	Флечър заснова напред-назад по коридора почти като баща си преди двайсетина години — госпожица Никъл му беше разказвала не веднъж и дваж за онази вечер. Сякаш гледаше отново и отново един и същ черно-бял филм със задължителния щастлив завършек. Не се отдалечаваше на повече от две-три крачки от родилното и чакаше някой — който и да е — да излезе оттам.