	— Аз съм Лизи Ландън… госпожа Скот Ландън. През целия си семеен живот се бе представяла не повече от пет пъти като госпожа Скот Ландън… и нито веднъж за двайсет и шестте месеца, откакто бе вдовица. Обаче не й беше трудно да разбере защо сега бе постъпила точно така. Скот наричаше този подход „да цакаш с картата на славата“, но самият той се стесняваше да го прилага. Защо ли? Защото, както обичаше да казва, така хем се чувстваше като надуто копеле, хем се боеше да не би изстрелът да се окаже нахалост. Прошепва например на сервитьора: „Нима не знаете кой съм?“ и чува в отговор: „Не, мосю — кой, по дяволите, сте вие?“