	Помисли трезво за предстоящата нощ и коремът й се сви от отвращение. Обеща си, че ще изтърпи всичко, каквито и да са любовните му предпочитания. Извади от бюрото снимката на Франсоа. Той гледаше от рамката със същата иронична полуусмивка, с която я наблюдаваше как прелита през перона на гарата, за да го срещне. Мекият кестеняв цвят на косите от снимката, свежият пясъчен цвят на униформата, опънат от твърдите мускули на гърдите, към които някога, така отдавна, обичаше да долепя лице и да усеща върху пламналите си бузи хладния метал на десантните отличителни знаци. Всичко това бе там, под стъклото. Просна се върху леглото и вдигна Франсоа над себе си, погледнал надолу, както докато се любеха, задавайки ненужния си въпрос: „Alors, petite, tu veux?“*. А тя винаги шепнеше в отговор: „Oui, tu sais bien.“** И тогава се случи.