	Когато се убедих, че окончателно са си отишли, свърнах от пътя и целия тоя ден описвах голям полукръг обратно през гората и предпланините източно от фермата; най-сетне, идейки от изток, от пущинака, стигнах закътаната долчинка над Туруф, където бях скрил всичката си излишна екипировка. Трудно се движех с шейна в такава нагъната местност, и то с такъв непосилен товар, ала снегът беше дълбок и вече се втвърдяваше, а и бях в дот. Трябваше да запазя това състояние, защото позволиш ли силата, придавана от дота, да отслабне, за нищо вече не те бива. Аз никога дотогава не бях поддържал дот повече от един час, но знаех, че някои от Старците умеят да запазят пълната му сила цяло денонощие и дори по-дълго, а сегашната ми нужда се оказа полезна добавка към моята тренировка. При дот човек не се безпокои много, и малкото тревога, която изпитвах, беше за Пратеника, който отдавна трябваше да се събуди от малката доза звукова упойка, която му бях дал. Той все не мърдаше, а нямах време да се занимавам с него. Дали тялото му беше толкова чуждо, че това, което представляваше за нас обикновена парализа, за него се е оказало смърт? Когато завъртиш колелото, трябва да внимаваш за думите си; а аз на два пъти го бях нарекъл умрял и го носех така, както се носят мъртъвци. Можех да си помисля, че действително пренасям през планините умрял човек и че на края моят късмет и неговият живот са отишли по дяволите.