	Спътникът й не каза нищо. Кайку остана загледана в него за известно време, ала лицето му си остана непроницаемо. Вече бе свикнала с него — с оранжево-русата му коса и с необичайно бледата му кожа, покрита с татуировки. Той вече не й изглеждаше чужд, а само странен — по начина, по който Лусия й изглеждаше странна. Езиковата бариера не представляваше проблем за ткиуратеца — той бе овладял тънкостите на сарамирския, откакто бе стъпил на брега на империята, и го говореше перфектно. А когато пожелаеше, можеше да бъде необичайно разговорлив.