	Питър Минеф вдигна бавно глава. Сега можеше да го огледа внимателно. Наистина беше висок, но не колкото му се бе сторило в началото. За сметка на това беше много слаб. Скулите му ясно се очертаваха на фона на загорялото му лице. Косата му беше къдрава и руса, спускаше се като водопад върху кокалестите му рамене. Матю погледна очите му. И замръзна. Този човек със сигурност беше луд. През своята кариера, като служебен защитник, Матю Барлоу бе виждал много убийци и с годините усетът му бе станал безпогрешен. За Питър Минеф нямаше значение дали ще трябва да убие с ножа, с който е намазал масло върху филийката на закуска. Той просто живееше за това. Така както творецът живее за да твори.