	„Живял в околностите на една гора чакалът Махачатурака. Веднъж той попаднал в гората на слон, умрял от собствена смърт. Обиколил го от всички страни, но никак не можал да прегризе грубата му кожа. В това време един лъв, който се скитал навсякъде, дошел там. И като видял, че онзи приближава, чакалът допрял до земята къдравите кичури от главата си, образувайки кръг, събрал ръцете си подобно на лотос и казал смирено: «Господарю! Аз съм носител на твоя жезъл. За тебе пазя този слон. Нека го изяде господарят.» Но лъвът възразил: «Не! Никога не ям този, който е убит от друг. Затова те награждавам с този слон.» Чакалът радостно възкликнал: «Така трябва да се отнася господарят със слугите си.»