	Разказвах му купища измислици. Сега не мога да преценя дали тези измислици, в които си вярвах заради непрестанното им повтаряне бяха неща, които действително съм преживял в младостта си, или бяха фантазии, отцеждащи се от върха на перото ми всеки път, щом се настанявах на масата, за да пиша книгата си — от време на време подхвърлях някоя и друга забавна лъжа, хрумнала ми в момента, имах и няколко готови, преработени от мен приказки, непрестанно повтарях колко много копчета имаха хората по дрехите си, понеже султанът се интересуваше от такива подробности, разказвах истории, но се затруднявах да определя дали отделните детайли в тях долитаха от моите спомени или пък от моите сънища. Но имаше и една-две истини, които и след двайсет и пет години все така не можех да забравя: разговорите на семейната трапеза с мама, татко, братята и сестра ми, докато закусвахме под липите! Подобни неща най-малко интересуваха падишаха. Веднъж ми бе споменал, че всеки живот всъщност е подобен на другия. Незнайно защо думите му ме уплашиха — не бях забелязвал подобно дяволско изражение върху лицето на султана и изпитах желание да го попитам що за смисъл влага в тях. Погледнах го, прииска ми се да кажа: „Аз съм аз.“ Сякаш, ако имах куража да изрека тая глупава фраза, заговорите на всички интриганти, чиято едничка цел бе да изкарат, че съм някой друг, игричките на Ходжа и на султана щяха да се обезсмислят и щях да продължа да живея в мир със собствената си идентичност. Аз обаче, като страхливците, плашещи се от всяка неясна фраза — да не би да застраши тяхното спокойствие — боязливо си премълчах.