	Кортежът стигна до каменист брод. За щастие водата не беше толкова бърза, колкото онази, която едва не го беше убила при първия брод, и Ингрей насочи вниманието си към това да преведе всички живи и здрави през реката. Една миля по-нататък фургонът едва не затъна в разкалян участък от пътя, после пък конят на един от гвардейците окуця, след като му падна подкова. После, по време на кратка почивка, колкото да напоят конете, двама от свитата на Болесо се сбиха — някаква тлееща лична кавга, която изригна отведнъж. Дори обичайното заплашително присъствие на Ингрей едва успя да я потуши и той обърна гръб на разтърваните побойници с тревога, която те за щастие сбъркаха с гняв, тревога какво ще стане следващия път, ако обикновените заплахи не свършат работа и се наложи да премине към действия.