	Какво е типично в условията на кризата, наложена от профанизираното управление след 1989 г. (след профанизираното управление преди това)? Типични са „всезнанието“ и оптимизмът на ръководителите, че колкото по-лошо става положението, хората трябва да са доволни поне от това, че на кормилото стоят бодри капитани. Типично е, че учените са им необходими обикновено когато трябва да защитят някоя тяхна идея. Но само с външна подкрепа не се живее. За целта политиците започнаха да „произвеждат“ партийни учени в момента, когато са властимащи. Откровено трябва да се признае, че и двете „свърхсили“ се стремяха да използват властта си в това направление*43.