	Съмнявам се, че Хамет е имал каквито и да е преднамерени артистични цели — той се мъчи да си изкарва хляба, като пише нещо, за което има информация от първа ръка. Някои неща си измисля, това правят всички писатели; но всичко се основава на факти, съчинено е от реални неща. Единствената действителност, позната на английските автори на криминални романи, са разните разговорни произношения. Ако пишат за херцози и венециански вази, те знаят за тях толкова от собствен опит, колкото един холивудски паралия знае за творбите на френските модернисти, окачени в замъка му, или за полуантичната английска масичка от XVIII век, на която си пие кафето. Хамет изважда убийството от венецианската ваза и го пуска в сокака; то не трябва да битува там завинаги, но като че ли не е лоша идея да се дистанцираме колкото се може повече от идеята на Емили Поуст как една благовъзпитана дебютантка в обществото трябва да глозга пилешко крилце.