	Реките от хора навсякъде другаде — разливащи се по тротоарите, блъскащи се из подлезите, железопътните гари и автобусните спирки сутрин и вечер, са реки от хора, които знаят къде се намират и къде отиват — те са минавали по този път преди, знаят, че и в бъдеще пак ще минат оттам. Маските, които носят тези хора, не излъчват особена човечност — тази човечност се крие вътре в тях, докато те се борят с проблемите си и съзерцават радостите на миналото и бъдещето. Тези тълпи не са самите хора, те само ги пренасят от място на място — превозни средства със спуснати завеси на прозорците. Не е интересно да наблюдаваш процесия от вагони с дръпнати докрай пердета.