	Погледнах Меги, застанала пред мен с бавно замираща усмивка на устните си, и за миг изпитах желание да се нахвърля зверски върху нея заради невежеството й, заради глупостта й, заради ухилената й физиономия, заради кухите й приказки за добри вести, но тутакси ме обхвана ужасен срам, защото вината бе само моя, Меги нямаше пръст в тази работа, и по-скоро бих отрязал ръката си, отколкото да посегна на нея. Прегърнах я през рамо и казах: