	— Твоята болест е като… като да имаш слон в стаята. Огромна, невъзможно да бъде забравена, вечно присъстваща. Не знам как да говоря за нея. Не съм сигурна, че и ти знаеш. — Потърси погледа му, опитвайки да разчете изражението. — Би ли предпочел да се преструвам, че не си болен, Стивън? Или да говоря безстрастно за състоянието ти, като за зимата, за данъците или за някоя друга, изпълваща ни със съжаление, тема, която просто не може да бъде избегната?