	— Сега вече мога да се прибера сам… Тръгна по алеята, но наистина ли беше алеята? Не беше ли отново изгубен из криволиците на лабиринта? Светът около него беше някакъв гаден скапан декор. И навсякъде невидими хора го сочеха с пръст. Чу мяукане зад себе си. Да можеше да ускори крачка. В неговото състояние и най-коравият би помолил за милост. Само като си помисли, че Кристиан беше позволила това! Беше се оставила на тази ужасяваща игра.