	Високо на небето, малко закрито от листата на букови клони, стоеше някакво пълно, светло, сребърно кълбо. От него идеше светлината, която правеше света така хубав. Сега Мая видя около луната, на небето, да горят безброй светлинки — по-хубави и по-нежни от всичко, което бе виждала някога. Тя не знаеше що да прави от щастие: тя вижда нощта, луната, звездите и техните чудеса. Мая бе чула сама за всичко това, но никога не го вярваше.