	Куза съгледа нещо много по-едро от плъх да пълзи нагоре по стената на изкопа. Той пристъпи напред и насочи светлината надолу — и едва не я изпусна. Все едно, че бе надникнал в някой от кръговете на ада. Почувствал се внезапно отмалял, Куза протегна ръка и се облегна на близката стена. Затвори очи и задиша тежко, като куче в августовска жега, мъчейки се да възстанови изгубеното си самообладание, да удържи надигащата се в стомаха му вълна и най-вече да възприеме онова, което бе видял.