	И така ние отидохме до пещерата, аз оставих на земята кутията, изкачих двете стъпала и се надвесих над извора, притискайки гръд към перваза на басейнчето, под висящите сталактити, които както някога продължаваха да сълзят, обвити в зелен блестящ мъх. И Розета се надвеси. Аз за миг погледнах отраженията на лицата ни в черната неподвижна вода и въздъхна при мисълта за многобройните не толкова хубави неща, които се бяха случили от времето, когато като дете се надвеждах над същата тази вода и се оглеждах по същия начин. Под гъстата трева в дъното на басейнчето, както някога се виждаше леко набраздяване на водата, причинено от извора, и аз си помислих, че той щеше да продължава да блика вечно, леко и спокойно, дори тогава, когато всички, и аз, и Розета, изчезнем от този свят и споменът за тази страшна война избледнее и почти се забрави. Така всичко беше съвършено, помислих в себе си, и аз вече не бях дете, а имах голяма дъщеря, а изворът не свършваше, и продължаваше да блика както винаги.