	— Веднъж месечно се провеждаше заседание на борда на директорите на картела. Всички шефове на сектори се събирахме в един офис в Манхатън. Бяхме петима. Старият Рей Стронг ни изслушваше и после изказваше некои съображения. Много държеше на тези малки семинари, разправяше, че така се поддържал „бойният дух“, като във войската! По време на тези срещи бяхме на открита линия с кабинета на един баш шеф, от ония, дето държаха контролния пакет. Не го бяхме виждали, не знаехме името му, само гласа му чувахме, когато понякога се намесваше в нашите дискусии, за да разреши някое противоречие или да ни нахока. След края на заседанието Стронг излизаше, а ние оставахме да пийнем по чашка. Преди няколко месеца стана грешка: бяха забравили уредбата включена и ние чухме, без да искаме, свръхсекретен разговор между главните акционери. Беше нещо много сериозно, възможно най. Не е хич за казване! Слушахме, без да шукнем, като треснати. Изведнъж вратата се отвори, влезе Стронг, послуша малко, огледа ни и излезе, както беше дошъл. Явно се беше сетил за микрофона и дойде да провери дали чуваме какво се приказва в управителния съвет. И веднага изтърча да предупреди директорите. Веднага стоплих, че ще платим скъпо за тази неволна недискретност. И наистина, съвсем скоро едно приятелче, което навремето беше в моята банда, но влезе преди мен в Черния картел и стана много гъст с Рей Стронг, ме светна, че е взето решение за кадрово преструктуриране сред шефовете на сектори. Разбрах какво значи това: и петимата бяхме осъдени на смърт. Щяха да ни премахнат, понеже се бяхме добрали до тайна, която не ни е работа да знаем.