	В полунощ Клей стигна до малкото градче Северен Шапли. Малко преди това студеният дъждец, който валеше от няколко часа, прерасна в отвратителна суграшица — Шарън я наричаше „кишавица“. Той чу усилващ се шум от автомобилни двигатели и се отдръпна от пътя (който си беше все същото Шосе М 11, не онзи от съня му), а чакълената настилка пред бензиностанцията и магазина в съседство захрущя под подметките му. Когато фаровете приближиха, художникът видя, че са двама спринтьори, които се движеха един до друг и очевидно се състезаваха в мрака. Лудост. Клей застана зад една бензинова колонка — не се криеше, но и не изгаряше от желание да бъде забелязан, и проследи с поглед как двете коли профучават пред него сред фонтани от пръски като призрачни видения от изгубения завинаги свят. Единият автомобил му заприлича на оригинален шевролет „Корвет“ отпреди трийсетина години, но бе невъзможно да го каже със сигурност на фона на мъждукащото аварийно осветление от магазина. Спринтьорите преминаха с бясна скорост под мъртвите светофари на Северен Шапли и за момент задните им светлини проблеснаха като миниатюрни рубини, преди да се изгубят в гъстия мрак.