	Никой, дори и Нейтли, като че ли не си даваше наистина сметка, че военният свещеник Робърт Оливър Шипман не е само духовник, а и човешко същество, че и той може да има очарователна, страстна и хубавичка жена, която обича лудо, и три малки синеоки деца със странни, забравени лица, които един ден ще почнат малко по малко да гледат на него като на чудак и може би никога няма да му простят неудобствата, които неговото призвание ще им създава в обществото. Защо никой не може да разбере, че той не е чудак, а нормален, самотен възрастен човек, който се мъчи да води нормален, самотен живот на възрастен човек? Ако го убодат, няма ли да потече кръв? И ако го гъделичкат, няма ли да се смее? Като че ли никога не им е минавало през ума, че и той като тях има очи, ръце, органи, размери, сетива и нежни чувства, че и той като тях може да бъде наранен от същите оръжия, че същите ветрове го стоплят и разхлаждат, че яде същата храна, макар че, трябваше да признае, я яде всеки път в различен стол. Единственият човек, който, изглежда, разбираше, че у него има чувства, бе ефрейтор Хуиткоум и той току-що бе успял да ги нарани, като, без да пита свещеника, бе отишъл направо при полковник Каткарт и му бе предложил да почнат да изпращат съболезнователни писма-клишета на семействата на военнослужещи, убити или ранени в сражение.