	— Като чувам думите — каза дон Хуан, когато свърших да чета, — усещам, че този човек _вижда_ същината на нещата и аз мога да _видя_ заедно с него. Не ме интересува за какво става дума в това стихотворение. От значение е само усещането, което ми носи блянът на поета. Аз заимствам от него бляна, а с него — и красотата. И се възхищавам, че като истински воин той обсипва щедро с него получателя, съзрителя-читател, запазвайки за себе си единствено своя блян. Това разтърсване, този шок от красотата е _прикриването._