	— Госпожо… След онова, което научих, мисля че нито вие, нито вашият съпруг ще бъдете очаровани да ме видите. — Говореше смутено, по леко смръщеното му чело изби червенина. — Дължа ви едно обяснение, но то не говори в моя полза. Госпожо… Държах се като подлец… — Ниниан дьо Мариво вдигна ръце да развърже кърпата, която покриваше косите й, и изпод нея се изсипа водопад от кестеняви къдрици, изплъзнали се от високия й кок. Жан-Пол д’Обри я гледаше с настойчивост, която я изплаши не по-малко от думите му. Не би могла да предположи, че в нейното лице той виждаше Шантал, една зряла и мъдра Шантал, чиято красота бе неподвластна на времето и нито тънката мрежа от бръчки в ъглите на очите, нито посребрените тук-таме кичури можеха да я накърнят.