	Когато му зададоха този въпрос за първи път, нещо в Адам се разбунтува, както онзи път в Кипър. Той беше сигурен в предаността си на службата и знаеше, че не би се поддал на изнудване дори ако руснаците разберат за историята с Валентина, а те нямаше откъде да научат за нея. Ако все пак се стигнеше дотам, той щеше да си признае и да подаде оставка. Но не искаше кадровиците да ровят с мръсните си пръсти из личния му живот. „Не съм ничия собственост! Аз сам съм си господар!“ — каза си Мънроу и наруши правилата, като отговори на въпроса отрицателно. Веднъж излъгал, не можеше да се върне. През шестнайсетте години служба му се наложи три пъти да повтори лъжата. От това нищо не му се случи и той бе сигурен, че и за в бъдеще нищо няма да се случи. Любовната му връзка с Валентина отдавна бе погребана в спомените и никога нямаше да възкръсне.