	Той издърпа меча от мишницата на противника, където го беше забил, малко над гръдната броня, и остави дребния бледолик мъж да се срине от седлото. Опасен противник, докато не направи грешката да вдигне оръжието си прекалено високо. Дорестият му кон побягна през храсталаците и Варек за миг си позволи да съжали — животното изглеждаше по-добро от белокракия кафяв кон, който сам бе принуден да язди. Само за миг — след това вече надничаше през гъстите стволове на някакви сивкави, с набръчкани като щавена кожа листа дървета, от които като стена се спущаха оплетени диви лозници.