	Обясних й, че трябва да повървим още малко до пиацата, освен ако не ни се усмихне щастието да срещнем някоя празна кола, а после се опитах да подновя разговора за Къмбърланд. Напразно. Мисълта да се качи в каретата и да тръгне нанякъде бе завладяла напълно съзнанието й. Тя не можеше да мисли и да говори за нищо друго.