	— Влязох в покоите на Колавер. — Образи просветнаха в главата й. Празната дневна. Никакви слуги. Спалнята. Не искаше да си го спомня, но сега, след като беше започнала, думите сами започнаха да се сипят от устата й. — Мислех си, че след като я осъди на изгнание, може би ще се намери начин да се избегне онова видение, което имах за нея. — Колавер се беше облякла може би в най-хубавата си рокля, тъмна лъскава коприна с водопади от нежна, бледожълта като стара кост соварска дантела. — Мислех, че поне веднъж няма да се окаже, че е точно така. Че ти си тавирен. Че можеш да промениш тъканта на Шарката. — Колавер си беше сложила накит и гривни със смарагди и огнекапки, и пръстени с перли и рубини, и диаманти, подредени в косата й, в пълно подражание на короната на Кайриен. Лицето й… — Беше в спалнята си. Обесена на един от пилоните на кревата. — С оцъклени очи и изплезен език, с почерняло, подуто лице. Мин захлипа безпомощно и се отпусна на гърдите му.