	Андрей седеше на края на пейката и гледаше бирената кутия в ръцете на Антон. Той тихо мърмореше нещо и движеше по нея малката четчица, извил неестествено шия, за да не омаже брадата си с боя — въпреки това на нея вече се белееха няколко петна, които изглеждаха като посивели кичури. Няколко готови боядисани кутии стояха на масичката — на всичките имаше една и съща рисунка: коридор на вагон, по който с чаени чаши в ръце вървяха румени девойки с кокошници* и жълтокоси момци с червени рубашки, всичките с едни и същи лица, подобни на вимета — това бе, както разбра Андрей, съзнателен и даже подчертан цитат от Гумильов, тъй като от лицата стърчаха дълги кравешки цицки, пръскащи струйки мляко, а под рисунката със славянски букви беше изписано: