	Настана пълна тишина. Смайли постепенно се съвземаше и излизането от това състояние го бе лишило от остротата на сетивата и членоразделността на речта му. Беше вперил късоглед поглед пред себе си, отпуснатото му, набраздено от бръчки лице все още розовееше, а долната му устна висеше глупаво. Мастън го чакаше да каже нещо, но той бе уморен и изведнъж го обзе пълно безразличие. Без да погледне Мастън, той стана и си излезе.