	— Ли-лицето… това лице, което ни-никога не се изтри от паметта ми! — започна хрипливо Рейота. Гласът му постепенно ставаше по-уверен — Беше едър мъж — не много висок, но масивен, даже пълен. Ръ-ръцете му бяха огромни; имаше масивна челюст, широк нос; големи зъби и тъ-тъмна коса, посивяла на слепоочията… и та-такива очи! И устата му… жестоката му усмивка — като на огромен тигър! Той… понякога изглеждаше толкова жизнерадостен и добродушен — ни-никой не би предположил какво зло таи в душата си… дебелите, изсветели от слънцето вежди… Говореше грубо, рязко…