	Пишеха усърдно, от време на време сбираха глави да разчетат нечий почерк, който наистина приличаше на кокоши следи по снега, отделиха един час по обяд да слязат до трапезарията и да хапнат леща, после отново хванаха писалките. Появи се Елайда, в рокля с високо деколте, още по-червена от онази, която беше носила предния ден, заобиколи масата и занаднича през рамото първо на Сюан, а после и на Моарейн, сякаш искаше да се увери, че пишат изрядно. Шалът й с червените ресни беше пищно извезан на разцъфнали лозници. Разцъфнали и, още по-подходящо за нея, с дълги тръни. Като не намери нищо, за което да ги нахока, тя излезе толкова рязко, колкото беше дошла, и Моарейн и Сюан я изпратиха с дружна въздишка. Като се изключеше това, оставиха ги сами. Когато Моарейн напръска и последната страница със ситния пясък и я постави в дървеното сандъче между двата стола, беше дошло време за вечеря. Много момченца се оказаха родени предния ден — раждането им трябваше да е било след Прорицанието на Гитара, — но изглеждаше почти невъзможно някое от тях да е детето, което търсеха.