	Бе се осъзнал още на другия ден и със сълзи на очи бе отишъл в полицейския участък. Отчаяно искаше да върне отново малката си дъщеря и да измоли от нея прошката, която сам не можеше да си даде. Но Дорис бе изчезнала. Полицаите направиха каквото можаха, а то съвсем не бе много. И така в продължение на две години Реймънд Браун продължи да живее на дъното на бутилката. Най-сетне двама негови колеги събраха куража да се намесят в живота му и да говорят с него. Сега местният свещеник беше чест гост в дома му. Реймънд Браун продължаваше да си попийва, но никога не пиеше до забрава и се опитваше окончателно да спре с алкохола. Той знаеше, че като истински мъж трябва смело да приеме самотата и да се пребори с нея. Достойнството на подобно поведение често звънти на кухо, но Реймънд нямаше друго на този свят. Молитвите също му помагаха малко. Повтарящите се думи често водеха със себе си съня, макар и не онези цветни сънища за семейството му, което някога пълнеше къщата. Той се въртеше из леглото си и се потеше от жегата, когато телефонът иззвъня.