	Стиснах слега, подпрях глава на юмрука си и се втренчих в официалния, с орденската лентичка костюм на Римайер, който висеше на облегалката на стола. Сигурно преди няколко месеца и той като мен е седял тук и е държал за втори път в ръцете си слега и транзистора, и същото топло слънчево зайче е бродило по дъното на съзнанието му — за нищо не трябва да се безпокоиш, нали сега имаш светлина в тъмата, сладост в горчивината, радост в мъката…