	Стори й се странно, че не се бе сетила за книгата докато пресичаха Нокс или Морето на здрача. Още по-странно бе, че си спомни точно сега, на ярката дневна светлина, докато прекосяваха тази суха пустиня. Оприличи пясъка на море, което се плиска на широки вълни. В далечината поради някакви атмосферни ефекти блестеше като стъкло. А под повърхността му се криеха чудовища, по-страховити от рибата на старицата.