	Тая нощ Самуил Мокри не спа добре и стана от леглото си още с пукването на зората. Малко по-късно той поведе по улицата, която стигаше до каменните стъпала на брега, петима от първите технитари, които ръководеха всяка работа в неговия град, на острова и по всички места наоколо. Повлече се след тях и Радой — неотлъчната сянка на великия войвода. Влязоха всички в един чун и тук Самуил помисли да върне слугата си, ала още в същия миг стисна устни да не изрече ненужна, нежелана дума. Радой винаги и навсякъде бе вървял с него, а сега, за един миг, Самуил пожела да го отстрани от себе си, да отстрани с него и всичко друго, което беше лично негово — Биляна, новороденото, децата му в Охрид, Агата и цялата бъркотия, която настана в душата му, в личния негов живот. Но той не продума, не направи ни най-малко движение, за да отстрани слугата си, другаря си. Не би могъл…