	— Не виждаш ли? — рече Грант. — От тези частици прах те гледат очите на красива мома — момиче, чиято усмивка смъртта отдавна е изличила. Сърцето, черният дроб и мозъкът на някой философ също танцуват из тези прашинки. След хиляда години и аз като прашинка ще срещна някой странник по улиците на Константинопол. В този смисъл твоето и моето познание са равнозначни. Позволи ми да запазя знанията, които съм натрупал, и не ги презирай. Знаеш ли, може би в сърцето си аз не презирам твоите?