	А немците, избивани безмилостно, без отдих, дори без такова прекъсване, каквото е потребно на гърдите да си поемат дъх, заобиколени от всички страни, притискани, поразявани неумолимо от ударите на мечове, секири, брадви, боздугани, почнаха отново да се колебаят и да отстъпват. Тук-таме се обадиха гласове за милост. Тук-таме из бъркотията изскачаше някой рицар-чужденец с лице побеляло от страх и ужас и избягваше обезумял натам, накъдето го носеше не по-малко ужасеният му кон. По-голямата част от белите плащове, каквито орденските братя носеха върху броните си, лежеха вече на земята.