	Веднага след това вдигнаха стана си и потеглиха, подобни на малка, криволичеща процесия от призраци, която мълчаливо се виеше в сумрака. Вървяха в колона и заобиколиха Ирилин но една толкова тясна крайбрежна пътека, че можеха да вървят само един по един. Движеха — се сякаш в някакъв фантазен свят. От дъното на долината се вдигаше пара, образувана от допира на топлата земя и хладния въздух, която се смесваше с валмата мъгла, влачещи се над гората. Дърветата се извисяваха мрачни и Влажни в сивотата — хаос от огромни чернокори дъбове, брястове, чепати хикории, върби и кедри. Пред очите им изникваха въображаеми призраци, които се скриваха при мигването на окото — гъвкави създания, които изкушаваха и измъчваха. Бен направо бе вцепенен от тяхното постоянство — имаше чувството, че никога няма напълно да се пробуди от снощният сън, сякаш опиянен от наркотици. Яздеше в мъгла, която обгръщаше не само очите, но и мислите му и се напрягаше да установи кое бе реалността в целия този лабиринт от призрачни образи. Ала единственото сигурно нещо бяха овлажнелите от мъглата дървета и равната, гладка повърхност на езерото.