	Отново мълчание се стовари между тях, най-неприятното мълчание, което Хари някога бе преживявал с Дъмбълдор; изглеждаше сякаш ще продължава и продължава, подсилвано само от леките ръмжащи подхърквания, идващи от портрета на Армандо Дипит над главата на Дъмбълдор. Хари се почувства странно смален, все едно беше се скъсил, откакто бе влезнал в стаята. Когато вече не можеше да издържа повече, той рече: