	На лицето му се появи познатият й израз на загриженост и той отново огледа палатката. Айла не се поддаваше на страха току-така, без причина; може би наистина, нещо не беше наред. В палатката бе тъмно, но мракът не бе непрогледен. Отнякъде се процеждаше слаба светлина. Сякаш нищо не беше разместено, вятърът не беше разкъсал нищо, въжетата бяха здрави. Всъщност, той дори бе престанал да духа. Нямаше никакво движение. Беше съвсем тихо…