	Марк и аз тръгнахме към колата — отне ни трийсет секунди! — безмълвно, докато слушахме как Моли пее „1-2-3-4 Там, при злите“ и подскачаше в такт с ритъма. Нито Марк, нито аз бяхме очаровани и възхитени от изпълнението й, въпреки че беше относително очарователна и възхитителна, ако си падате по такива работи. Спомних си как, когато бях бременна с Том, наблюдавах как други родители отреагирваха или с празен поглед, или с раздразнение на детинското в децата им и се чудех дали и аз щях по същия начин да приемам това за нещо нормално. Не можех да си представя подобно нещо. Отявлената подготовка на надежда и хормони, която се осъществява по време на бременност, ме накара да повярвам, че щях да се просълзявам при всеки израз на веселие от страна на нероденото ми дете. Но някакси това ти го избиват от главата Не децата, а животът. Ще ти се да заревеш, но си прекалено зает с това да не заревеш заради нещо друго, а тази сутрин се опитвах да не зарева заради състоянието на брат ми.