	С тясното си лице той не беше красив, нито чаровен дори, ала се движеше с гъвкавото изящество на майстор на меча, което издаваше физическа сила. Като капитан в личната охрана на Елейн му се полагаха три златни пискюла за звание и той ги носеше на едното рамо на лъскавата си броня. Някой неосведомен наблюдател можеше да си въобрази, че рангът му е по-висок от този на Биргит. Пластовете бяла дантела по шията и китките му бяха два пъти по-дебели от тези на която и да било гвардейка, но и този път си беше оставил препаската, може би за да не скрива златните пискюли на едното рамо. Твърдеше, че не желаел от живота нищо повече, освен да командва личната охрана на Елейн, но често разправяше за битки, в които се бил сражавал като наемник. Като че ли никога не се беше оказвал на губещата страна и победата често идваше в резултат от невъзпетите му от бардове усилия на бойното поле. Той размаха в дълбок поклон шапката си с бялото перо, задържайки ловко меча си с едната ръка, след което поднесе на Биргит малко по-лек поклон, с ръка на гърдите във войнишки поздрав.