	Мая пусна ръката на Ники. Младият поет продължи да стои неподвижно и само очите му се местеха, наблюдавайки как Мая и нейната майка потъват в асансьора. После вратата се затвори и Ники остана сам. Веднага след това дърветата и улиците наоколо започнаха да се движат със страхотна скорост, а Ники продължи да бъде в центъра на света, защото никой не може да избяга от себе си, за най-голямо съжаление… „Какъв съм Глупак! Какъв съм глупак! Всичко оплесках!“.