	Когато отвори очи, бледата светлина призори едва очертаваше силуетите на познатите предмети в пещерата с плахото съдействие на мъждукащите, тлеещи въглени в огнището. Всеки мускул и всяка кост на тялото й се възпротивяваха на движението. От устните й се отрони стон и само миг по-късно Иза бе до нея. Очите на жената бяха красноречиви, бяха изпълнени с болка и тревога за момичето. Никога не бяха пребивали пред очите й никого така. Йори другарят й в най-острите си пристъпи на гняв не бе пребивал Иза така. Сигурна бе, че Брод щеше да я убие, ако не бяха го принудили да спре. Иза никога не бе мислила, че ще стане свидетелка на подобна сцена и не искаше да се повтори.