	Тя лежа така дълго време, разтърсвала от треската. Белезите по гърдите й пулсираха от болка, както и цялото й тяло. Най-сетне слънцето потъна зад хоризонта и море от пламъци е падна мрак. Тишината сключи тежките си криле над сърцето й. След много часове Елис /или може би Домарис?/ влезе със свещ в ръка, и Деорис започна объркано да разказва съня си — но и на нея самата разказът звучеше като бълнувания на болен мозък. Минаха още векове — най-сетне Елис /или Домарис/ се наведе над нея и заповтаря. „Защото ми вярваш… вярвай ми… трябва да ми вярваш…“ Счупената ръка я болеше нетърпимо, треската не отслабваше, и сънят започна да се връща отново и отново — и нито веднъж, освен по време на неспокойна дрямка, тя не чу проплакването на мъничкото същество, което бе дъщеря на Риведа.