	Храбър мъж седеше неподвижно, облегнат на един камък. Пред него се разстилаше долината на Червената глина. На западния хоризонт догаряха последните следи от залязващото слънце, а вечерта се спускаше плавно над пъстроцветната почва, смекчавайки зеления цвят на маслодайните храсти. Сетивата му се бяха изострили, откакто бе започнал да търси Силата. Сега опознаваше тези нови земи, усещайки мускусния мирис на сухия въздух, чувствайки душата, пулсираща в напуканите от времето жълтеникавокафяви пясъчници и плодородната червеникава почва. Солите прорязваха горчива следа в пръстта. Тук растенията имаха свой собствен дух — бяха издръжливи, мъхнати и странно крехки. Тази земя имаше по-различна душа, която Пееше заедно с вятъра и Танцуваше със звездите. Тази земя можеше да промени отделния човек и дори цяло племе. Но Храбър мъж не можеше да и позволи да промени него — той щеше да бъде господарят и. Толкова много щеше да бъде вложено в тази нова земя, в която бе довел Строшените камъни.