	Оказа се дори по-зле, отколкото си го бе представяла. Изглежда, никой не знаеше какво да й каже, какво да рече на жената, чийто невръстен син бе предпочел да посегне на живота си. Всичките й приятели, всички познати през тези години сега сякаш си бяха глътнали езиците, спираха се само за кратък миг да я целунат по бузата, прошепваха: „Съжалявам“ и после бързо се отдръпваха.