	По едно време видях някакъв старец да се задава тичешком откъм дуара. Всъщност „тичешком“ е твърде силно казано, защото това бе по-скоро задъхано, мъчително подскачане и куцукане. Дори и след като всички хукнаха да плячкосват, той се бе видял принуден да остане в лагера, защото бе от най-безпомощните и слаби хора. Ето защо неговото идване бе толкова по-учудващо и странно. Още отдалече той размаха ръце като вятърна мелница, а когато наближи, с пресеклив, писклив глас извика: