	Понякога по-нататъшният живот на успешно избягалия е по-драматичен от самото бягство. Така е със Сергей Андреевич Чеботарьов, вече неведнъж споменаван в тази книга. От 1914 г. той служи в КВЖД, от февруари 1917 г. е член на болшевишката партия. През 1929 г. по време на КВЖДинския конфликт лежи в китайски затвор, през 1931 г. се връща в родината заедно с жена си Елена Прокофиевна и синовете си Генадий и Виктор. Тук всичко се развива по познатия сценарий: след няколко дни е арестуван, жена му се побърква, синовете са дадени в различни сиропиталища и против волята са им присвоени чужди бащини и фамилни имена, макар те добре да помнят своите и да се съпротивяват. Поради неопитност далекоизточната тройка на ОГПУ дава на Чеботарьов отначало само три години, но скоро той е отново прибран, измъчван и повторно осъден на 10 години без право на кореспонденция (защото какво да пише вече?) и дори под усилена стража през революционните празнични дни. Тази прекалено строга присъда се оказва неочаквано в негова полза. От 1934 г. той е в Карлаг, строи пътя за Моинти, там го затварят за Първи май 1936 г. в изолатора за провинени, за същия празник на равни права хвърлят при него и волнонаемния Автоном Василиевич Чупин. От него, възможно и пиян, Чеботарьов успява да задигне пресрочено с шест месеца тримесечно удостоверение, издадено от селсъвета. Това удостоверение сякаш само подтиква Чеботарьов да бяга! На 8 май той напуска моитинския лагпункт, изцяло цивилно облечен, без нито едно лагерно парцалче на себе си и с две половинлитрови бутилки в джобовете, както обикновено ги носят пияниците, само че пълни не с водка, а с вода. Отначало осолената почва на степта няма свършек. На два пъти той попада в ръцете на казахи, тръгнали за работа на железопътната линия, но с помощта на слабите си познания в казахския език „играе на религиозните им чувства“ и те го пускат.* В западния край на Балхаш го задържа чекисткият пост на Карлаг. Вземат документите му и като следят по тях, го карат да каже по памет всички сведения за себе си и роднините си. Мнимият Чупин отговаря точно. И отново щастлив случай (без такива случаи навярно не е възможно да не те заловят) — влиза в землянката старшият на опергрупата и Чупин го изпреварва: „Я! Николай, това ти ли си? Позна ли ме?“ (Съобразяване за част от секундата, за едно сбръчване на челото, състезание между зрителни памети: аз те познах, но ми е спукана работата, ако ме познаеш ти!) — „Не, не се сещам.“ — „Ама как! Заедно пътувахме във влака! Нали се казваш Найдьонов, разказваше как в Свердловск си срещнал Оля на гарата — пътували сте в едно купе и после сте се оженили.“ Всичко е вярно, Найдьонов е сразен, запалват по цигара и пускат беглеца да си върви. (О, сини фуражки! Не току-тъй ви учат да мълчите! Не трябва да имате човешката слабост да откровеничите. Всичко това е разказано не във вагона, а на командировката Древопитомник на Карлаг само година преди това, разказано е на затворниците просто от глупост, и можеш ли запомни на всички, които са те слушали, мутрите? А и във вагона вероятно е обичал да разказва, че и неведнъж, историята и без това е свързана с влака! — тъкмо на това дръзко разчита и Чеботарьов!) Ликувайки, Чупин продължава по шосето към гара Чу, покрай езерото на юг. Движи се предимно нощем; светнат ли автомобилни фарове, се мята в камъша, изчаква по цели дни в него (там са същински камъшови джунгли). Все по-рядко попада на чекисти, по тия места тогава Архипелагът не е пуснал още своите метастази.** Носел със себе си хляб и захар, ядял по малко, за да му стигне за по-дълго, а пет дни вървял съвсем без вода. След около двеста километра стига до една гара и се мята на влака.