	Сатаната бе изгубил някъде мантията си. На подпухналата му шия личаха следи от пръстите на Консърдайн. Едната му ръка бе увиснала безпомощно. Другата стискаше до гърдите малка статуетка от слонова кост на Ерос. От всички прекрасни вещи, заради които бе градил плановете си и беше убивал и грабил, изглежда, тази му е била любима; в статуетката бе открил най-чистия и най-съвършен дух на красотата, а нея, колкото и да бе низък, той прекрасно разбираше и единствено на нея се покланяше.