	И каква полза? Тоя добър Алю е прекрасен човек, нарича езика на турците „свински език“, ходжата си — „поп“, пие ракия и вино, може-би, би е ял и сланина, допуща в съвестта си, че е българин, но никога няма да допусне да му кажат това — противоречие безсмислено в една тъмна душа, сграбчена в удушителните стиски на фанатизма. Фанатизъм нелеп, на който се длъжи Батак!… Аз гледах сега към синкавия в хоризонта Карлък и мислено виждах черните стълбове дим като се виеха над окървавените вълни на Стара река… Този Алю не бе ни по-добър, ни по-кротък от тогавашните алювци, които там сечаха на дръвник вратовете на своите роднини. Аз гледам, като сека огън за цигарето ми, с такъв добродушен и невинен вид и тайно благодаря провидението, че настанаха времена, в които Алю може да прави услуги на българина, без да се изкушава да му пререже гърлото… Големите линии на планините рязко се източваха в меки очерти на лазурните хоризонти. На югоизток те красиво завиваха и се свързваха с черната верига на Каркария, зад която, като едно далечно море, се мерджелееше пловдивската равнина под булото на маранята. В дъното на това море се синееше нещо дълго: то бе Старапланина. Право от юг гигантската голотеместа Сюткя издигаше високо и мрачно гористите си хълбоци и се сливаше по-нататък със сплескана и полугола планина, насеяна с колибак, по билото на която пълзи границата на Македония. Това награмадясване на мрачни и недостъпни планини съставлява ефектен контраст с кротко-идиличната между тях долина, разхубавяла и засмяна, като една възхитителна градина. С изключение на Дорково, всичките й села се видят, потънали в кичест шумак, с красиво източени във въздуха бели минарета. Навред — зеленище, гори, върхове, лазур. А пък там, в дъното на западния хоризонт, дига се като облак някакъв си нашарен с преспи купен на Пирин. Картината е достойна за възхищение.