	Трябваше да измине доста време, докато забележа насладата, с която Ходжа изчита моите писания и зачаках сгоден случай да го привлека към тази дейност. За да го подготвя, споделих някои случки от детския си опит — разказах му за ужаса на една безкрайна, безсънна нощ и за близостта, която изпитвах към своя приятел от детството, с когото се бяхме приучили да мислим за едно и също в един и същи миг, за изживения ужас, когато той умря — боях се да не сметна и себе си за мъртъв и да не ме погребат жив заедно с него. Знаех, тези неща ще му допаднат! Малко по-късно се осмелих да му разкажа и един свой сън: докато ме напуска, тялото ми се споразумява с моя двойник — лицето му не се вижда в мрака — да се обединят против мене. По него време Ходжа твърдеше, че отново и все по-натрапчиво чува онзи смешен напев. Забелязвайки, че сънят ми му е оказал желаното от мен въздействие, настойчиво го заубеждавах да пробва да пише такъв тип неща. Хем за да се избави от безкрайното чакане, хем за да открие истинската разграничителна линия между себе си и глупаците. Понякога го привикваха в двореца, но нямаше никакво обнадеждаващо развитие. И в началото с доста превземки, а сетне, поради моята неотстъпчивост, със забележимо притеснение и охота реши да опита. Понеже се боеше да не изглежда смешен, дори се пошегува: