	Беше затворил очи. Ивон и аз станахме. Кучето ни хвърли лукав поглед, надигна се на свой ред и ни последва. Намирахме се в антрето, в подножието на стълбата, когато часовникът отново зазвъня, но много по-безразборно и по-рязко от първия път, изведнъж си представих някакъв безумен пианист, който блъска с юмруци и чело клавишите. Стреснатото куче се изкачи по стълбата и ни изчака горе. От тавана висеше електрическа крушка и разпръскваше студена жълта светлина. Лицето на Ивон изглеждаше още по-бледо от розовия тюрбан и от червилото. Чувствувах се под тази светлина като затрупан от оловен прах. Вдясно имаше гардероб с огледало. Ивон отвори вратата право пред нас. Стая, чийто прозорец гледаше към Магистралата. Чух приглушения шум на минаващите камиони.