	Идеята с двете обяви имаше, както ми се беше сторило тогава, далечен прицел. Понеже не знаех кой е извършил кражбата — човек на Влаев или някой крадец — бях решил да дам възможност на неизвестния похитител сам да действа. Ако касетката се намираше у Влаев и някой от шмекерите, които се събираха всеки ден през сладкарница „Магура“, му се обадеше да попита за часовниците, които той уж продаваше под името Дяков, Влаев щеше да се опита да се отърве от тях. Знаех, че е невероятна циция и не допусках току така да ги хвърли. Можеше да ги скрие някъде, но рискът някой да научи за тях оставаше. Надявах се да го паникьосам и да започне да греши — да се опитва да ми пречи, като изпрати на пътя ми хора, които обаче аз можех да купя с далеч по-голям успех от него, тъкмо поради факта, че той беше циция. Откровено казано, дори не бях предвидил всички възможности за реакция на Влаев при положение, че кражбата на касетката беше по негова инициатива — бях действал по интуиция и се надявах, че оттук ще излезе някакъв заек. От друга страна, ако оня, който ми бе задигнал касетката, не беше човек на Влаев и се опиташе да пласира часовниците, той не можеше да не види какво има, аджеба, на тия дискети. Двете обяви, свързани с часовниците „Ролекс“, положително щяха да го накарат да потърси връзка с единия и другия — с продавача и купувача, и нищо чудно да му светнеше в акъла, че пари могат да се изкарат не само от часовниците, но и от тях. И понеже аз, макар и под името Влаев, търсех да купя „Ролекс“, а сведенията в дискетите бяха тъкмо за Влаев, нормално бе и тях срещу солидно възнаграждение да ми ги предложат на мен.