	Неведнъж са ме хвърляли в тъч и знам какво е да се свестиш след припадък. Но тоя път беше като обикновено събуждане, тъй че трябва да съм заспал. Както и да е, още не беше утро. До разсъмване сигурно имаше три-четири часа. Бледата луна висеше над стените на затвора и хвърляше мътни лъчи към мен и Кроули. Няколко минути полежах неподвижно и чух Кроули да говори. А сетне чух някой друг да отговаря.