	Живеех сам в къщата, в която дълги години бяхме прекарали заедно и това ме изнервяше още повече. Джобовете ми бяха тъпкани с пари — по онова време бях свикнал да посещавам Пазара за роби; отбивах се там месеци наред, докато открия, каквото търсех. Накрая купих и отведох у дома един несретник, който всъщност не приличаше много нито на мен, нито на Него. Когато през нощта го настаних пред огледалото и му казах да ме научи на всичко, което знае, да ми разкаже за своята родина, за своето минало, както и за своите прегрешения, той се уплаши от мен. Беше отвратителна нощ, съжалих нещастника, възнамерявах да го освободя на сутринта, но скъперничеството ми надделя, отведох го обратно на Пазара за роби и го продадох. После оповестих в квартала, че съм решил да се женя. Радостно заприиждаха у дома, решили, че най-сетне и аз ще заприличам на тях и спокойствието ще се настани на нашата улица. И аз бях доволен, че вече приличам на тях — надявах се сплетните да спрат и да заживея в мир, съчинявайки година подир година истории, предназначени за падишаха. Внимателно си подбрах жена; нощем ми свиреше на уд.