	Този конкретен следобед Ван Чийли се натъкна на гледка, която изобщо не се вместваше в рамките на обичайните му преживявания. Върху широката гладка скала, надвиснала над дълбокия вир сред дъбравата, той зърна едно момче на шестнайсетина години, което с явна наслада сушеше на слънце мокрото си, силно загоряло тяло. Влажната му коса, разделена на път от скорошното гмуркане, бе прилепнала плътно към главата, а светлокафявите му очи — толкова светли, че искряха с почти тигров блясък — оглеждаха Ван Чийли с някаква ленива бдителност. Гледката бе неочаквана и Ван Чийли се поспря за миг, зает с непривичния процес да мисли, преди да заговори. Откъде, за Бога, би могло да дойде това диво наглед момче? Жената на мелничаря преди два месеца бе загубила дете, по всяка вероятност паднало във воденичния улей, ала нейното беше още бебе, а не изкласил юноша.