	Може би напълно познаваше своя син само валиде Хафса. Това й струваше много. Беше посветила на Сюлейман целия си живот, устата й потъмняха от дълголетното пренебрежение, което търпеше от султан Селим, създал по примера на своя дядо Мехмед Завоевателя цял харем от хубави юноши, беше отдала всичките си душевни сили на единствения си син и градеше зданието на неговия живот упорито и грижливо. Между майката и сина нямаше обичайната любов, обединяваше ги неизбежността, а може би страхът или дори ненавистта, но те вече не можеха да се разединят: твърде много се бояха един от друг, твърде много тайни лежаха помежду им, които светът не биваше на знае.