	Но Раджаста не съжали нито за миг — за първи път през живота си бе изпитал искрено смирение. „Може би, мислеше жрецът, нашата каста се е възгордяла прекалено, и боговете ни се явяват в образа на този незрящ, измъчен странник, за да ни напомнят, че Светлината осенява не само потомствени избраници… И нека простотата и смелостта на този мъж бъдат моя талисман!“