	Живеех на авеню „Баркър“, тиха улица недалеч от булевард „Сънсет“, при Ла Мирадо. Не я бяха асфалтирали още от 1936 година, но аз се бях научил да маневрирам и да заобикалям дупките и стигнах до алеята, която водеше право до входната ми врата, без да счупя оста. Нямах гараж. Отстрани на циментираната пътека се мъдреше нисък стълб с ръждясала ламаринена пощенска кутия, под прозорците имаше два — три потънали в прахоляк олеандъра, до улицата пък растеше кипарис. Моравата отпред изглеждаше доста прилично. На десетина дни едно от съседчетата получаваше от мен трийсет цента, за да я окоси.