	До мръкнало едва премина пет прехода. Затова пък за през нощта разпали голям огън и покри с борови игли и сухи клончета огромно полуизгнило брезово стъбло, което се търкаляше на земята. Докато стъблото тлееше, той спеше, изтегнат върху снега, като усещаше животворната топлина ту на едната, ту на другата си страна, и инстинктивно се обръщаше и събуждаше, за да подхвърли сухи клончета върху загасващото дърво, което се разпадаше на лениви пламъчета.