	— И тя зрееше в мен… мисълта, че няма да бъде трудно… и втория път, когато отидох там, взех шишето и го напълних. Това обаче все още бе само налудничав сън… Но последния ден го носех в себе си и си казах, че няма да ми е трудно да сипя в медовината или в греяното му вино… Можеше и никога да не го сторя, само го желаех, макар че това вече е достатъчен грях. Но когато пристигнах в къщата, те всички се бяха събрали във вътрешната стая и аз чух Олдит да казва, че приорът изпратил някакба гозба от собствената си трапеза, нещо вкусно, с което да угоди на баща ми. Беше там и къкреше върху скарата, вътре с лъжица… направих го, без да се усетя… И после чух Елфрик и Олдит да се връщат от масата и едва имах време да прекрача прага навън, все едно че току-що съм отворил вратата и си чистя обувките, когато те влязоха в кухнята… Какво друго можеха да си помислят, освен че сега идвам. Бог ми е свидетел колко пъти през следващия час неистово съжалявах за стореното, но такива неща са непоправими и аз съм прокълнат… Какво друго ми оставаше, няма вече връщане назад?