	На Харъд седмицата-прелюдия му се стори безкрайна. Общуваше с хора, чиито снимки беше виждал в „Таймс“ и „Нюзуик“ цял живот, и откри, че — като изключим аурата на власт, която ги обкръжаваше като облака миризма на пот около жокей световна класа — те си бяха просто хора, често отвратителни, а в повечето случаи и тъпи във фанатичното си усилие да избягат от дискусионните зали и стратегическите симпозиуми, и разните конференции и брифингите, които ограждаха като железни решетки клетките на богатия им и властен живот.