	Сюлейман, който след този поход бе наречен Великолепни, въпреки блясъка и могъществото си не можеше да се чувствува свободен, когато влизаше в столицата — напротив, като че ли ставаше пленник на Стамбул, роб на всички онези условности, заради които живееше и които неуморно измисляше през цялото си властвуване. Затова трябваше покорно да слезе от коня и заедно със султанката, придружен от великия везир Ахмед паша, великия мюфтия Абусууд и синовете Селим и Баязид да отиде до златната беседка, където двамата с Хасеки бяха посрещнати от музиканти и слуги със златни подноси, пълни с плодове и сладкиши: в това време придворните поети, надвиквайки се един друг, произнасяха приветствени касиди в чест на падишаха и неговата победна войска, а имамите извиваха гласове в молитвен екстаз, прославяйки изпълнителя на божията воля на земята, пратеника на справедливостта и реда.