	Но къщата беше _жива_. Знаеше го. Усещаше как духът й се протяга от дъските и хлътналия покрив и се излива като река от очните ябълки на прозорците. Мисълта да влезе вътре го изпълни със страх и неописуем ужас. Но трябваше да го направи. Чуваше приглушеното приспивно жужене — сякаш пчели в горещ летен ден — и за миг се уплаши, че ще припадне. Затвори очи… и главата му се изпълни със собствения му глас.