	Стрелнахме се обратно през височинката, на която бяхме спрели малко преди това, и се скрихме на най-близкото затулено място. Прекарахме целия дълъг ден там, в една долчинка между растящи нагъсто хеменови дървета, чиито червеникави клони бяха провиснали ниско около нас под тежестта на снега. Обсъдихме много планове: да тръгнем на север или на юг покрай границата, за да се измъкнем от тази особено неспокойна зона, да опитаме да навлезем между възвишенията източно от Сасинот, дори да се върнем на север, в пустата местност, но всеки план бе отхвърлян. Присъствието на Естравен бе издадено и ние не можехме да пътуваме през Кархида открито, както досега. Не можехме да пътуваме и тайно на каквото и да било разстояние: нямахме палатка, нямахме храна и почти нямахме сили. Не ни оставаше нищо друго, освен да ударим направо през границата — единствения път, отворен за нас.