	Кемпфер се задърпа отчаяно, помъчи се да ритне онзи зад него, но краката му се мятаха безпомощно във въздуха. Отвори уста да изкрещи, но от гърлото му излезе само мъчително хъркане. Дърпайки, дращейки пръстите, които неумолимо го отдалечаваха от живота, той се изви трескаво за да погледне нападателя си. Вече знаеше кой е — дълбоко в едно мрачно кътче на съзнанието си. Но трябваше да го види! Сгърчи се още, зърна ръкава на нападателя, сив войнишки плат, после плъзна поглед нагоре… нагоре… към лицето на…