	Наближаваше полунощ. Мейнт за последен път погледна снимката на Хендрикс и се отправи към „Сентра“. Тъкмо когато се канеше да излезе, влязоха двама мъже и го блъснаха, като едва-едва се извиниха. После още трима. И още петима. Ставаха все повече, пристигаха нови и нови. Всички носеха забодени на реверите на палтата си картончета с надпис „Интер-Туринг“. Говореха високо, смееха се силно и здравата се тупаха по гърбовете. Сигурно участниците в конгреса, за който барманката говореше преди малко. Един от тях, заобиколен от много хора, пушеше лула. Всички се усукваха наоколо му, обръщаха се към него с „Председател“… „Председателю… Председателю…“ Мейнт напразно се мъчеше да си пробие път. Бяха го изтикали почти до бара. Скупчени плътно едни до други. Мейнт се опитваше да ги заобиколи, търсеше процеп, промъкваше се, но те отново го притискаха и той отстъпваше. Беше вир-вода. Един от тях го хвана за рамото, навярно го помисли за „събрат“ и за миг го въвлече в една от групите — до самия председател. Блъскаха се като на спирка Шосе д’Антен в най-натоварените часове. Дребничкият председател пазеше лулата си, криеше я в дланта си. Мейнт успя да се отскубне от това стълпотворение, заигра с рамене и лакти и с последни усилия се хвърли към вратата. Открехна я и се измъкна на улицата. Някакъв човек излезе след него и го повика: