	Вратата на стаята се затръшна. Ермантие не се беше помръднал. Максим ли? Ще му мине. Гневно избухване, нищо повече. Нямаше да се махне. Къде би могъл да отиде със своите трийсет и пет хиляди франка? Приказки, само приказки. „Изморяват ме, божичко, колко съм уморен.“ Чувствуваше се кух като мъртво дърво. Животът му вече няма тежест, нямаше плътност. Всеки сблъсък с реалния, техния свят го оставяше по-разстроен, по-несигурен. Този контакт… една подробност сред многото други… И въпреки това го тормозеше… Защо беше вляво?… Кристиан влезе в стаята.