	И тогава, без предупреждение, го връхлетя потресаващата истина, по-пълна и по-неоспорима отколкото беше досега. Дъмбълдор беше мъртъв, загинал… той стисна студения медальон толкова силно че го заболя, но не успя да спре горещите сълзи, които се стекоха от очите му; той погледна настрани и се загледа надалеч отвъд езерото, към гората, докато ниският мъж в черно продължаваше да каканиже… нещо се размърда между дърветата. Кентаврите също бяха дошли да изкажат последна почит. Те не излязоха на открито, но Хари ги видя, почти скрити в сянката, гледаха магосниците, лъковете им висяха отстрани. И Хари си спомни първото си кошмарно пътуване в гората, първия път, когато беше видял нещото, което тогава представляваше Волдемор и как се беше изправил пред него, и как той и Дъмбълдор обсъждаха борбата за изгубена кауза. Важно е, беше казал Дъмбълдор, да се бориш и бориш и да продължаваш да се бориш, защото само тогава злото може да бъде държано надалеч, макар и не унищожено напълно…