	Застанала с дрешката на дъщеря си в ръка, Лилиан все още изглеждаше очарователна, макар да беше с пет години по-възрастна от него и да минаваше четирийсетте. Роклята й от тежка кремава коприна с тъмнокафява гарнитура, ушита по времето на тяхното доскорошно благоденствие, много й отиваше. Освен леко хлътналите й и зачервени очи нищо друго не издаваше дълбоката й драма. Беше запазила нещо от нежността и ласкавостта си, които така го бяха запленили преди десет години.