	— Благодаря ти, Хек — каза Гардънър, който си бе взел стол, беше го обърнал с облегалката напред и седеше на него като препускащ каубой от уестърн на Джон Форд*. От него се излъчваше истинско обаяние, лудостта, забелязана от Джек сутринта, сякаш беше изчезнала.