	Първото, което видях на мразовитата слънчева улица, беше дългият сиво-зелен брониран автомобил. Дето го забелязах снощи пред „Музикалната кутийка“. Преди не бях виждал подобни коли. Автомобилът безспорно беше последна дума на науката за унищожение. Корпусът му бе обсипан с едри полукръгли нитове; отпред се издуваше тъпата зурла на мотора, окичена с два мощни фара; високото стоманено чело, леко скосено назад, застрашително гледаше Никитския площад с двете си продълговати амбразури, които приличаха на притворените очи на Буда. Отгоре имаше цилиндричен картечен купол, обърнат към булевард „Тверской“, а цевта на картечницата беше защитена с две разширяващи се стоманени платна. Отстрани имаше малка врата.