	Не беше толкова лесно човек да впечатли Уинстън. Той забеляза, че моделът VC-20 на служебния реактивен „Гълфстрийм“-III е обзаведен не по-зле от личния му самолет: седалките и килимът не бяха толкова луксозни, обаче апаратурата за комуникации бе невероятна… „Дотолкова, че да ощастливи дори един истински технически гений като Марк“ — помисли си. Двамата по-възрастни мъже се възползваха от случая, за да наваксат със съня, а той наблюдаваше как авиаторите провеждат тестовете си преди полета. На практика действията им почти не се различаваха от тези на собствения му екипаж, но Райън имаше право. Човек се чувстваше някак различно, като видеше военните символи на раменете им. След три минути административният самолет се намираше във въздуха и пътуваше на север към нюйоркското летище „Ла Гуардия“, като допълнително предимство беше фактът, че вече си бяха уредили спешен въздушен коридор и така щяха да си спестят петнадесет минути от полета. Докато ги слушаше, той чу как сержантът, работещ в свързочния сектор, урежда кола на ФБР да ги посрещне на общия терминал; явно Бюрото сега се обаждаше на всички значими играчи на пазара, за да ги повика на съвещание в собствената си нюйоркска дирекция. Помисли си, че е удивително да видиш как държавата действа ефективно. Колко жалко, че не можеше да е така непрекъснато.