	Небето беше кристално ясно за разлика от съзнанието ми и отразената светлина на лунния диск оставяше бледа призрачна ивица върху далечната част на гъстите гори, които ме обградиха, веднага щом се отдалечих на пет-шест километра от озареното от фойерверки и музика градче. Когато горският мрак ме обгърна отвсякъде, от усилието ми да се взирам напред погледът ми се избистри последван в това отношение и от мисълта ми. Зашлевих си няколко шамара за да дойда по-бързо на себе си. Малко след това забелязах, че шосето постепенно се стеснява и се превръща в осеян с дупки и неравности черен път. Започнах да си давам сметка, че нещо не беше наред. Бях карал поне два или три часа, но нито бях излязъл от гората, нито пък знаех къде се намирам. Намалих скоростта и спрях бавно. Оставих мотора да поработи няколко минути, докато успея да се взема напълно в ръце.