	Марвин Ръсел оглеждаше местността като ловец, попаднал в непозната територия. Жегата бе потискаща, но в равнините на Дакота понякога също ставаше толкова горещо. Растителността — или по-точно липсата на растителност — му напомняше за резервата от детството му. Това, което за другите изглеждаше празна пустош, за американеца бе роден пейзаж. Само че тук нямаше гръмотевични бури, нито пък торнадата, идващи след тях. Хълмовете също бяха по-високи от тези в прерията. Ръсел никога в живота си не бе виждал планини. Тук видя. Те бяха високи, с изсушени от жегата зъбери и докато ги изкачваше, човек можеше да припадне. „Повечето от хората“ — помисли си Марвин Ръсел. Той щеше да ги изкачи. Намираше се в отлична форма — много по-добра от тази на арабите.