	Необятната шир на паяжината разрушаваше перспективата. Тя висеше в пълен мрак — пласт върху пласт се простираха под такива ъгли, които объркваха логиката, свързани с нишки, които се губеха толкова далеч в чернотата, че перспективата ги бе смалила до забвение. Това бе неимоверно по-сложно от обикновената геометрия на конструкцията на някой паяк; тук, неограничавани от физичните закони, паяжините се простираха под невъзможни ъгли, върху които очите отказваха да се съсредоточат, съединявайки се в абстракции, които просто не биха могли да съществуват извън Чаросплетието. Ефирни завеси от тънки мрежести воали се поклащаха лениво на студения вятър, носещ се като задгробен дъх от бездната. При всяко помръдване на гигантската конструкция се чуваше едва доловим звън.