	Няколко минути по-късно котвата полетя зад борда и се залови за дъното. „Кон-Тики“ се извъртя и обърна кърма към прибоя. Котвата ни задържа в продължение на няколко скъпоценни минути, докато Торстейн чукаше като луд по морзовия ключ. Беше успял да хване Раротонга. Прибоят кънтеше, а океанът яростно се надигаше и спадаше. Всички бяхме заети с работа по палубата, а Торстейн най-сетне успя да предаде съобщението си. Обясни, че се носим към рифа Рароя. Помоли Раротонга да слуша на същата вълна всеки час. Ако не се обадим повече от тридесет и шест часа, да предупреди норвежкото посолство във Вашингтон. Последните думи на Торстейн бяха: „О. К. Fifty yards left. Here we go. Good bye!“* И изключи предавателя. Кнут запечата книжата и двамата се измъкнаха колкото може по-бързо при нас на палубата, защото вече стана ясно, че котвата почна да поддава.