	Затова Стамбул изпращаше Роксолана наострено и със скрита ненавист. Султанката пътуваше по улиците на столицата като въплъщение на насилие и никой не искаше да знае колко далече беше тя дори само от мисълта за най-малкото насилие. Пък и кой ли би взел да я пита или да наднича в душата й, когато пред нея и отстрани препускаха на черни коне наперени юначаги и току се провикваха: „Савул! Дестур!“