	Стаята на Лиа тънеше в мрак, озарена единствено от бледото сияние на дисианската луна зад прозореца. Брайън се промъкна безшумно и затвори вратата зад себе си. Пристъпи предпазливо и спря до леглото. Лиа спеше дълбоко, дишането й беше равномерно и спокойно. Нямаше по-добро лекарство от укрепителния нощен сън.