	От своя страна екипажите, които включваха предимно бивши пилоти от военноморските и военновъздушните сили на САЩ, никога не бяха мислили, че ще видят Сибир, освен може би през прозорците на стратегически бомбардировач B-52H. Пистите бяха необичайно неравни, по-лоши отколкото на повечето американски летища, но разтоварването ставаше бързо. На земята ги очакваше цяла армия от хора и веднага щом вратата на носа на самолета се вдигнеше, мотоповдигачите започваха да смъкват палетизирания товар. Екипажите не напускаха самолетите си. Горивозаправчиците се приближаваха, закачаха четириинчовите маркучи към точките за зареждане и пълнеха огромните резервоари, така че машините да могат да излетят възможно най-скоро, за да освободят рампите за разтоварване. Всеки Боинг 747F разполагаше с отсек за втория екипаж, който поемаше управлението по обратния път. Отстъпилите от смяна нямаха право дори на едно питие, можеха само да спят и да ядат от консервираната храна, която им бяха дали в Елмендорф. В общия случай разтоварването на стоте тона бомби отнемаше петдесет и седем минути. Тези боеприпаси щяха да стигнат само за десет от изтребителите F-15E, които се намираха на стоянката от другата страна на рампите, и мотоповдигачите ги откарваха именно там.