	Блъсках по вратата около пет минути, преди Хенри да ми отвори. Когато най-после се появи — аз нямах търпение да видя изражението му, след като разбереше кой е „приятелят“ на Марта, — помислих, че ще ми затръшне вратата под носа, после му просветна и той мълчаливо ми направи знак да вляза. Изтърсих снега от ботушите и палтото си и влязох. Къщата изглеждаше занемарена, почти запусната: нямаше гирлянди, украса, нито едно клонче. На „Кромуел Скуеър“ 10 не чакаха Коледа. Хенри изглеждаше ужасно: с безупречния си черен костюм и колосана риза, с лицето си, което бе избръснал така гладко, че за малко да свали горния слой кожа, той приличаше на труп, току-що излязъл от погребално бюро. Очите му бяха огромни и празни, бялото му лице — изпито, а едно мускулче под лявото му око играеше и потрепваше — единственото живо нещо на мъртвешкото лице.