	Следващия път, когато се събуди, тя неволно отвори очи. Намираше се в малка тъмна стая, а четирите каменни стени сякаш надвисваха заплашително над нея. Пламъчетата на фенерите потрепваха и хвърляха треперливи отблясъци из сумрачното помещение, а някъде високо над замъка продължаваше да бушува вечната буря. Някой седеше до нея и по дишането му момичето разбра, че това е Брам. Тя завъртя леко глава и се намръщи при внезапното пробождане — превързаните й ребра още я боляха. Ловецът на духове седеше на един стол до леглото й и носеше същите кожени одежди, с които бе облечен и първия път, когато го бе видяла в Чайкино. На главата му се мъдреше неизменната му широкопола шапка, а ръцете му бяха скрити от дебелите ръкавици. Главата му бе клюмнала напред и мъжът дремеше, похърквайки тихичко.