	Приемането и оценяването на историята от страна на юдейския елит не означава по никой начин, че традиционният модел на поведение (разгледани в предишната глава) е бил изоставен. От своя страна, месианските вярвания в едно последно възраждане на света също така носят нотки на _антиисторичност_. Тъй като вече му е невъзможно периодически да отмени или забрави историята, евреинът я понася с _надеждата_, че в един по-близък или по-далечен момент _тя окончателно ще спре_. Необратимостта на историческите събития и на времето се компенсира от ограничаването на историята във времето. В духовния хоризонт на месианството съпротивата срещу _историята_ изглежда по-решителна, отколкото в хоризонта на традиционните архетипи и повторения. Ако във втория случай историята е отречена, игнорирана или премахната чрез периодичното повтаряне на Сътворението и прераждане на времето, в месианската концепция тя _трябва_ да бъде понесена поради нейната есхатологична функция и _може_ да се понесе, защото се знае, че някой ден _ще свърши_.