	Той достигна края на гората пръв. От кучетата го деляха петдесетина метра. Пришпори коня по мрачната пътека и само няколко секунди по-късно се оказа на полянката, където беше лагерът на плячката. Аандред нахлу шумно през клоните, които заграждаха откритата площ, и видя пет-шест от Примитивните, които се обърнаха към него изненадани. Те се бяха подслонили под клоните на ниско приведено върбово дърво. Но един бе на пост в средата на полянката. Това беше висок, строен и слаб човек, който насочи арбалет към Аандред и пусна стрелата. Острието се удари в бузата му и със силно бръмчене рикошира към дърветата. Аандред изрева от болка: стрелата беше само одраскала метала, но той беше гъсто импрегниран с псевдонервни окончания. Аандред имаше чувството, че бузата му бе разпрана; той се обърна, дръпна рязко юздите и конят се втурна стремително към мъжа… когато Аандред се обърна секунди по-късно, човекът бе само една потръпваща кървава маса.