	Ако Еди беше тук, веднага щеше да си спомни за госпожа Мислабурски от неговия квартал; госпожа Мислабурски през февруари, след онази страшна снежна буря, когато тротоарите блестяха от скования ги лед, още непосипани със сол. Никакъв лед обаче не би могъл да и попречи да се отправи на ежедневния си поход до пазара на Касъл Авеню, където ходеше за месо или риба (или до църквата в неделя, защото госпожа Мислабурски бе най-ревностната католичка в Ко-Оп Сити). Ето я и нея — пристъпва тежко с дебелите си крака, обути в плътни розови чорапи, притиснала с една ръка чантичката си към необятната си гръд, размахвайки другата, за да пази равновесие. Тя върви, навела глава, а очите й са нащрек както за островчетата от пенел, с които някои отговорни стопани са посипали леда около домовете си (Исус и Дева Мария да благословят тези добри люде), така и за предателските участъци, където може да се подхлъзне и да тупне по задник или на гърба си така може да си строши гръбнака и да остане _парализирана_, както се случи с горката дъщеря на госпожа Бърнстейн при автомобилната катастрофа в Мамаронек. Тя не обръща никакво внимание на подигравателните подсвирквания на децата (Хенри Дийп и по-малкият му брат Еди често са сред тях) и продължава по пътя си, навела глава и разперила едната си ръка, докато с другата притиска вехтата чанта до гърдите си, твърдо решена никога, при каквито и да е обстоятелства, да не се раздели със съдържанието й — ако случайно се подхлъзне, е готова да падне върху нея и да я затисне с тялото си, също както футболистът Джо Намат се хвърля върху топката, когато го притиснат защитниците на противниковия отбор.