	Самият край обаче дойде по начин, какъвто не съм и сънувал. Един от труповете, наредени на мраморната маса, внезапно прохърка и се размърда под чаршафа, сякаш се канеше да стане. Този звук като от оригване беше толкова ужасен, че сякаш целия ме прогори и ще го помня до края на живота си. Братовчед ми, лекар и учен, обясни, че този труп е на човек, починал от туберкулоза и че дробовете му били така разядени от бацили, че останали огромни кухини, пълни с въздух, и когато температурата на въздуха се променяла, тялото се извивало, сякаш се опитва да стане или най-малкото като от конвулсии.