	— Ти си по-груб, отколкото те помня, Матрим Каутон. Боледуването ти трая дълго — и Егвийн, Елейн и аз се грижехме за теб като за бебенце в пеленки, а ето че почти си забравил. Въпреки това съм склонна да допусна, че у теб е останала поне капчица благодарност. Ти говореше как искаш да видиш света, да видиш големи градове. Е, има ли по-хубав град от Кемлин? Сега можеш и да направиш каквото мечтаеш, и да покажеш благодарността си и в същото време да помогнеш на някого. — Тя извади сгънат пергамент от наметалото си и го постави на масата. Беше подпечатан с лилия върху златистожълт восък. — Не би могъл и да искаш нещо повече от това.