	Луната посребряваше прозореца и върху стъклото от разлюляното от вятъра дърво танцуваха сенки, подобни на длани със сгърчени пръсти. Трудно беше да се различи нещо в стаята. Загадъчни сиви и черни сенки изскачаха от ъглите. Направи крачка. Втора. Трета. Сърцето му биеше толкова силно, че направи на пух и прах решимостта му да остане на тъмно. Той включи фенерчето и се стресна от отражението на светлината върху острието на кухненския нож в дясната си ръка.