	_Цялата ти кожа е влажна и лепкава. Неоновите светлини започват да трепкат и да плуват пред очите ти, когато стоманеният шип най-сетне се плъзва на мястото си и докторът го прикрепя с лепенка. Другият пазач, Симънс, или както му е името, се навежда и затяга, ремъка, за да не извадиш иглата с някое рязко движение. Започват с втората игла. Има нещо смущаващо в цялата тази работа. Това е краят на света, а хората около тебе се държат така, сякаш вършат някаква рутинна работа. Единствено ситните капчици пот по горната устна и по сбръчканото чело на доктора намекват за нещо друго._