	Тя в своята трактовка пламенна излагаше молитвата на Бога към човека. Дали са верни думите, или пък не, кой би могъл да каже? И да обясни кой може, защо те толкоз силно чувствата разбунват? Какво ли правя аз сега? В осмислено вълнение ли пиша по листа с писалката или не осмислено… Дали не полудявам? Дали не смесвам думите й с тези, които бардовете от нейно име пеят? Всичко може да е Истина. Другите вместо мен може би ще разберат? И аз да разбера ще се опитам, когато таз глава допиша. И ето отново пиша. И отново както там, в гората, провирайки се сякаш през завеса, изведнъж започват да звучат молитвените думи от тайгата. И пак въпрос. Мъчителен въпрос пред мен застава. Пред мене и досега стои. Застава с размислите, чрез картините на нашия живот. Страхувам се на него да си отговоря сам. Но и в себе си да го държа аз сили вече нямам. А може би все някой отговор по-убедителен накрая ще намери.