	Всичко му беше като в полусън. Ричард знаеше, че би трябвало да се противопостави на апатията си, но не можеше да се насили да престане да му е все едно. Просто изпълняваше, каквото Шеста му нареди. Нищо не можеше да направи. Образът на плаващия силует го очароваше, погледът й го запленяваше, гласът й го омагьосваше. Откакто бе останал без дарба, тя запълваше празнината в душата му.