	Горе на етажа главата на T1000 бе разцепена на две безформени части, отметнати назад върху раменете му. Болката никога не бе имала значение за сензорите на машината от течен метал. Тя показваше нарушаване на функциите на част от организма. Но този „организъм“ нямаше части, освен на молекулярно ниво. А всяка молекула бе примитивна, миниатюрна версия на цялото. Ако част от него се отдели, отделените части се превръщаха отново в метална сплав. Единствената команда, оставаща да действа на молекулярно ниво в този случай, караше частите да откриват и да се присъединяват към по-голямата маса. Всяка частичка имаше обсег от четиринадесет километра. А сега частите на T1000 бяха много по-близо. Само след миг забавяне, предизвикано от ударната вълна, главата му отново зае предишния си вид, без следа от „нараняване“.