	На камъка, до портала на долмена, седеше старецът. Познах го веднага по кльощавата му фигура. Обикновено подвижен и весел, сега той седеше, без да мърда и ми се стори, че плаче. После стана, поразтъпка се с бързата си походка напред-назад покрай портата на долмена, рязко се спря, обърнат с лице към него, и утвърдително махна с ръка. Разбрах — старецът Бамбаков общуваше с долмена, разговаряше с него.