	— Бях сам. Майка ми беше на работа. Беше петък следобед. Писмото лежеше в пощенската кутия, познах го по клеймото от Уимингтън, Деуеър. Кой знае защо бях сигурен, че не отговарям на физическите, или психически изисквания. Наложи се да го прочета два пъти. Не получих припадък от щастие, но все пак бях доволен. Наистина доволен. И уверен. Тогава краката още не ме боляха, нито пък чувствах гърба си, сякаш някой го е нашарил с бургия. Бях един от милиони. Въобще не си помислих, че същото важи за дебеланата, дето я показват в цирка.