	Пришълецът едва сега разбра кое е накарало слугите да се намесят в двубоя — стражът от замъка беше нарушил правилата и вместо на ездача бе нанесъл удар на звяра. Ветрогонът на Могиен с последни сили се отдалечаваше навътре в сушата, към дюните; върху лявото му черно крило бавно се разливаше пурпурен кървав овал. Четворката изсвистя край Роканон, преследвайки двете останали без управление животни, които продължаваха да кръжат над покрива, като всеки път свиваха назад, устремени към сигурността на своите обори. Ученият се втурна право към тях, за да ги пропъди настрана. Видя Рахо да хвърля въже с примка и да улавя единия крилат пазач. В същия миг подскочи, усетил как нещо го жилва в крака. И бездруго неспокойният му ветрогон се подплаши още повече. Човекът дръпна юздите прекалено рязко. Тогава звярът изви гръб и за пръв път, откакто го яздеше, започна да рита, да се мята във въздуха. Наоколо като преобърнат наопаки дъжд се изсипваха стрели. Слугите и Могиен, яхнал жълт грифон с обезумели очи, със смях и викове пак префучаха край Роканон. Това подейства успокояващо на неговото животно, което бързо ги последва.