	— Е, това не е кой знае какъв номер. После ти се налага да ги извадиш от носа на момченцето, което излиза като доброволец от тълпата зрители. Но изглеждаше доволен, аз също — плащаха ми на час. Седмица по-късно една от онези монети се появи отново. Само една. Преди това обаче, докато почиствах, след като той си бе отишъл у дома, в клетката се появи морско свинче. То не бе от лабораторията, не бях го виждал преди това, ето защо пътем към дома го отнесох в биологичната лаборатория. Там преброиха свинчетата си, не им липсваше нито едно, макар че с тях човек никога не може да бъде сигурен, затова го отнесох у дома да го поглезя. След като доларът се върна, Туич се разработи толкова много, че даже спря да се бръсне. Следващият път използва две морски свинчета от биолабораторията. Едното от тях ми се струваше ужасно познато, но не успях да го разгледам, защото той натисна бутона и двете изчезнаха. Когато десет дни по-късно едното свинче се върна, — не бе онова, което приличаше на моето, — Туич вече бе убеден, че бе сполучил. Тогава се появи отговорният за нашия факултет офицер от министерството на отбраната — някакъв полковник-сухар, който сам някога е бил професор по ботаника. Та този полковник ни закле и двамата да пазим тайната, въз основа на статуса ни на допуск до секретни материали. Той изглежда си мислеше, че е попаднал на най-важното откритие във военната област, откакто Цезар е въвел копиеносците. Идеята му бе, че можеш да пращаш дивизии напред или назад във времето — в битки, които си изгубил или би могъл да изгубиш и да спасиш положението. И врагът изобщо няма да разбере какво става. Беше си побъркан, разбира се… и не получи генералската звезда, за която се напъваше. Но грифът „Свърхсекретно“, който поставиха върху изследването, си остана и, доколкото знам, още си стои. Не съм чувал да са го снемали.