	Вместо него там имаше момче в юношеска възраст, стройно, с необичайно черни очи, под дългия перчем. Облечено беше доста старомодно — бяла смачкана риза, джинси и кожени мокасини. Облекло от средата на века. Лицето му бе огряно от усмивка, но тази усмивка беше тъжна, наподобяваща по-скоро мъчителен гърч. Чертите на лицето му до една не си подхождаха: ушите му бяха прекалено големи, а очите — прекалено тесни. Дългата права коса си противоречеше с рунтавите вежди. Носът му беше твърде тънък, дълъг и остър. Дори брадичката не беше в хармония с останалата част на лицето — прорязана от дълбока рана, която очевидно проникваше чак до челюстта отдолу… Сякаш, помисли си Джо, когато е стигнал до нея, създателят е ударил с длетото, разгневен от лошия резултат. Ала материалът се е оказал прекалено твърд, момчето е останало невредимо и само белегът ще напомня за случилото се. А момчето продължава да живее напук на всичко, дори на този, който се опитал да го разруши. Надсмива се над него и над всичко.