	Всяка сутрин лежах на пода, взрян в нейната врата. Рамката на прозореца ме скриваше от чуждия поглед. Когато излизаше на стъпалата сърцето ми пощуряваше. Тичах в хола, взимах книгите и я следвах. Винаги държах мургавата й фигурка под поглед, а когато пътищата ни се разделяха, оставях всичко и я следвах. Утро след утро. Никога не й казах нещо повече от обичайното, но все още името й разбунтува глупавото ми сърце. Образът й ме преследваше дори й на най-лишените от романтика места. Събота следобед, леля излизаше на пазар и аз имах задължението да мъкна покупките. Вървяхме по претъпканите улици, блъскаха ни пияници и продаващи се жени, всред групи от работници, всред крясъците на викащите магазинерчета, пазещи казани със свински бузи, всред дрънканиците на уличните музиканти, свирещи „Елате вие всички“ на О’Донован Роса или някоя балада за нещастията по нашите земи. Тези звуци се сливаха в странния звук на живота за мен, представях си, че моят кръст е да бъда враг на тълпата. Мълвях името й в моментите на голяма мъка, в онези с голяма стойност, като молитва. Очите ми се насълзяваха често (не мога да кажа защо) и тогава като че ли сърцето ми се изливаше по бузите. Замислях се за фигурката й. Не знаех кога да я заговоря и кога не, а ако я заговорех как щях да й обясня объркаността на обожанието си. Тялото ми беше като арфа, а жестовете й като пръстите, които свиреха по струните.