	— В крайна сметка открихме — продължи Хардуик, — че не сме единствената вселена. В едно и също пространство съществуват поне две вселени, толкова фундаментално различни една от друга, че нито една от тях не би могла да съзнава за другата. В момента няма да се впускам в обяснения за начина, по който беше открита другата вселена, или за онова, което ни е известно за нея. Доколкото ни е известно обаче, тя не представлява опасност за Земята. Мога да добавя, че първото загатване за нейното съществуване беше резултат от проучването на странното поведение на определени елементарни частици. Не че самите частици са част от другата вселена, но в някои случаи те могат да реагират на определени не съвсем разбираеми условия в другата вселена. Две съвсем различни вселени. Другата е изградена от частици и взаимодействия, които нямат нищо общо с частиците и взаимодействията на нашата вселена, макар че, както казах, взаимодействия може да има, но в толкова малък мащаб, че само късметът можеше да ни помогне да ги забележим. За щастие учените имаха този късмет. И пак най-вече късметът ни разкри още нещо за втората вселена. Често се чудя дали късметът, поради липса на по-подходяща дума, не е фактор, който би трябвало да се подложи на самостоятелно проучване с оглед на по-доброто определяне на параметрите му. Както казах, ние открихме още нещо за другата вселена, съвсем просто нещо и в същото време, когато човек се замисли, напълно поразяваща концепция. Открихме, че стрелката на времето във втората вселена тече точно в противоположната посока на онази в нашата. Макар че несъмнено тя се движи от миналото към бъдещето на вселената, тя пътува от нашето бъдеще към миналото ни.