	Джаксън се мъчеше да се изправи. Твърде късно. С дрезгав вик Лу Ан се хвърли върху него и го просна на пода. Краката й обвиха неговите в стоманен захват. Ръцете й се впиха в гърлото му и този път неговото лице започна да посинява. Пръстите, душащи го сега, бяха десет пъти по-силни от онези, стиснали го в къщичката на пазача. Той се взря в налетите й с кръв очи, със спукани от пристягането на примката капиляри, и осъзна, че не би могъл да се освободи от смъртоносната й хватка. Пръстите му задращиха по пода. Животът изтичаше от него. През очите му пробягаха някакви видения, но нямаше сила да направи нещо. Тялото му започна да се отпуска. Очите му изхвръкнаха от орбитите, вратът му всеки миг можеше да се счупи под непрекъснато увеличаващия се натиск. Пръстите му най-накрая докоснаха парче стъкло от счупеното огледало. Той го сграбчи и замахна нагоре, забивайки го в ръката й над лакътя. Никакъв ефект. Той я удари отново. Тя отдавна бе престанала да усеща болка. Просто знаеше, че не може да го пусне.