	Тя почисти с прахосмукачка гостната, която и така си беше чиста, пусна пералнята, макар да не се налагаше; откакто беше сама, кошът с дрехи за пране се пълнеше много бавно. Изминали бяха две години, а тя още не можеше да свикне с този факт. Накрая си сложи вехтия бански костюм и преплува пет, десет, петнайсет дължини в басейна в задния двор; на седемнайсетата се умори и се отказа. Вкопчи се в ръба откъм плитката част задъхваше се, косата й прилепваше към страните, челото и шията й като лъскав шлем — но продължаваше да вижда завъртането на китката на онази ръка с дълги бледи пръсти, виждаше как се обръща лейдисмитът (невъзможно й беше да мисли за револвера като за оръжие, след като вече знаеше женственото му название), виждаше как черната дупчица, предвещаваща смъртта на Скот, преминава вляво, а сребърната лопатка беше толкова тежка. Изглеждаше невъзможно тя да изпревари лудостта на Коул.