	Привечер бе започнало да ръми и влажният студ събуди Озбърн в неговото укритие под дърветата. Той седна, опипа пулса си и откри, че е нормален. Мускулите го боляха и имаше контузия на дясното рамо, но иначе беше в учудващо добро състояние. Стана и се придвижи към края на горичката, откъдето можеше да наблюдава спасителните работи, без да го забележат. Нямаше как да разбере дали са намерили Маквей жив или мъртъв, а не смееше да излезе и да разпитва — така би рискувал да се разкрие. Можеше само да наблюдава от скривалището си с надеждата, че ще види или чуе нещо. Чувстваше се ужасно безпомощен, но нищо друго не му оставаше.