	Дните отминаваха един след друг и ние пътувахме от зори до свечеряване. Времето оставаше все така хубаво. Нямаше дъжд и съвсем рядко излизаше вятър. Теренът понякога се променяше. Понякога се налагаше непрекъснато да се изкачваме по хълмове и да се спускаме в разпокъсаната пустош, друг път дни наред се движехме из равна повърхност, която ни караше да мислим, че сме в центъра на вдлъбната празна купа, чийто хоризонт се изменя при всяка следваща крачка. Онова, което в началото приличаше на лилав облак в далечината, сега безпогрешно разкри очертанията си като далечна планинска верига.