	Изведнъж стана непоносимо. Скочих на крака, рязко отворих вратата и в коридора падна дълга ивица светлина от стаята ми. Никой. Вратата към гостната беше открехната — така ли я бях оставил? Не можех да си спомня. Подтикнат от сляпо желание, много по-силно от страха, аз я побутнах, като я оставих леко да се отвори. За миг я видях: момиче от листа с котка от листа в ръцете си, очите им — огледала, които отразяваха лицето ми, малко като точка в дълбоките кладенци на зениците им… После — нищо. Нищо, само отражение на плачеща върба, очертано в бяло в мрака на прозореца.