	Главата му се отпусна върху рамката на вратата. Тапицерията под него се проявяваше като прелъстителка, мамеща го все по-дълбоко в мекото си тяло, нашепвайки му да си почине — само за миг. Сети се за всички онези неща, които никога нямаше да притежава и за онова, за което най-силно копнееше, за което бе мечтал цял живот, което сега бе толкова наблизо, а на него му бе забранено да го има.