	Той се размърда неспокойно в леглото си и очите му потърсиха утешителната светлинка на нощната лампа. Нещата бяха зле. Той го знаеше със сигурност. В началото уж всичко беше наред, но малко по малко… Татко все повече си мислеше за пиене. Понякога се ядосваше на мама, без сам да знае защо. Обикаляше с отнесен и замъглен поглед и триеше устните си с кърпичка. А мама се тревожеше за него, както и за детето си. Не му беше нужно да пуска сияние към нея, за да го разбере; усети го в трескавите въпроси, които му задаваше в деня, когато пожарният маркуч се бе превърнал в змия. Господин Халоран казваше, че всички майки имат по малко сияние, и тя наистина бе разбрала, че нещо се е случило. Но не и какво точно.