	Видях, че съм приказвал, без да му мисля и повече, отколкото е трябвало, а сега не знаех как да се измъкна. Помолих я да ме остави да се опомня малко; а тя ме гледа с нетърпение, развълнувана, хубава, щастлива, като човек, на когото е олекнало, след като са му извадили зъб. Взех да обмислям нещата. Ако кажеш правото, рекох си, като те притиснат до стената, ще се изложиш на много опасности, макар че не съм изпадал в такова положение и не знам дали наистина е тъй, ама така ми се струва. Но в сегашния случай дявол да ме вземе, ако не е по-хубаво и по-безопасно да си кажа истината, вместо да излъжа. (Трябва да запомня тая мисъл и да я дообмисля друг път, толкова чудновата и необикновена ми изглежда. Не ми се е случвало да чуя такова нещо.) Както и да е, рекох си най-после, ще опитам: тоя път ще кажа истината, макар че е все едно да седна на буре с барут и да го подпаля, само за да видя какво ще стане. После казах: