	Звънът от копитата на Звездин ехтеше из прохода, където скалите от двете страни се издигаха право нагоре към нашареното като зебра небе. Надявах се планините да спрат бурята, но инстинктивно долавях, че няма да могат. Това не беше обикновена буря и аз изпитвах ужасното чувство, че тя се простира назад чак до Амбър и щях да попадна в капана й и да се загубя в нея завинаги, ако не беше Рубина.