	Хък някак по инерция отпи от чашата си, като пренебрегна сламката. От два дни не бе слагал капка в устата. Течността докосна като божествен полъх всяка клетка от небцето му и предизвика луд възторг у тях. Той преглътна обидата и си помисли, че после трябва да поиска рецептата на това чудо от Таоа. В това време баща му усърдно душеше като помияр в чашата и около нея. Надничаше отгоре, взираше се с немигащите си очи през изпотеното стъкло и дори посмя да си пъхне скъпоценния нос вътре. Най-сетне с каменно лице, сякаш очакваше всеки миг да бъде отровен, едва-едва си сръбна от сламката. Постепенно лицето му се отпусна и грейна блажено: