	— Видях я, когато влезе в стаята на Кум в странноприемницата на мисис Фрийли. Бях я проследил. Видях я как увива окървавения нож в ризата. Казах й, че искам да ви видя мъртва, милейди, и тя отвърна, че вече е дошъл вашият ред, защото в най-скоро време сте щяла да се влюбите в брат й, подобно на останалите жени. Изявих желание да й помогна. Трябваше обаче да изчакаме благоприятен момент. За голямо мое съжаление се отървахте невредима от опънатата жица. Ако тогава планът ни бе успял, всичко това нямаше да бъде необходимо. Доста трябваше да почакаме, защото Негово височество осигуряваше достатъчно хора край вас, които да ви пазят. Но най-после дойде тази нощ. Тя беше наистина идеална за осъществяване на плановете ни. Двамата с Бес ви увихме в едно наметало и ви докарахме тук. Тя обаче трябваше да си тръгне, защото любимият й брат я очакваше, така че аз ви завързах, но очевидно — не достатъчно здраво. Нямах причина да стоя повече тук, защото тя желаеше лично да ви убие, със собствените си ръце. Каза, че това е нейна привилегия и нейно задължение, затова аз се върнах в Маунт Хок. Там обаче ме очакваше Кум и аз разбрах, че той подозира нещо. Не му казах нищо, но той започна да кърши ръце и да се тревожи, защото открил, че ви няма в Маунт Хок. Тогава му разкрих всичко, опитах се да му обясня, но той не искаше и да ме чуе. Дори му казах за Бес Трийт и че тя щеше да се погрижи за вас. Той пребледня, страхливият му старец, и после ме удари по главата. Когато дойдох на себе си, него го нямаше. Очевидно беше тръгнал да ви спасява. Бях сигурен в това, както бях сигурен и че ще го накарам да си плати за това.