	• Възрастовата програмираност. Жизненият цикъл на всяко живо същество предполага различно поведение на различните етапи от живота му. В детството ние сме програмирани да се обучаваме и развиваме; в младостта (17–25 години) — да образуваме една или друга разновидност на семейство (тук условно ще я наречем двойка); на 25–40 години — да възпитаваме децата си; в зрелостта — да възпитаваме внуци, а с наближаването на старостта ние изпитваме потребност да предадем жизнения си опит на младежта. И ако по някаква причина в предвиденото за това време не се е образувала двойка, то с течението на времето с все по-голяма вероятност тя няма да се образува изобщо — хризантемите в градината повехнаха отдавна. Като не изпитват необходимата нагласа за образуването на двойка, немладите вече хора започват да капризничат, да търсят като че ли обективни причини, на които, ако са по-млади си, не биха им обърнали никакво внимание. Така че всеизвестната препоръка „не бързай да се жениш“ може да се окаже мечешка услуга. За препоръчване е вместо това младите хора да бъдат поощрявани да подходят по-осмислено към избора на спътник в живота, но да не удължават този избор твърде много.