	Стирон ме прие в северната зала, тъмно и мрачно помещение, с голи каменни стени и тесни прозорци, предназначено за аудиенция на селските старейшини. Не мисля, че е целял да ме унизи, по-скоро случайно се намираше там в момента, когато помолих да бъда приет. Беше късен следобед, навън ръмеше лепкав дъжд, камбани ехтяха в някаква отдалечена кула на двореца и тътенът им се просмукваше приглушено през влажните стени. Стирон беше облечен скромно, със сива роба от кожа, плътни червени вълнени гамаши и високи блестящи ботуши. В колана му бе затъкнат меча на Завета, тежък служебен медальон се полюшваше на гърдите му, пръстите му бяха обкичени с пръстени и ако паметта не ми изневерява, на дясната си ръка носеше още някакъв атрибут на властта. Само короната липсваше, за да е пълно кралското величие. В последно време доста често бях виждал Стирон облечен по този тържествен начин по време на церемонии или държавнически срещи, но да го заваря така облечен в знаците на властта през един обикновен следобед ми се видя направо комично. Нима се чувстваше толкова неуверен, че изпитваше постоянна нужда да се обкичва с тези знаци за да си внушава, че е септарх? Може би искаше да направи впечатление на по-малкия си брат? Или пък, подобно на децата, изпитваше радост от блясъка на украшенията? Каквато и да бе истината, чувствах, че зад нея се крие някакъв смешен и глупав недостатък в характера на брат ми, за който до този миг не бях се досещал. Бях толкова удивен от гледката, че я намирах по-скоро забавна, отколкото страшна. Може би зачатъкът на моя бунт срещу всичко бе именно в този момент, когато се изправих пред Стирон в цялото му великолепие и с мъка сдържах смеха си.