	Близо до бившите имения има села, които са запазили и до наши дни прекрасните си градини и сенчести алеи. Видът на тези села разваля целия околен пейзаж. Ако се гледат отдалеч, се създава впечатление като че ли някакъв червей се е завъдил и е похабил всичко, изпоровил е цъфтящите ливади. Сивите селски къщи, бараките, сглобени от различни изгнили материали, калта по изровените от колелата на колите и тракторите пътища създават такова впечатление. Питах местните жители: „Ходили ли сте в градините които са сред кедрите и дъбовете?“ Мнозина са били там, опитвали са ябълките, младежите ходели там на излети. „Там е хубаво…“, казват и по-младите, и старците. На въпроса: „Защо никой не е направил имението си по подобен начин?“, следваше приблизително един и същи отговор: „Ние нямаме такива пари, каквито са имали господарите, които са създали тази красота.“ Старците разправят, че господарят е донесъл кедровите фиданки чак от Сибир. А на въпроса: „А колко пари трябват, за да се вземе кедрова ядка от онези, които раждат тези кедри и да се засади в земята?“ — мълчание.