	Самият й глас беше олицетворение на самоконтрол, но след като той й махна с ръка да се върне в ъгъла и след като тя се изправи и се обърна, тънките й пръсти за миг стиснаха полите й. Все пак това можеше да се дължи на факта, че обръщането й я накара да се озове точно срещу Дашива и Наришма. Двамата Аша’ман — за да бъдем по-точни, Наришма все още беше само воин, най-ниската степен на Аша’ман, без да има нито меч, нито Дракон на яката си — та ашаманите стояха съвсем безизразни между две от високите огледала в златни рамки, покриващи стените. Във всеки случай, по-младият мъж поне изглеждаше безстрастен. На пръв поглед. С палци, затъкнати зад колана, той сякаш напълно пренебрегваше Мерана и обръщаше внимание съвсем малко повече на Ранд или на айилците, но на втори поглед човек щеше да забележи, че тъмните му големи очи шарят неспирно, сякаш той очаква неочакваното всеки момент да изскочи от въздуха. А и кой можеше да каже със сигурност, че няма да изскочи? Дашива, на свой ред, като че ли витаеше из облаците — устните му помръдваха беззвучно и той примигваше и се мръщеше на нещо си.