	През онези дни в края на лятото все по-често си спомнях за Денис Карвил, преподавателя по литература, който ми беше помогнал да се свържа с Харолд и се бе отнесъл пренебрежително към книгата ми „Раздвояване“. Веднъж бе казал нещо, за което твърдеше, че е цитат на Томас Харди и което завинаги се запечата в паметта ми. Може би прочутият викториански романист и поет наистина е изрекъл въпросната фраза, но така и не я срещнах в някое негово произведение или в биографията му, която прочетох, след като завърших „Далеч от върха“. Подозирам, че Карвил я е съчинил и я е приписал на Харди, за да й придаде повече тежест. Признавам, че самият аз от време на време съм прибягвал към този трик, заради което се срамувам.