	Групичката старци, които наблюдаваха танцьорите, твърде наподобяваха стари тритони, загледани в игрите на морските нимфи — толкова суров вид бяха придобили повечето от тях в борбата със стихиите и толкова приличаха на тези митични обитатели на морските дълбини е рунтавите коси и бради, които мнозина носеха по стар норвежки обичай. Младите, напротив, бяха необикновено красиви, високи, стройни и грациозни, мъжете — с дълги коси и още незагрубели от суровата природа свежи лица със здрава руменина, смекчена у жените от неописуема нежност. Благодарение на вродената си музикалност те умееха много точно да следват ритъма на оркестъра, който свиреше доста сносно, а старците, изправени наоколо или насядали кротко на старите корабни сандъци, служещи за столове, одумваха танцуващите, сравнявайки изпълнението им с едновремешните си успехи, или се сгряваха с някоя и друга чашка от купата, която продължаваше да ги обикаля, щракаха с пръсти и потропваха в такт с музиката.