	Лаврентий Михайлович, потривайки ръце, седна пред леглото й. Когато го викаха в Министерския съвет в Петербург, той разговаряше с почтените старци като с разбойници-първолаци. А сега виждаше пред себе си доскорошен член на домашното си огнище, почти своя дъщеря, с която, както с всички домашни, бе разменял погледи и забележки само пътем, на крак (в туй се криеше отличителната прелест на неговото лаконично, изразително общуване, знаеха го и двете страни). Той не умееше да се отнася към Лара тежко и безразлично като към голяма. Сега не знаеше как да й говори, за да не я засегне, и й каза с усмивка, като на дете: