	— Искаш ли да ти призная нещо, Фаусто? — продължи шепнешком. — Завиждам ти. Винаги съм ти завиждал. Ти ще кажеш, че хуля Бога, но съм убеден, че си щастлив, защото страданието те съпътства всяка минута. Стимулира те, освобождава те… Ох, накарай ме да престана, моля те, не ми позволявай да говоря.