	Носилката спря на пресечката да пропусне купчина роби, подкарвани от плясъка на камшика на надзирателя им. Не бяха Неопетнени, а обикновени хора, със светлокафява кожа и черна коса. Сред тях имаше жени, но не и деца. Всички бяха голи. Зад тях на две бели магарета яздеха двама ащапорци, мъж в червен копринен токар и забулена жена в яркосин лен. В червено-черната й коса имаше гребен от слонова кост. Мъжът се засмя и й прошепна нещо, без да обръща на Дани повече внимание, отколкото на своите роби, или на надзирателя с петжилния камшик, набит дотрак с татуирана харпия във вериги на мускулестите му гърди.