	Така нашите самолети следваха криволиците на долината. Околните зъбери и хълмове се извисяваха над нас и за операторите на радарите в Ню Йорк ние все едно бяхме под земята. През следващия четвърт час ми настръхна косата. Още малко по-ниско и щяхме да се натрошим сред гейзер от водни пръски. Още малко вляво или вдясно и щяхме да изчезнем в огненото кълбо от удара в склоновете на долината. Тъкмо установих, че започвам да се откъсвам от действителността и едва ли не вярвам, че сме проникнали под повърхността, за да летим в някаква подземна пещера, и зърнах сияние отпред. Светлините на Манхатън бяха още по-ярки, отколкото ги помнех.