	След това настъпва пауза, понеже балдъзата поднася кафе. Тъщата сръбне веднаж, остави чашката и започне: — Боже, бедното коте, как е отслабнало. Грях ти е да го погледнеш. — Ех, бедното — завайка се и балдъзата и го взима в прегръдките си. — Рабира се, не си го хранил. — Хранил съм го редовно. — Ами, много си мислил ти за къщата и за котето. Кой знае какво си мислил, кой знае кога си идвал вкъщи, сигурно веднъж на три дена. — Идвах редовно. — Ами, редовно, вижда се по котето. — Бедното коте — въздиша отново балдъзата и нежно гали котето.