	Наистина Харисън трябваше да се изкачва по доста слаб наклон, а и въжетата, съединявайки различни части на гафела и мачтата, му предлагаха опора за ръцете и краката. Но бедата се състоеше в това, че слабият и непостоянен вятър лошо издуваше платното. Когато момъкът беше вече изминал половината път, „Призрак“ силно се наклони, отначало към наветрената страна, после на обратната страна, и попадна в бездната между две вълни. Харисън замря на едно място и стисна здраво въжето. Застанал цели осемдесет фута под него, аз видях как мускулите му отчаяно се напрегнаха в борба за живот. Платното увисна празно, гафелът се залюля към средата на кораба, въжето се разхлаби и макар че всичко стана само за миг, аз видях как то се огъна под тежестта на матроса. После гафелът внезапно и бързо се върна встрани, в предишното си положение, голямото платно се наду и избумтя като топ, а трите реда риф-щерти*, заудряха по платнището като пушечен залп. Харисън, вкопчил се за въжето, полетя шеметно във въздуха. Но полетът се прекрати внезапно. Въжето изведнъж се опъна и това именно бе ударът на камшика, който поваля мухата. Харисън не издържа. Едната му ръка отпусна въжето. Другата го стискаше отчаяно още секунда, но и тя се отпусна. Младият матрос отхвръкна и полетя надолу, но по някакво чудо успя да се спаси, като се задържа с нозе за въжето. Тялото увисна с главата надолу. С последни усилия той се преви нагоре и ръцете му отново се вкопчиха във въжето. Трябваше обаче да измине доста време, докато най-после зае предишното си положение и остана да виси на въжето като жалка топчица.