	„Безпокои те Слоут — шепнеха двойните врати, само че вече не бяха само те — сега Джек чуваше гласа на целия хотел. — Безпокоят те Слоут и лошите вълкодлаци, и създанията, които изглеждат като козли, и треньорите по баскетбол, които всъщност не са треньори по баскетбол. Безпокоят те автоматите, пластичният експлозив и вълшебните ключове. Но нас тези неща не ни безпокоят, малкия. За нас те не представляват нищо. Морган Слоут не е нищо повече от припкаща мравка. Останали са му само двадесет години живот, а за нас това време е по-кратко от въздишка. Нас в Черния хотел ни интересува само талисманът — свързващото звено на всички възможни светове. Ти идваш тук като разбойник, за да ограбиш това, което ни принадлежи. Предупреждаваме те още един път: имаме и други начини да се разправим с долни крадци като теб. Упорствуваш ли, ще разбереш какви са — сам ще разбереш.“