	И така, като се прикриваше непрекъснато с външни прояви на доброжелателство, Ригън пренесе враждата от бащата върху сина. Ала самите основания, върху които градеше отмъщението си, бяха плод на неверни, грешни представи. Вярно, осем години преди смъртта на Р. Х. М. Ригън се беше опитал да го изиграе и не беше успял, но никога и през ум не му бе минало, че Р. Х. М. е разбрал тази работа. А Р. Х. М. бе не само разбрал, но и установил по неопровержим начин намеренията му, след което бързо и ловко бе надхитрил вероломния си делови приятел. Ако беше разбрал, че Р. Х. М. знае за коварството му, Ригън щеше да преглътне всичко, без дори и да помисли за отмъщение. Но сега, убеден, че Р. Х. М. не беше с нищо по-добър от самия него, убеден, че Р. Х. М. е извършил тази низост спрямо него без всякакво предизвикателство и подозрение, само поради своята подлост, която не пада по-долу от неговата, той не виждаше друг начин да си разчисти сметката, освен като го разори или като не може да разори него, да разори неговия син.