	Ашанийн — името ми, припомнено от друг мой живот. Това ми каза твърде много за нея. Взех ръката й, която бе достатъчно истинска, за да я почувствам. Тя ме заведе към пейката и седнахме. Други хора обикаляха наоколо. Всички бяха възрастни, облечени в разнообразни дрехи: Някои любопитно поглеждаха към нас… чудех се защо, докато не разбрах, че имаше доста неуловима разлика между моето идване и тяхното, която те можеха да усетят. Улових погледа на жената и тя отново се усмихна. Обзе ме полуспомен.