	Еди си купи солидна закуска. През цялото време, докато ядеше, си мислеше за Ана. Повтаряше си, че тя може да върви по дяволите, но в дъното на душата си искаше да остане. Беше свикнал с нея — тя бе чудесна, когато поискаше. Той нетърпеливо бутна чинията си настрана и запали цигара. Каза си, че е по-добре да се обади на момчетата. Щеше му се Слим да се отърве от мис Бландиш. Всичко можеше да се случи, докато тая кукла се мотае с тях. Започна да чисти замислено зъбите си с клечка. Може би бе по-безопасно да се измъкне неусетно, докато работите вървят добре. Може би хленченето на Ана бе оправдано. Еди вярваше в женския инстинкт. Може би Ана имаше предчувствие. Той бавно се изправи, като бутна стола назад. Вдигна пръсти към келнерката. Тя му подаде сметката, след като я написа старателно с изплезен език. Еди плати на касата и излезе на улицата. Застана колебливо на слънцето. Не можеше да реши дали да се върне при Ана, или да отиде в клуба. Прищя му се да види Ана и махна на едно такси. Предчувствието му казваше да побърза.