	Няма какво да се отбележи за еднообразната ни и скучна езда през безутешната пустош. Рядко разговаряхме. Пустинята прави хората мълчаливи, а без друго и бързината, с която устремно препускахме напред, извънредно затрудняваше всякакъв разговор. Може да се спомене най-много само това, че на два пъти спирахме за кратка почивка, за да се поободрят и хора, и животни. Първият път беше по пладне, а после спряхме пак при настъпването на тъмнината. Ще отбележа още, че само трима души яздеха на коне, а именно Хилал, аз и Халеф. Хилал бе яхнал Залзала, кобилата на шейха на бени зуафите, а ние двамата бяхме възседнали двете кобили на ханумата. Тези три коня бяха единствените в целия лагер, които бяха в състояние по-продължително време да поддържат същата бързина като камилите.