	Сякаш хлад повя и над главите им се спусна мрачна сянка. Изведнъж усетиха някаква странна самота, сякаш се намираха в пустиня, а не в слънчевата Градина на Живота, където не можеше да се случи нищо лошо. За миг в сърцата им се прокрадна ужас и изпитаха желание да побягнат. Или да разберат, че са сънували и най-после кошмарът е свършил и всичко си е както преди. Но, уви, не сънуваха и тревожният зов на дървото продължаваше да отеква в съзнанието им.