	Ани Мълкахи О’Райли не беше на себе си. Четирите външни телефона в кабинета на Евън Кендрик обикновено звъняха рядко — той не беше от най-търсените конгресмени. Днес обаче бе не само по-различно, днес си бе същинска лудница. Само за двайсет и четири часа най-малкият и най-ненатоварен с работа екип на Капитолия бе доведен до безумие. Наложи се Ани да повика двете си помощнички, които никога не идваха на работа в понеделник („Стига, Ани, само ще си развалим прекрасния уикенд!“), и те се появиха намусени в канцеларията. После се обади и на Филип Тобайъс — нереализиралият се гений и пръв помощник на конгресмена — да зареже тениса, да размърда видния си задник и да дойде на Капитолия, ако не иска да бъде убит („Какво се е случило, по дяволите!“ „Не гледа ли предаването на Фоксли вчера?“ „Не, излязох да се поразходя с яхтата. Защо, изтървал ли съм нещо?“ „В него участва нашият човек!“ „Какво? Това не може да стане без моето одобрение!“ „Сигурно са го потърсили направо вкъщи.“ „Този негодник изобщо не ми е казал!“ „Нито пък на мен, но в «Поуст» видях името му в списъка на участниците.“ „За Бога! Намери ми записа, Ани! Много те моля!“ „Само ако дойдеш да ни помогнеш с телефоните, драги.“ „Мамицата му!“ „Така не се говори пред дама, леке такова.“ „Извинявай, Ани, съжалявам! Много те моля. Записът!“)