	Плуваха все по-нататък, реката ставаше все по-широка и по-могъща, наливаше се с пролетни води. Нощем славеите пееха така звънко във върбалаците, че песните им ехтяха. Слънцето грееше все по-ясно и стопляше все по-силно, гребците разкопчаваха дебелите си кафтани, а после и съвсем ги сваляха, оставаха само по ризи, млади, светлокоси — не войни, а добри пътешественици в този зелен тих край. Вече пред праговете, като не знаеха как да се промъкнат по-нататък, спряха до два острова сред реката. Дякът с Хасан и болярските синове се настаниха на по-малкото островче, а ладиите закотвиха на големия дълъг остров, който бе малко по-нагоре по течението.