	Според мен в началото тя ми съобщи (чрез Луи), че господарят й я е освободил от службата й при господарката. (Забележете колко нелогична бе Младата особа през цялото време. Аз ли съм виновен, че е загубила мястото си?) След като я уволнил, тя отишла да преспи в странноприемницата. (Аз не съм собственик на странноприемницата — защо трябва да ми го казва?) Между шест и седем часа мис Халкъм дошла да се сбогува и й предала две писма — едното за мен, а другото за един джентълмен в Лондон. (Аз не съм джентълмен от Лондон — по дяволите джентълмена от Лондон!) Тя внимателно поставила двете писма в пазвата си (какво общо имам с нейната пазва?); почувствувала се много нещастна, когато мис Халкъм си тръгнала; сърцето не й давало да сложи хапка или капка в устата си, докато не дошло време да си ляга и тогава, когато наближавало девет, помислила, че с удоволствие би изпила чаша чай. (Каква отговорност мога да нося аз за всички тези просташки отклонения, които започват с нещастието и завършвате чая?) Точно когато сгрявала чайника (предавам думите по инициатива на Луи, който заявява, че знае какво означават и настоява да обясни, но по принцип не му позволявам много да се проявява) — точно когато сгрявала чайника, вратата се отворила и тя се изцъклила от изумление (отново нейните собствени думи, този път съвършено неразбираеми както за Луи, така и за мен) при появата в стаичката на странноприемницата на нейно благородие графинята. Предавам титлата на сестра ми, назована от камериерката на моята племенница, с върховно удоволствие. Моята бедна скъпа сестра е досадна жена, която се омъжи за чужденец. Да продължа: вратата се отворила, нейно благородие графинята се появила в стаичката и Младата особа се изцъклила от изумление. Колко забележително!