	— Това трябва да спре! — прогърмя гласът на Ранд, придружен от трясъците в небето. Беше свалил палтото си преди тази среща и беше навил ръкавите на ризата, оголвайки двата Дракона, виещи се по ръцете му, със златните гриви на китките. Искаше да напомнят на мъжа пред него с всеки поглед, че стои пред Преродения Дракон. Но беше стегнал ръцете си в юмруци, за да не се поддаде на увещанията на Луз Терин и да стисне за гърлото проклетия Логаин Аблар. — Не желая война с Бялата кула и вие, проклетите ашамани, няма да ме вкарате във война с Бялата кула! Ясен ли съм?