	Изцъклените очи на Ейлтар се взираха с празен поглед във вратата. Кожата му бе ужасно бледа. Ръката му едва държеше бокала, където аленееха последните капки вино. „Виното!“ — помисли си момичето. Изведнъж замъкът бе разтърсен от едновременното проблясване на мълния и гръмотевичен грохот, и за един кратък миг Отрова зърна нещо в устата на червенокосия мъж. Тя се наклони по-близо, като не смееше дори да диша, нямаше никаква представа какво би могло да означава това.