	Ранд крещеше. Беше сигурен, че крещи, че Луз Терин крещи, но сред този грохот не можеше да чуе нито един от двата гласа. Мръсният океан на покварата се изливаше през него с див вой. Блъскаха да го прекършат приливните вълни на злото. Раздираха го побеснели вихри мръсотия. Единственото, заради което знаеше, че все още държи Силата, беше покварата. Сайдин можеше да се отклони, да лумне, да го убие, а той така и нямаше да го разбере. Гнусният порой надмогваше всичко останало и той с последни сили се удържаше да не бъде пометен. Само това беше важното сега. Трябваше да издържи!