	Джийн плачеше преди, но вече престана. Равнодушна и жестока слънчева светлина позлатяваше Нова Атина, а над върховете-близнаци на Спарта се снижаваше кораб. Неотдавна на този скалист остров синът й избегна смъртта — избегна я по чудо, което сега й беше малко по-ясно. Понякога тя си мислеше, че щеше да е по-добре, ако Свръхвладетелите не се бяха намесили и го бяха оставили на произвола на съдбата. Тя би могла да се примири със смъртта му, както се беше примирявала преди — смъртта е естествена, тя е в природата на нещата. А това, което ставаше сега, бе непостижимо за смъртта — и непоправимо. До днес хората бяха умирали, но човечеството продължаваше да живее.