	Но това още не е спасение. Каква свобода, когато той няма нито документи, нито пари, когато е с лагерните си дрипи и е обречен. Подпухнал и изподран, той се добира криво ляво до гарата, където се смесва с хората от пристигналия ленинградски ешелон: евакуираните полуживи ленинградчани ги водят под ръка и ги хранят с топла храна на гарата. Но и това не е още спасение за него, ами се натъква в ешелона на свой умиращ приятел и взема документите му, а цялото негово минало му е познато. Откарват всичките близо до Саратов и няколко години, до следвоенните, той живее там на една птицеферма. Но ето че взел да се измъчва по дъщеря си и решава да я потърси. Пътува до Налчик, до Армавир, но я открива в Ужгород. През това време тя се омъжила за някакъв граничар. Смятала, че баща й е умрял благополучно, а ето че трябва сега да слуша разказа му със страх и погнуса. Вече изцяло изпълнена с образцово гражданско съзнание, тя все пак е запазила и позорните отживелици на родствените връзки и не отива да издаде баща си, а само го натирва от къщи. Останал без нито един близък човек, старецът живее безсмислено, като скита от град в град. Става наркоман, в Баку го залавят да пуши анаша, откарват го с „Бърза помощ“ и в опияненото си съзнание той назовава истинското си име, а когато идва на себе си — измисленото име, под което се води. Болницата е наша, съветска, и не може да лекува, без да установи личността. Повикан е другар от органите — и през 1952 г., 10 години след бягството му, старецът получава 25 години. (Това му дава и щастливата възможност да разкаже за себе си в килиите и по този начин да влезе сега в историята.)