	Не мога да ти кажа какво точно почувствах, когато влязох в банята. Вече не изпитвах гняв, а и почти не се страхувах. Може би преобладаващото чувство беше облекчение. Почти четири години бях воден от една-единствена команда — Аз ще живея — и, за да удовлетворя този подтик, бях гледал как съгражданите ми, мои събратя евреи, и собственото ми семейство са били пъхани в пастта на тази откачена германска машина за клане. Бях гледал. По определен начин бях помагал. Сега вече можех да си почина. Бях направил всичко по силите си да оцелея и сега това приключи. Единствено съжалявах, че не съм успял да убия Полковника вместо Стареца. В този момент Полковника символизираше за мен всичко зло, което ме беше довело до това място. И точно неговото лице носех в съзнанието си, когато затвориха тежките порти към онези душове през юни 1943-а.