	В последните няколко години бяхме опознали доста по-добре хората около нас и това как се чувствуват. Всичко, което преди пет-шест години ни се виждаше една неспокойна игра, се превърна в много по-мрачно занимание, когато започнахме да го проумяваме. По същество нищо не се беше променило. Все още смятахме за най-важно — ако искахме да оцелеем — да не издаваме истинската си природа; да вървим, да приказваме и да живеем точно както останалите хора. Ние притежавахме дар — чувство, което (оплакваше се с горчивина Майкъл) би трябвало да се смята за божия благословия, но едва ли беше по-добро от проклятие. И най-големият глупак — стига да отговаряше на нормата — се чувствуваше щастлив, защото принадлежеше към обществото. Но не и ние — и затова нямахме положителни усещания — бяхме осъдени на отрицателни усещания: да не говорим, когато ни се иска; да не използуваме познанията си, за да не ни уличат — това беше живот на непрекъснати измами, недомлъвки и лъжи. Изгледите за изпълнения с отрицателни усещания период, който се простираше пред нас, измъчваше повече Майкъл, отколкото останалите. Въображението му рисуваше още неща и му даваше ясна представа какво значение щяха да имат тези притеснения в бъдеще, но не можеше да му предложи друг изход, освен нашия. Що се отнася до мене, стремежът да се справям с отрицателните усещания, за да оцелея, ме поглъщаше напълно; едва-едва започвах да осъзнавам празнотата, която оставаше поради липсата на положителни усещания. Докато растях, у мен се беше изострило главно чувството да предугаждам опасностите. И то се затвърди един следобед през лятото преди случилото се с Петра.