	Когато се събуди, навън беше още светло и от тъмносивите облаци се сипеше равномерно тих ситен дъжд. Лежеше в топлото и удобно легло, беше сух и се чувстваше отпочинал. Наранените му крака бяха почистени и превързани, а ужасното надпрепускане с ловците от Северната земя — зад гърба му. Ситният дъжд удряше тихо по стъклата на прозорците, които пропускаха дневната светлина и тя падаше леко върху покритите тук-там с дървена ламперия каменни стени. Огледа подредената с вкус стая и веднага разбра, че това не е дом на гражданин от средна ръка, а на кралска особа. Върху ламперията имаше гербове и шлемове, които Мениън знаеше, че принадлежат на кралете на Калахорн. За известно време планинецът полежа безшумно и разглежда стаята спокойно и отпуснато, като даде време на съня си да го напусне, а отпочиналият му мозък напълно да се пробуди. Видя сухи дрехи на стола до леглото и тъкмо се канеше да стане и да се облече, когато вратата се отвори и в стаята влезе възрастна домашна прислужница. Носеше поднос с паници, от които се носеше миризма на вкусно ядене. Кимна учтиво, усмихна се, бързо се приближи до леглото и остави подноса до планинеца. После го подпря с възглавници и го подкани да изяде всичко, докато е още топло. Странно, тя му напомни за майка му, мила, суетлива женица, която умря, когато беше дванадесетгодишен. Прислужницата изчака докато започне да се храни, после се обърна и излезе, като затвори вратата тихо зад себе си.