	Леглото му беше натикано в ъгъла на стаята, която делеше с двадесет и две годишната си внучка, Нанда. В момента младата жена беше навън и чистеше кокошарника. След това щеше да се изкъпе в малката кабинка зад къщата и да се върне в стаята. Щеше да разгъне малката дървена масичка, да я постави до леглото на дядо си и да си придърпа един стол. Вратата на спалнята щеше да стои открехната и те щяха да получат вегетарианската си вечеря в малки дървени купички. Сетне Апу и Нанда щяха да слушат радио, да играят шах, да четат, да медитират и да се молят. Щяха да се молят за някакъв светъл лъч в живота им, както и за майката и бащата на Нанда, загинали в бучащия ад, който настана в Каргил преди четири години. Около десет-единадесет часа щяха да си легнат. С малко късмет Апу щеше да изкара нощта. Внезапните шумове го караха да се буди мигновено и връщаха в съзнанието му спомени за самолетите и седмиците на непрестанни бомбардировки.