	— Ще седна, татко — съгласи се тя и безцеремонно, но същевременно съвсем непринудено, сякаш бе най-естественото нещо на света, седна на коляното ми, прегърна ме през врата и ми се усмихна. Отвърнах на усмивката й, макар че за тая цел в момента трябваше да положа херкулесово усилие.