	"Проверих с пръсти венците им (оголени тук, подпухнали там), примигнах срещу редките им зъби (този счупен, онзи гнил), погледнах им в пъпчивите уши (пълни с кал и други течове), една инспекция, която робарят изиска от мен докато той кашляше и ме навиваше да ги напазарувам. Дори докато провеждах тази инспекция се опитвах да му обясня, че това не ми трябва, но гласът ме се задъха и удави в гнева ми, така че шепата думи, които успях да измърморя излязоха от устата ми напълно неразбираеми, все едно ръмжене или шепот. Накрая, безмълвен, му отброих железни и сребърни монети в корясалите пръсти, вързах им ръцете зад гърба, следвайки неговите инструкции, и най-накрая скрих железния ключ във военната кожена кесия на кръста ми. Сигурно робарят ме е помислил за ням или луд. Дали частичната ми парализа бе — парализа не само на гласа, но и на ръце и крака, защото като започнах да вързвам една старица се спънах, а докато плащах изтървах три монети в праха — заради възбудата по едно варварче, като тебе Удрог, който бе сред шестимата, с коса изядена от червеи? Или беше заради ярост срещу институцията, която бе разбила на трески моето детство и бе изхвърлила тази половин дузина пречупени, изгорени от слънцето същества върху брега на онова, което ми оставаше от живота? Или бе просто страх, че нещо — грамадно, безименно, и невъобразимо по-голямо от мен — щеше, заради моето нарушение, да сцепи облаците, бръкне надолу и ме смачка в калта?