	Без да чувствам тежестта им и дори без да прилагам особени усилия, откъснах двама от пода и ударих челата им, преди да ги запокитя в третия, който стоеше на другия край на масата. Те се сблъскаха и падайки, се затъркаляха. Лицата им бяха изкривени от ужасна смес от болка и ужас. Все още падаха, когато седнах и хванах дебелите метални менгемета, притискащи краката ми към масата и ги изтръгнах от корен. Това ми се стори най-простото нещо. Изглежда съм причинил някаква вреда на пръстите си, но отбелязах това само като малък, незначителен епизод. В стаята оставаха още два човека и те все още се обръщаха към мен, защото борбата с първите трима отне само няколко мига. Като по ноти. Видях ги все още неподготвени — единият с наполовина извадено оръжие — хвърлих се напред, подарявайки на всеки по юмрук, съборих двамата и ги хвърлих върху въргалящата се купчина — при тримата им колеги. Бяха петима и не можех да си позволя никакво снизхождение по отношение на тях, дори и да исках. Сега, когато ръцете ми не бяха съвсем в ред, удрях с крака, докато в купчината не замря всяко движение, и едва тогава дадох възможност на студения разум да си пробие път през бясната ярост.