	— Ако имах поне частица от теб у себе си, нямаше да се налага да се женя за теб, за да се превърна в завършена личност. — Сега той я подмамваше с философски размишления, за да отклони разговора от болезнената тема. — Това е желанието на душата. Защото душата е изтъкана от светлина и блуждае в ефира, това е тази част от нас, която пази представите ни, особено представата за собственото ни аз. Съпругът копнее за цялото си същество, което е изградено от мъжа и жената ведно. Така той никога не вярва на собствените си мисли, защото в съзнанието му винаги остава един въпрос, на който единственият отговор са били мислите на жена му. Затова целият свят му се струва мъртъв, защото за него нищо не може да запази значението си пред този мъчителен, неразрешим въпрос.