	Особеното качество на фантастиката, способът с който тя постига най-добрия ефект, разбира се, е въображението, издигнато в случая на няколко октави над звученето, което то има навсякъде другаде в литературата. Да уцелиш подходящата нота, това е една от най-големите трудности, срещани при писането на фантастика; а именно в добавка на стандартните изисквания, задължителни за композирането на една история в проза, възниква допълнителната задача да се обяснят нови щрихи и особени черти на повествованието — без видимо да забавяш действието или да намаляваш напрежението, което трябва да се изгради в последователни стъпки. Това, с течение на годините, е довело до развитието на клишета (бих искал да ги нарека „съглашателства“, но думата някак не приляга на областта на фантастиката), клишета, включващи приемането и споменаването мимоходом на такива явления като пътешествия със скорост по-голяма от тази на светлината, телепатия, телепортация, химикали, осигуряващи безсмъртие и апарати за моментален превод от и на чужди езици, ако трябва да изброим няколко. Употребата им е показателна за изкуственост в степен неприсъща за никой друг род съвременна литература — като изключим някои самобитни поети, с техни частни митологии, което няма нищо общо с цялата тази общност на съзаклятници. И все пак, тази изкуственост всъщност не отблъсква и поради компенсаторния ефект илюзията действа на едно по-високо ниво на любопитство, каква все пак е природата на това животно. Буквално всичко би могло да стане обект на фантастичен разказ. Приемайки клишетата на фантастиката, човек се изоставя баналните положения движещи повествованието в художествената измислица. Това в известна степен изисква една по-голяма изтънченост, но и наградата е сравнима по стойност.