	Останалата част в «Андрюс» беше милостиво кратка. От катедралата ковчезите бяха откарани е катафалки, а голямата група официални лица се пръсна по съответните посолства. В базата чакаше самолет на военновъздушните сили, за да откара за последен път в Калифорния Роджър и Ан Дърлинг. Сега всичко изглеждаше далеч по-обикновено. Още една почетна гвардия бе строена, за да отдаде чест на покритите с националното знаме ковчези, но тя беше различна. Тълпата бе по-малобройна, съставена предимно от служители във военновъздушните сили и други военни, работили по един или друг начин с президента. По молба на семейството действителната погребална церемония щеше да е по-скромна. Щяха да присъстват само роднини, което навярно беше по-добре за всички. Така че в «Андрюс» за последен път се разнесе националният химн. Марк стоеше мирно, притиснал ръка до сърцето си в жест, който със сигурност щеше да се появи по кориците на всички новинарски списания. Беше добро дете, полагаше всички усилия и се държеше по-мъжки, отколкото си мислеше. Ковчезите бяха вдигнати с подемник до вратата на товарното отделение, защото двете тела вече представляваха точно това — товар. Семейството се качи по стълбичката във VC-25 за своето последно пътуване. Самолетът дори вече нямаше да носи кодовото название «Първи», защото то вървеше заедно с президента, а президентът не се намираше на борда. Райън го гледаше как се отдалечава и бучи по пистата. Телевизионните камери го проследиха, докато не се превърна в малка точица в небето. Джак също. Ескадрилата изтребители F-16, завършила патрула си над Вашингтон, се приземи, а Райън се качи със семейството си на хеликоптер на морската пехота, за да се върне в Белия дом. Екипажът се усмихваше и се суетеше покрай децата. След като закопча предпазния си колан, малкият Джак получи радиослушалки. Настроението от сутринта започваше да се променя. Морските пехотинци от VMH-1 имаха ново семейство, за което да се грижат. Животът продължаваше.