	И почти в същия миг краката му удариха в скалистото дъно, водата не беше дълбока и той се оттласна нагоре. Светлината се отразяваше като от огледало над главата му, ръката му се притисна в дланта на огледалния си образ. Над него имаше лед, здрав и неподвижен лед. Той усети, че пръстите му се влачат по ледената повърхност, и едва тогава му дойде наум, че течението го отнася бързо напред. Дупката в леда навярно бе останала далеч зад него.