	Спартак, който седеше между Окноман и Крис, беше бледен, тъжен и умислен. През четирите години, които се бяха изминали от смъртта на Сула, изразът на лицето му беше станал много по-сериозен и върху откритото му и високо чело се бе врязала дълбока бръчка, която говореше за тежките му грижи и мъчителни мисли.