	Като се обърна на другата страна, Мейбъл усети по страните си свежия и приятен полъх на ветреца, който беше оставила на далечния морски бряг. Сега пред погледа й се представи нова гледка. Макар да беше подготвена за нея, девойката неволно трепна и от устата й се изтръгна възторжено възклицание, а очите й жадно поглъщаха разкрилата се красота. На север, на изток и на запад — почти във всички посоки — се разстилаше гладка водна шир. Водата тук имаше не зеленикавия оттенък на стъкло, тъй характерен за всички води в Америка, нито тъмносиния цвят на океана, а лека отсянка на кехлибар, без това да я прави по-малко прозрачна. Никъде не се виждаше земя освен близкия бряг, който се простираше наляво и надясно в една непрекъсната гориста ивица с широки заливи и ниски носове. На места брегът беше скалист и когато мудните води заливаха пещерите, образувани от високите отвесни скали, оттам се разнасяше глух шум, наподобяващ далечен оръдеен изстрел. Нито едно платно не се белееше по повърхността на езерото, нито една едра риба не лудуваше в глъбините му, дори и след най-продължителен и щателен оглед на този необятен простор не можеше да се открие и следа от човешки труд и облагородяване. Безкрайното горско пространство граничеше с необятната водна шир.