	Тико бягаше бързо, главно за да държи краката си, колкото се може по-малко на земята. За момент, докато се клатушкаха нагоре по хълмовете извън обраслия с маслинови дървета и покрит с кръпки зеленина оазис около Ефеб, на Тепик му се стори, че вижда „Безименния“ като малка точица в лазурното море. Можеше и да е блещукането на някоя вълна.