	„Не знаеш — мисли си Скот, докато наблюдава как баща му завързва краката на Пол първо в коленете, а после в глезените. Пол отново се размърдва и от гърлото му се разнасят неразбираеми звуци. — Можеш само да гадаеш.“ Обаче си дава сметка, че бащата наистина обича първородния си син. Тази любов може да е ужасна, ала в същото време е силна и искрена. Ако я нямаше, Андрю Ландън нямаше да се държи по този начин. Щеше да налага Пол с цепеницата, докато синът му издъхне. За миг част от съзнанието на Скот (хладнокръвната част) си задава въпроса, дали баща му би поел такъв риск с него, със Скутър старчето Скут, който не можеше да скочи от една най-обикновена пейка, висока по-малко от метър, докато батко му го гледаше в очите, а бащиният нож режеше плътта и проливаше кръвта му, но сетне прогонва тези мисли. Все пак лошата кръв не бушува в неговите вени. Поне засега.