	Поликев беше изумен. Той си беше въобразявал, че Василкович с две ръце ще сграбчи спасителното въже, което му подхвърляше. За Поликев бе много важно да постигне целта си при стария — за случай че опасението му се потвърдеше и бягството на казак Номер десет успееше. Споразумееше ли се веднъж с бащата, то нямаше защо вече да се опасява от сина. А ето че старият слагаше кръст на сметките му. Но Поликев не беше склонен току-тъй да се откаже от плановете си.