	Тя беше майка — и то майка за пример — на пет деца, при все че самата бе едва деветгодишна. Две от тези деца бяха близначета и тя обикновено говореше за тях като „децата на господин Амплач“, като имаше предвид един извънредно почтен господин от съседното селище, който, както имам основание да вярвам, никога не беше зърнал нито нея, нито тях. Близначетата напълно естествено, си приличаха, понеже в предишното си съществуване са били две кегли и все още в дългите рокли имаха малко неопределен и недоразвит вид надолу от ниските си рамена, но бяха също така солидни и топчести в главите и не липсваха хора, които твърдяха, че забелязват в това безпогрешна прилика с предполагаемия им баща. Другите деца бяха кукли с различна възраст, пол и състояние, обаче за близначетата може да се каже че бяха несъмнено нейни собствени рожби. Въпреки това майчинското й отношение бе толкова чудесно и безпристрастно, че тя никога не правеше разлика между тях. „Децата на господин Амплач“ бе по-скоро описание, отколкото отличие.