	Хари извади мантията-невидимка и се покри с нея, докато се спускаше между етажите; най-сетне слизайки по мраморното стълбище във входната зала. Може би някаква малка част от него се надяваше да бъде забелязан, да бъде видян, да бъде спрян, но мантията беше, както винаги, непроницаема, съвършена, и той лесно достигна вратите на главния вход.