да рухне; Риведа трябваше да се провали, не можеше, не биваше да успее — но тя нямате власт над гласа си, не можеше да помръдне нито крак, нито ръка… И защото не събираше сили да се изправи срещу Риведа, съзнанието й подари убежище в самообвинения.