	И тя почна да съветва Збишко как да се държи с тъста си, да не би — не дай боже — да го обиди и доведе до ожесточение. Изобщо тя очакваше добър край, но човек, който познава по-добре света и вижда по ясно от Збишко, щеше да забележи в думите й известна безпокойство. То се дължеше може би на това, че панът от Спихов беше изобщо мъчен човек, а може би княгинята почваше да се тревожи малко, задето ги нямаше толкова дълго време. Виелицата навън ставаш все по-страшна и всички казваха, че когото връхлети в открито поле, той може и там да си остане. На княгинята обаче мина през ума и друго предположение: може би Данушка да е признала на баща си, че е вече венчана със Збишко, а Юранд, обиден от това, решил изобщо да не идва в Чеханов. Но тя не искаше да сподели със Збишко тези си мисли, пък и нямаше време за това, защото слугите започнаха да донасят яденето и да го слагат на масата. Все пак Збишко успя да падне още веднъж в краката й и да я попита: