	Отмери трийсет крачки и се загледа в назъбената заобикаляща стена, висока около двайсет стъпки. Загадъчният пратеник, заключи Корбет, трябва да е бил много пъргав младеж, за да я изкатери, да остави писмото и да си тръгне. Нямаше друг път, освен да мине през манастира, но пазачът щеше да го спре, а и някоя монахиня или послушница със сигурност щеше да го забележи. Корбет потърка лицето си. Нещо не беше наред, но той беше твърде уморен, за да стигне до някакво заключение, затова се върна в стаята си, където Ранулф го очакваше с току-що налята чаша вино.