	до една урва, която разцепваше бреговата стена като защитен ров. Тя изглеждаше бездънна и те надникнаха със замряло сърце в мрачната пукнатина, където бълбукаше вода. Връхлетя нова вълна, пропастта пред тях закипя и изригна водни пръски до мястото, в което се бяха вкопчили, измокри ги и те закрещяха. Опитаха се да заобиколят гората, но тя беше гъста и сплетена като птиче гнездо. Накрая решиха да прескачат един по един, изчаквайки всеки път вълната да се оттегли; въпреки това някои се измокриха повторно. По-нататък скалите изглеждаха непроходими и те седнаха да изсушат дрипавите си дрехи, загледани в пенестите гребени на океанските вълни, които тъй бавно минаваха покрай острова. Натъкнаха се на плодове и ято блестящи птиченца, които застиваха неподвижно във въздуха като насекоми. Тогава Ралф заяви, че напредват прекалено бавно. Изкачи се сам на едно дърво, отмести листака и видя, че четвъртият планински връх все още изглеждаше твърде далече. Опитаха се да тичат по скалите, Робърт си нарани коляното и те се принудиха да признаят, че ако държат на безопасността си, трябва да се движат бавно. След това продължиха тъй, както се изкачва опасна планина, докато скалите се превърнаха в непристъпен рид, който стигаше до самото море и беше невероятно гъсто обрасъл в тропически растения.