	А в очите му се запали някакъв трескав пламък, сякаш това бяха очи на човек, който виждаше далечен, но изгарящ и примамлив мираж. Няколко минути той гледа в пространството, после извади грамадната бедняшка кърпа и избърса челото си, което се бе запотило от горещината в палатката. И Фани видя, че ръкавът на расото му бе оръфан — това ужасно, дебело и грубо расо, в което той се измъчваше през най-големите горещини, защото строгите правила на ордена му забраняваха да го свали, сякаш по този начин искаха да умъртвят с още по-голяма сигурност тялото му. Тогава й дойде наум, че той произхождаше от къщата на графовете Пухол, че навярно родителите му имаха имения и ренти, че бе още млад и ако искаше, можеше да води бляскавия живот на патриций, да играе поло, да се облича в копринени ризи и да има любовници, но вместо това бе станал монах от Дружината на Христа, носеше черно, грубо, прожулващо кожата расо и бе дошъл в Пеня Ронда да лекува болни от петнист тиф и да агитира за дон Луис, да гони далечния, безумния мираж на световната католическа империя, на Христа и на бога, мираж, който изгаряше сърцето му, който бе пропаднал опит на миналото и невъзможна фикция на настоящето? Но той бе омаян от този мираж, той се стремеше с всички сили към него… Не беше ли луд, напълно луд? Един Дон Кихот в расо, черен, огнен, фанатичен!…