	Щурците се _ослушваха_. Нощта се вслушваше в нея. В този миг далечните топли нощни ливади и околните топли нощни дървеса направо замряха; листакът, шубракът и звездите дори, всичко замръзна и се заслуша, да чуе как лудо блъска сърцето на Лавиния Небз. И някъде, стотици мили надалеч оттук, в някоя пуста равнина, несмущавана дори от влакова свирка, на някоя пуста гара, някой самотен пътник, зачел вестник под мъждукащата светлина на голата електрическа крушка, в този миг вдига стреснато глава, заслушва се, запитва се: — Какво ли е това? — И кимва: — Изглежда, някакъв кълвач почуква по кух дънер. А всъщност това беше Лавиния Небз, нищо друго, освен сърцето на Лавиния Небз.