	Не чувах зад себе си викове на преследвачи. Вероятно в момента прислужницата се връщаше да каже, че мистър Инглиш не познава никого на име Джоузеф И. Маккарти, или че няма вероятност този, когото познава да го търси тук. Измъкнах лоста от колана си. Халката на катинара не беше много нова, както и вратата. Сега прислужницата щеше да се върне и да не ме намери, щеше да се учуди, да погледне навън или да провери наоколо на долния етаж. След малко тя щеше да съобщи на Инглиш, че онзи мистър Маккарти си е тръгнал. Промуших плоската част на лоста под халката на катинара и го измъкнах целия от дървото — заедно с болтовете и всичко останало. Сигурно не вдигнах повече шум от гърма при сътворението на света. Или може би само ми се стори така, защото бях напрегнат. Вратата се отвори навътре. Стълбите нагоре завиваха под прав ъгъл и бяха доста стръмни, с много тесни и високи стъпала. Затворих вратата и тръгнах нагоре по тях, като ръцете ми се допираха до краката като на гладна маймуна. На тавана беше тъмно като в рог. Извадих фенерчето, запалих го и го сложих между зъбите си, за да мога свободно да си движа ръцете. В дясната стисках лоста.