	Малко след изгрев слънце поеха отново на път. Закусиха набързо с клони и листа от сини дъбове и Куестър направи така, че палатката да изчезне сред взрив от светлина и кълба дим, което изплаши гномите до смърт. И ето че всички потеглиха. Вървяха югозападно по един криволичещ път, който ги изведе от хълмистата местност и отново ги поведе сред гори и езера, на границата със Зеленоречието. Колоната се водеше от Буниън и останалите го следваха. Ту започваше, ту спираше да вали и те често навлизаха сред мъгла, като студена димна завеса. Долината бе потънала в облаци и мъгли, които образуваха странна синкава мараня, стелеща се над върховете на дърветата и тъмните далечни склонове на планините. Сред дъжда цъфтяха цветя и на Бен това му се стори доста странно. Цветята бяха в пастелни нюанси и крехките им цветове траеха само минути, след което изсъхваха. Куестър ги нарече дъждовни цветя, с което не прояви кой знае каква оригиналност. Те се появяваха при дъжд и после загиваха. Той каза, че в добрите стари времена тези цветя имали повече от дванайсет часа живот, ала сега, както и всичко останало в долината, били засегнати от болестта. Вследствие от западането на магията животът им бил повече от мимолетен.