	Даймлерът пълзеше по задръстената улица в Монкок, квартал с незавидна слава на най-гъсто населената градска част в историята на човечеството. Жителите му бяха почти изключително китайци. Лице на бял човек бе такава рядкост, че неизбежно повличаше любопитни и едновременно враждебни погледи. Не беше въпрос на расизъм, а на реалности. Не можеше да се каже, че кварталът е бедняшки. Отвсякъде крещяха пъстри реклами, някои високи до три етажа. В Монкок имаше пари, тихи и дискретни или истерични, но далеч не винаги законни. Единственото, което липсваше, бе свободно пространство, но колкото го имаше, местните го държаха за себе си и не допускаха външни хора. Тук можеше да се намери всякаква стока. Работата бе да знаеш къде да търсиш и да можеш да платиш цената. Пак Феи, шофьорът, знаеше къде да търси, а Джейсън Борн можеше да посрещне разноските. Постепенно врявата и глъчката останаха зад гърба им, сградите започнаха да стават по-ниски и Уеб вече виждаше водите на пристанище Виктория зад висока ограда от вериги. Заредиха се складове, чиито фасади гледаха към кея. Пак Феи сви към задния вход на един по-отстранен едноетажен склад. Изглеждаше запуснат и на обширната асфалтова площ имаше само две паркирани коли. Портата беше затворена. От будката на пазача излезе човек с бележник в ръка и тръгна към даймлера.