	Рандъм беше наистина там и съсипваше барабаните от пердах. Близо до него беше седнал Мартин, опакован в кожа и вериги от главата до петите, заслушан внимателно в солото на баща си. Кралят изпълняваше номер, който виждах за пръв път в живота си. Той свиреше с пет палки — по една в двете си ръце, две под мишниците и една стисната между зъбите. Петте палки сменяха местата си кажи-речи непрекъснато. Тази в устата на Рандъм отиваше под дясната му мишница, палката от дясната мишница падаше в дясната ръка, онази от дясната ръка прелиташе в лявата и така докато кръгът се затвори, при това без в солото да се усети липсата дори на един-единствен удар. Изумително. Не можах да откъсна погледа си, докато номерът не приключи с един финален артилерийски залп. Барабаните на Рандъм едва ли биха минали за мечтания от всеки фюжън-барабанист комплект от прозрачна пластмаса, чинели с размерите на бойни щитове, безброй секции плюс две каси в добавка, но онова, което той успяваше да изцеди от тях, би скрило топката на доста професионалисти.