	— Е, добре, блъснах го… вярно, бутнах онзи задръстеняк. Може и да съм го ударил. Не знам какво точно стана, но не отричам нищо. Хубаво, отстранете ме, преместете ме, отнесете се до организацията за защита на гражданските права — направете каквото щете. Но да се действа така е чист идиотизъм. Принудителният отпуск поради стрес е нелепост. Защо трябва да се влача тук три пъти седмично и да разговарям с вас, сякаш съм някакъв… Та вие дори не ме познавате, не знаете нищо за мен!… За какъв дявол да говоря с вас? Защо именно вие трябва да решавате дали да се върна на работа или не?