	Мястото беше хубаво, безопасно. Далеч отвъд езерото Ташмор боровете блестяха сивозелени на слънцето. „Глупави дървета — присмя се веднъж деди, — не правят разлика дори между лято и зима.“ Единственият признак на цивилизацията върху отсрещната страна си оставаше кеят на градчето Брадфорд. Никой не бе създал търговски център или увеселителен парк. Тук вятърът все още шушнеше между дърветата. Зелените шинди все още имаха мъхнат горски вид и по ъглите на покрива и в чашата на дървения водосток все още се събираха борови иглички. Анди беше идвал тук като момче и деди му бе показвал как да закача стръв на въдицата. Беше разполагал със своя собствена спалня с ламперия от хубав клен, бе сънувал момчешки сънища в едно тясно легло и се бе будил от шума на плискащата се в кея вода. Идвал бе тук и като мъж и беше любил жена си върху двойното легло; принадлежало някога на деди и неговата жена — мълчаливата и сурова жена, член на Американската общност на атеистите, която, стига да искате, би ви обяснила „Трийсетте най-големи противоречия в Библията на крал Джеймс“ или, ако предпочитате, „Смехотворната заблуда на теорията за подобието на вселената с часовникова пружина“ с тъпата, непоклатима логика на посветен проповедник.