	Струваше му се, че времето се влачи, проточва се и сякаш по някаква странна магия всяка секунда ставаше минута. А с разтягането на времето дойде и спокойното съзнание за това, какво би трябвало да се случи, като че ли то се отнасяше до друг, а не до него, една реална, безпристрастна оценка на положението, направена от някой страничен, незамесен в станалото наблюдател. И в същото време с един неопределен, далечен ъгъл на мозъка си Максуел долавяше, че по-късно ще настъпи паника и когато това стане, времето ще поеме своя обикновен ход, а автолетът ще профучи надолу, за да срещне гората и скалите.