	— Не съвсем — понечи да се ухили Мат. „Да ме изгори дано, като им го казах дотук, защо да не разкажа и останалото.“ — Руарк ми каза, че ако искам да се оправя с Девите, трябвало да ги попитам как се играе „Целувката на Девите“. Каза ми, че това било най-добрият начин да ги опозная. — Името все още му звучеше като игрите на целувки у дома, като „Целувката на маргаритките“. Не беше предполагал, че главатарят на айилския клан ще се окаже човек, който може да върти номера. Беше се зарекъл следващия път да бъде по-предпазлив. С усилие разшири усмивката си. — Така че отидох при Байн и… — Реймон се намръщи нетърпеливо. Никой от тях не знаеше името на друг айилец, освен на Руарк, а и никой не държеше особено. Мат заряза имената и бързо продължи: — Та отидох при тях като последния тъпак и ги помолих да ми я покажат. — Трябваше да очаква нещо по широките усмивки, разцъфнали по лицата им. Като котки, поканени от някой мишок да си поиграят. — Докато се усетя какво става, копията им обкръжиха врата ми като нашийник. Само да кихнех, щях да се обръсна.