	На няколко пъти Борис се подемаше нагоре по стената и гледаше внимателно през решетката на малкото прозорче. Долу беше задният двор с „каретата“, със зеленчуковата градина, с пътечките и с примамливия простор до каменната ограда. По ъглите на оградата стърчаха зловещите кулички с прозорчетата, от които всеки момент часовите можеха да се прицелят. Една човешка глава в рамката на малкото прозорче е прекрасна мишенка. Едно натискане на спусъка и — всичко ще свърши. Борис гледаше навън и тръпнеше. Наистина войничетата в куличките бяха добри момчета и се преструваха, че нищо не виждат. Но се случваха и глупави, несъзнателни часови, които изпълняваха заповедта — стреляха във всеки, който дръзне да се мерне на прозорчетата… Зад оградата оттатък е артилерийска казарма. Виждат се няколко оръдия, камиони, на едно място е изоставен лафет, на друго място е разпрегната ракла. Пред помещението прибягват войници, една лека кола завива през вратата и влиза в просторния двор… Като слезе, Борис дълго време мисли за обстановката, за пречките, за опасностите Човек не трябва да се хвърля слепешката, напосока, само защото е намислил нещо полезно. Той трябва да рискува при известна вероятност за успех. Инак няма смисъл. А оттук наистина беше трудно да се избяга. Да слезе комай от четири етажа, Да мине през толкова надзиратели, да се промъкне край стражата от куличките, да прескочи толкова препятствия и да се отърве невредим, не, това беше комай невъзможно. И Борис пак се връщаше на хрумването да го пишат свидетел, за да излезе от затвора законно, придружен от някой глупав стражар.