	Джиъринг забеляза синята врата и се огледа за хора от охраната наоколо. Австралийските бойци от СВС бяха лесни за забелязване, стига да знае човек как са облечени. Но макар по коридора да преминаваха полицаи от Сидни, военен персонал наоколо нямаше. Джиъринг се спря на петдесетина крачки от вратата. „Обичайните трепети преди изпълнение на задача“ — помисли си той. Предстоеше му да извърши нещо, от което връщане назад нямаше. Той се попита може би за хиляден път дали наистина иска да го направи. Навсякъде около него имаше сродни човешки същества, хора, които приличаха досущ на самия него, с техните си надежди, мечти и намерения — но не, нещата, които се въртяха в умовете им, бяха твърде различни от онова, което тревожеше неговия ум, нали? Те не го схващаха, не бяха в състояние да разберат кое е важното, и кое — не. Не бяха в състояние да погледнат на Природата такава, каквато е Тя, и поради това живееха своя живот, насочен единствено към това да я наранява, дори да я унищожи. Караха колите си, които тъпчеха въглеводороди в атмосферата, използваха химикали, просмукващи се във водите, пестициди, които избиваха птиците или им пречеха да се възпроизвеждат, пръскаха се с флакони, чиито летливи вещества унищожаваха озоновия слой. Те просто убиваха Природата почти с всеки свой съзнателен акт. И не им пукаше. Дори не се опитваха да осъзнаят последствията от своите действия, следователно, не, те нямаха право да живеят. Неговата задача беше да защити Природата, да премахне паразитната плесен от лика на планетата, да я възстанови и спаси, и тази работа трябваше да се свърши. Решил това, Уил Джиъринг продължи да крачи към синята врата, бръкна в джоба си за ключа и го вкара в ключалката.