	Турбор посегна към краката. Сякаш вдигаха чувал с брашно. После, след няколко минути дишането се успокои и клепачите на Антор потръпнаха и се отвориха. Лицето му беше ужасяващо жълто, косата и тялото му бяха просмукани от пот, а когато заговори, гласът му бе прегракнал и неузнаваем.