	Черния призрак ни наблюдава с треперливата си усмивка и за един безкраен миг съм убедена, че има и по-лошо, много по-лошо, от това да умреш. После се окопитвам и започвам да крещя, предупреждението ми обаче я застига твърде късно. Извръща лице към мен, бледите й устни се разтягат в усмивка… Какво има, скъпа?… и викът, който би трябвало да изрече името й, потъва в писъка на спирачки.