	Този път рискувах да се огледам заради неестествения пукот, който съпровождаше гласа й — който като че ли вече _съставляваше_ гласа й. Зелената жена я нямаше. Брезата се превръщаше в Сара Тидуел: от кръстатите клони и лъскавите листа изникваше лицето на Сара Тидуел. Размитите й от дъжда черти трептяха, разпадаха се, пак се събираха, после се разтапяха и отново се сливаха. В миг цялата мистерия, която витаеше тук, бе разкрита. Влажните й, стрелкащи се очи бяха напълно човешки. Те се взираха в мен с омраза и тъга.