	Въпреки че Касейл и нейните гвардейки бяха напуснали двора, Елейн и останалите трябваше да си пробият път по каменната настилка през цяла тълпа. Мъжете от Материн най-после бяха слезли от конете си, но още се мотаеха, изпускаха си алебардите, навеждаха се да ги вдигнат и пак ги изпускаха, опитваха се да разтоварят товарния си кон направо тук, насред двора на конюшнята. Едно от голобрадите момчета гонеше някакво пиле, отскубнало се от връвта, което щъкаше между краката на конете, а един от сбръчканите старци подвикваше окуражително, но дали на момчето, или на пилето — не беше ясно. Стар знаменосец с обрулено лице и с останал на темето му само един бял кичур, се мъчеше да наложи ред с помощта на един съвсем малко по-млад от него гвардеец — й двамата най-вероятно се бяха върнали на служба след пенсиониране, като мнозина напоследък, но друго от момчетата, изглежда, се канеше да подкара рунтавия си кон в самия дворец, и Биргит трябваше да му нареди да се дръпне, за да може Елейн да влезе. Младежът, с покрити с мъх бузи, зяпна Биргит толкова ококорено, колкото беше гледал двореца. Тя определено беше по-живописна в униформата си от щерката-наследница в роклята си за езда, пък и той вече бе виждал щерката-наследница. Расория го плесна по врата, отпрати го към знаменосеца и поклати глава.