	— Все едно. Може би щеше да е по-добре за теб да скочиш на първия кораб, който напуска Тар Валон — продължи тя. — Но съм длъжна да призная, мисълта как се тътриш от село на село, толкова посрамена, че не смееш лицето си да покажеш пред друга Сестра, бледнее пред удоволствието да те видя как страдаш. А сега се махай от очите ми, преди да съм решила дали да са брезовите пръчки, или каишът на Силвиана. — Хвърли на пода белия шарф, обърна гръб, пусна сайдар и се плъзна назад към стола си, все едно че Алвиарин бе престанала да съществува.