	Завързваш въжето за рамката на капандурата и започваш спускането, като се стараеш да не поглеждаш към пропастта. Слизането е бавно и мъчително, тънкото въже се врязва болезнено в дланите ти. Но ето че най-сетне наближаваш подножието на кулата. И добре че е така, защото усещаш как въжето потреперва в ръцете ти, което може да означава само едно — горе възелът се разхлабва.