	Под гаровия навес стояха неколцина германски есесовци, които успях да видя едва след като очите ми свикнаха със светлината. Един от тях, стъпил върху празна каса, наблюдаваше с доволна и малко насмешлива усмивка хилядите човешки скелети, които се изсипваха от влаковата композиция. Държеше в ръка камшик за езда от черна осукана кожа и нервно потупваше лъснатия си ботуш. Беше облечен в зелената униформа със сребърно-черни мълнии на петлиците, която му стоеше като излята. Върху десния му ревер проблясваше двойната светкавица — отличителен знак на Вафен-СС, а върху левия лежаха капитански нашивки. Беше слаб и върлинест мъж с пясъчноруси коси и светлосини, почти безцветни очи. По-късно разбрах, че е крайно изтънчен садист, вече получил прозвището, което по-късно беше използвано и от ръководството на Съюзническите сили — „Касапина на Рига“. Така се запознах с капитана от СС Едуард Рошман…