	Лиза Дънкан стоеше безпомощно на колене, като мечка, чиято лапа е била затисната в кошера с мед. Болката бе съсредоточена в ръката й, но Лиза усещаше, че пълзи нагоре по нервните пътища, като неизбежна вълна от агония. Струваше й се, че някой докосва с нагорещени игли всички нервни окончания в ръката и рамото й, та чак до вътрешността на костите. Дори не мигна, когато забеляза с крайчеца на окото, че Сянката на Аспасия върви към нея и вече е подминал мястото, където по-рано намериха смъртта си двама от войниците му.