	Вместо да пресече реката в права линия, Тремал-Наик се отпусна по течението, като усилено плуваше, стараейки се да се показва колкото се може по-малко над водата. Задържайки дишането до пукване на тъпанчетата, измина двеста лакти, после показа на повърхността само носа си и отново се гмурна. Вече бе изминал нови петстотин лакти под водата, насочен към водните растения на отсрещния бряг, когато чу изстрел в момента, в който си поемаше въздух, и веднага след това един вик. «Някой е бил улучен» — помисли си. Макар да се чувствуваше изтощен, продължи да плува под водата до загубване на съзнанието. С риск да получи куршум в главата, удари с пети и се показа на повърхността, но главата му удари в някакво тяло, което течението влачеше. «Някой труп или дънер» — помисли си и се хвана за него. Така, закривайки се с него, извади глава от водата и отвори очи.