	Тая сутрин пак се опитах да говоря с Арманд. И тя за пореден път отказа да ме приеме. Червенокосото й куче пазач ми отвори и като запречи с рамене входа, за да не мога да вляза, излая нещо на грубия си жаргон. Арманд се чувства добре, каза. Трябва й малко почивка и ще се възстанови напълно. Внукът й е при нея, приятелите й я посещават всеки ден. Последното прозвуча толкова саркастично, че направо си прехапах езика. Не иска да я безпокоят. Унизително ми е да му се моля, _pere_, но съм наясно със своя дълг. Независимо от лошата компания, с която се е обградила, въпреки подигравките и оскърбленията, с които ме залива, аз не мога да пренебрегна дълга си. Моята работа е да нося утеха дори когато тя е нежелана. И да напътствам. Но как да говоря с този човек за душата? Очите му са пусти и безразлични като на диво животно. Опитвам се да му обясня. Арманд е на години, казвам му. Упорита възрастна дама. И двамата имаме толкова малко време. Нима не разбира? Нима ще й позволи да сложи сама край на живота си, като не позволява на близките си да се грижат за нея и се държи арогантно с тях?