	Устата ми отново се напълни с вода. Изплюх колкото можах, но погълнах известно количество, от което се разкашлях и ми се повдигна. Започнах да потъвам и задрапах нагоре, но без да плувам, а само плясках с ръце и крака, изразходвайки десет пъти повече енергия, отколкото ми беше необходима да се задържа на повърхността. Забелязах първите признаци на паниката, която впиваше острите си като на плъх зъбчета в замаяното ми от изумление съзнание. Осъзнах, че вече не чувам пронизителното бучене. Колко ли удара бе понесла бедната ми глава? Един от юмручето на Уитмор… един от бастуна на Девор… един с камък… или може би два? По дяволите, не си спомнях.