	След десет минути, когато във влака си припомнях случката, ми дойде на ум, че макар да бях прав, съгласявайки се с носача, че е най-добре велосипедът да се изпрати през Имендинген, може би не трябваше да се съгласявам да го пращат в Имендинген. Ако бях черноглед по природа, щях и досега да се тормозя от мисълта, че велосипедът е в Имендинген. Но според мен човек трябва да гледа на нещата откъм добрата страна. Възможно е носачът по своя инициатива да е поправил моя пропуск, възможно е да е станало чудо и велосипедът да е бил някак предаден на собственика му преди края на неговата обиколка. Чантата пратихме в Радолфцел, но ме утешава споменът, че на нея пишеше „Констанц“. Без съмнение след време, когато установят, че никой не я търси в Радолфцел, железопътните власти ще я препратят в Констанц.