	В ушите на Райх отекна вик — неговият собствен вик, и някакво тежко туптене — ударите на собственото му сърце. Вече тичаше по зиналата пред него пътека — незнайна, лишена от живот, лишена от пространство, — тичаше, преди да е станало прекалено късно, прекалено късно, прекалено късно… тичаше, докато все още. имаше време, време, време…