	Беше девет и половина, когато извадих рулото брезент, големия индустриален телбод и дървените подпори. Небето бе леко заоблачено и този ден бе малко по-хладен, Господ понякога се смилява над нас. До този момент бях забравил плешивата си глава, като много добре си заех каква агония ме очаква по-късно, но сега, когато я докоснах с пръсти, веднага ги вдигнах и изстенах от болка. Погледнах се на страничното огледало от страната на пасажера и видях, че тя бе тъмночервена, с цвят почти като слива.