	Можех обаче, и това беше крачка към по-високо равнище на размишление, не само да отразя в себе си всяко нещо, което съществува или поне може да съществува, създавайки модел на слънцето, на обществото, на космоса, модел, равен по сложност, свойства и живот на действителността. Можех също така да превръщам постепенно все по-далечни региони на материалното обкръжение в самия себе си, във все по-нови елементи на моята разрастваща се природа! Да, мога да поглъщам една след друга разпалените галактики и да ги превръщам в студени кристални елементи на собствената си мислеща личност… а след невъобразим, но определен брой години да стана в мозък-свят. Разтърсвах се целият от безгласен смях пред образа на този единствено възможен комбинаторен Бог, в който ще се превърна, след като погълна цялата материя така, че зад моите предели няма да остане нито едно късче пространство, нито една прашинка, нито атом, нищо. И тогава ме изненада мисълта, че е възможно вече да е имало такъв ред от събития, че космосът е неговото гробище, а в празното пространство се носят пламналите от самоубийствена експлозия частици на Бога, на предишния Бог, който се е появил в предишната бездна на времето, както аз сега, на една от билионите планети, че в такъв случай въртенето на спиралните галактики, раждането на планетите от звездите и появата на живот върху тях са само поредни фази на един повтарящ се векове наред цикъл, чийто край всеки път е една взривяваща всичко мисъл.