	Бумът в статистическите доклади обаче беше недвусмислен. Федералният резервен фонд поддържаше всякакви критерии за оценяване на американската икономика и един от тях бяха поръчките за артикули като стоманата и металообработващите машини. В периода, за който Реформеният търговски декрет мина през Конгреса и стигна до Белия дом, бе отбелязан такъв голям скок, че графиката излезе над милиметровата хартия. После шефовете забелязаха гигантски скок в краткосрочните заеми, отпускани предимно на автопредприятия, които трябваше да финансират покупките си от различните упълномощени доставчици. Нарастването на поръчките беше инфлационно, а инфлацията бе вече дългогодишна грижа. Увеличаването на заемите щеше да изчерпи наличните пари, които можеха да бъдат давани като заем. Това трябваше да се спре, и то бързо. Управителният съвет реши, че вместо одобреното вече от тях покачване с четвърт пункт на сконтовия процент, за което изтече информация, скокът ще бъде с половин пункт и ще бъде обявен при затварянето на борсата на следващия ден.