	Сега ти влезе горда като весталка, превита одве и сбръчкана като стара вещица — о, адско видение, което разтърсва столетните ми чресла, и стискаш гръдта ми в челюстите на желанието. О, прекрасна мулатко, оръдие на Сатаната. С изкривени пръсти раздирам ризата си от тънка батиста, която краси гръдта ми, и с нокти оставям по нея кървави бразди, чувствувайки в същото време как жестоко парене обгаря устните ми, студени като ръцете на змия. Глухо ръмжене се надига от най-мрачните подземия на душата ми и се процежда през решетката на хищните ми зъби — о, аз, кентавър, избълван от преизподнята! — и почти не се чува саламандра да прелита, защото, сдържал вика си, се приближавам към теб с безмилостна усмивка на уста.