	Пушката на Чингачгук, който през време на сбиването стоеше хладнокръвно на поста си, им отвръщаше с равномерна и обмислена стрелба. Когато ликуващият вик на Ункас достигна до ушите му, доволният баща отговори с един-единствен крясък, след което само дейното му оръжие продължаваше да доказва, че той пази позицията си с неотслабващо старание. Така изминаха много минути, бързи като мисълта. Пушките на нападателите в някои моменти заговаряха със залпове, а в други — с отделни изстрели. При все че скалите, дърветата и храсталаците бяха издраскани и разкъсани на стотици места около обсадените, прикритието им бе толкова здраво и тъй упорито отбранявано, че досега единственият пострадал от малката им група беше Дейвид. — Нека пилеят барута си — каза предпазливият разузнавач, докато куршумите свистяха един след друг край мястото, където той бе безопасно скрит. — Когато всичко свърши, ще има да се събере доста олово и на мене ми се струва, че онези дяволи ще се изморят от играта, преди тези стари камъни да започнат да викат за милост! Ункас, момчето ми, хабиш куршумите, като препълваш толкова пушката си, пък и никога не може да се улучи добре с пушка, която отскача назад. Нали ти казах да се прицелиш в онзи подскачаш злодей? Прицели се под бялата черта на бойната му украса! Ако пушката ти мръдне и на косъм, куршумът ще отиде два инча* над украсата му. Мингозецът не умира лесно, а човеколюбието ни учи бързо да отнемаме живота на тези змии, за да не се мъчат.