	— Оттук. — Професорката го поведе по коридора, оттам през кухнята, докато не излязоха в малка задна градинка. Две високи дървета и тухлен зид й придаваха така необходимия сред столичния град уют. От другата страна на малък кръг зелена трева, на маса под сянката на едното дърво, една жена седеше, забила поглед в листовете и четящото устройство пред себе си. Гризеше разсеяно края на химикалката, а тъмните й вежди се бяха сбрали съсредоточено. Носеше рокля до средата на прасците, в почти същия стил като тази на вуйна си, но изцяло черна и с висока, закопчана догоре яка. Болерото й беше сиво, обточено със семпъл черен ширит. Тъмната й коса беше прибрана в завита на тила й плитка. Тя вдигна очи при звука на отварящата се врата, веждите й литнаха нагоре, а устните й се разделиха в ослепителна усмивка, от която Майлс примигна зашеметено. „Екатерин.“