	В най-отдалечения край на великолепната сурова страна, където океанът вече милиони години безуспешно щурмува несъкрушимите скали, а подземният огън от време на време заплашва да подпали набъбналите от дъждове и сняг облаци, далеч от пътища и шумни пристанища има една старинна кръчма „Самотната момина сълза“. Никой вече не знае, а и не се интересува кога и защо е било построено това неугледно съоръжение от бетон, обрасло с мъх и лишеи, с тесни дълги прозорци по ъглите и ръждива желязна тръба, която стърчи в средата на плоския покрив. Но златистата завеска уютно сияе в нощния мрак и просмукващата мъгла. Премръзналият скитник — бил той пилот на дирижабъл-дървовоз, пастир на стадо китове, наскучал се в тясната си бърлога-кабина, суров геолог или уморен до припадък турист, бродещ художник или местен ветеринар — се спуска по широко изсечените в скалата стъпала, отваря широко дъбовата врата и пристъпва в заляната от светлина стая; той разтрива вкочанелите си длани, оглежда облепените с избелял кафяв найлон стени, протрития червен килим върху пода, тавана, изрисуван като бездънно синьо небе. Погледът му неволно се спира върху огнището, в което весело искрят и пропукват пламъците, върху обикновените дървени столове и табуретки, върху полиците на бюфета, изпълнени със стъклария и порцелан, ноздрите на премръзналия му нос се разтварят, за да вдишат необикновено вкусните миризми на току-що изпечен хляб, на ванилен кейк, овча пача с чесън и печено свинско и на всевъзможни сосове и маринати. И ето че иззад лилавата завеса се появява стопанинът, чичо Витема — бивш надзирател в термоядрена станция — огромен, доброжелателен, усмихнат, той разперва могъщите си ръце в знак на приветствие и казва с дълбокия си бас: