	Мразех я за това. Говореше за тогава така, сякаш мен изобщо ме е нямало и… изобщо не съм съществувал. Караше ме да се чувствам толкова ненужен. Понякога си мислех, че след смъртта на баща ми тя никога не бе живяла в реалния свят — лутайки се между тяхната отдавна отминала, но все още неизживяна любов и мухлясалият хляб, който имахме за вечеря.