	Студентите, които се разхождаха в парка, запомниха дълго тази прекрасна пролетна утрин. Професор Паричков се разхождаше — губеше си времето. Сам по себе си този факт за повечето беше невероятен, но имаше и още нещо — той беше весел. За тези които го познаваха от по-малко от десетина години, т.е. всички студенти и повечето колеги от университета, това беше наистина едно малко чудо.