	Изправен пред любимото си старо кресло отстрани на изгасналия огън, Хари се разположи удобно и разви пергамента си, докато гледаше наоколо из стаята. Парчетата от смачкан пергамент, старите камъни, празните стъкла от буркани и обвивките от бонбони, които оставаха в общата стая след всяка вечер, сега ги нямаше, те всички бяха на шапките на Хърмаяни. Чудейки се неясно колко ли духчета сега са свободни, независимо дали го искат или не, Хари отпуши мастилницата си, натопи вътре перото си и започна да пише върху жълтия пергамент, замисляйки се трудно, но след минута откри, че се е загледал в празното пространство, напълно изгубил нишката на мисълта си. Сега вече разбираше колко трудно е било за Рон и Хърмаяни да му пишат през лятото. Как би могъл да каже на Сириус всичко, което му се беше случило през изминалата седмица и да включи всички въпроси, които би искал да му зададе без да съобщи вътре информация, която би предпочел да премълчи. За момент остана неподвижен с поглед към камината, след това, най-накрая взел решение, той още веднъж натопи перото в мастилницата и започна да пише върху пергамента: