	Володин и Сердюк извърнаха очи. Мария се направи, че не чува. Гледах ги известно време, за да разбера кой е злосторникът, но нито един от тях не се издаде с нищо. Всъщност, честно казано, не ме вълнуваше особено. Ядът ми беше по-скоро престорен. Много повече ме интересуваше рисунката, която още след първия поглед ме накара да почувствам, че е някак незавършена. Обърнах се към картона и известно време се опитвах да разбера кое точно ме смущава. Мисля, че беше пространството между схемата на сражението и влака, където според идеята се намираше небето. Голяма част от картона не беше запълнена с нищо и пораждаше усещането за всепоглъщаща пустота. Приближих се до масата и сред купчината боклуци открих парченце от сангвина* и почти цяла пръчица въглен.