	Беше прекрасен летен следобеден час. Къпех се близо до Марсилия. Навлязъл бях навътре в морето, защото съм добър плувец. Изведнъж гледам — насреща ми със зинало гърло плува една голяма риба. Нямах нито време, нито възможност да побягна. Затова се свих на кълбо, прибрах ръцете и краката си до тялото и се плъзнах между челюстите на чудовището през гърлото му навътре. Попаднах в пълен мрак, ала топлината на неговия стомах ми беше твърде приятна. Моето присъствие, види се, причиняваше неудобство на рибата и тя без съмнение на драго сърце би желала да отърве стомаха си от мене. За да й стана още по-неприятен, аз почнах да ходя, да скачам, да танцувам, накъсо казано, произвеждах различни безредия в тъмницата. Тия своеволия бяха непоносими за рибата, тя жално пъшкаше и мяташе опашката си нагоре над водата. Тъкмо в туй време наблизо минавал един италиански кораб. Моряците видели рибата, хвърлили една кука, закачили я, и бух! — на палубата.