	„Години минаха… далечния, светъл небосклон… пясъчните дюни… палатките на разбойниците, които ме грабнаха от ръцете на майка ми… високите палми… камилите, които галопираха по безкрайната пустиня… всичко можах да забравя, даже в най-черното си робство, но не и тебе, сладка, мила Лаглан…“ — шепнеше си той.