	Там, където Мермидон се вливаше в Езерото Дъга, мрачно се извисяваше Южното око, беззвучно и непроницаемо. Вятърът леко се плъзгаше по повърхността на езерото и реката, но не се докосваше до обелиска, сякаш той също се стремеше да бъде по-далеч от това злокобно място. Въздухът трептеше от лъченията на нажежения камък и чертаеше сякаш призрачни химери. От време на иреме край водите на езерото се спираше по някоя самотна ловна птица, хвърляше неспокоен поглед към крепостта и бързо отминаваше.