	Национализмът е феномен на покрусената от поражението в Първата световна война Германия, разтърсена от леви и десни екстремистки движения. Няма обаче сериозен изследовател на историята на следвоенното германско общество, който да не твърди, че без Адолф Хитлер зачеването на това общество би било невъзможно и че началните години на НСГРП преминават под знака на „Моята борба“*. Със свой принос в отглеждането на тази партия е и Антантата, която спечелила войната, но загубила мира**, като създава международна система от мирни договори — диктати, и дава на Хитлер морално основание да сипе проклятия срещу лицемерната политика на победителките и срещу парламентарната система и демокрацията. От срутените кумири ефрейторът кове воля за реванш, създава и вдъхновява в невиждан устрем към властта партия, обещава в новата война страховита победа и с пропаганда и терор обединява германското общество, способен е да превърне всеки негов член в истински или потенциален убиец преди народът сам да стане мъченик и жертва, заплатил с кръв и страдания вярата в „изпратения от Провидението“ месия.