	„Музикалният план на Пушкиновата поема ме отведе непосредствено до Глинка и Чайковски — отбелязва Стравински в «Хроника на моя живот» — и аз решително застанах на тяхна страна. По този начин определих вкусовете и предпочитанията си … Реших да следвам добрите традиции.“ След неуспеха на операта, Стравински подчертава: „Само малък брой музиканти от по-младото поколение оцениха «Мавра» и разбраха, че тя бележи поврат в развитието на моето музикално мислене.“ Вкусовете и предпочитанията на Стравински в „Мавра“ се отнасят всъщност само към певческия стил на италианската и руската опера от първата половина на XIX век. Вокалните партии са изградени от някаква смесица от италианско белканто и руския цигански романс, но пресъздаден с изразните средства на съвременния музикален език. В операта са очертани отделни арии, дуети, триа и квартет. Без да се обрисуват с лайттеми, героите имат чудесни музикални образи, като и четиримата са характеризирани в ироничен или гротесков аспект. Операта наподобява старинен руски водевил, но музиката представлява нещо съвършено ново в музикално-сценичния жанр.