	Изправи се на крака и клатейки се закрачи през невзрачния водопад под каменната стена. Там седна отново. След малко пороят и светкавиците се отдалечиха от каньона. Необяснимо как, въпреки студа и влагата, той заспа. Когато се събуди вече беше ден. Минаха часове и слънцето се подаде зад ръба на високата сякаш до самото небе пропаст. Стори му се, че е дори още по-дълбоко отколкото докато беше в дупката.