	Първото, което веднага забелязваме в сина на ГУЛАГ и по-нататък все повече и повече го наблюдаваме, е _душевната уравновесеност_, психологическата устойчивост. Тук е интересен общият философски възглед на зека за собственото му място във вселената. За разлика от англичанина и французина, които през целия си живот се гордеят, че са се родили англичанин и французин, зекът ни най-малко не се гордее със своята национална принадлежност, напротив: той я възприема като жестоко изпитание, но иска да изтърпи това изпитание с достойнство. Зековете си имат дори един такъв забележителен мит: уж съществували нейде си „порти на Архипелага“, сравнете ги с колоните на Херкулес в античността), върху лицевата страна на които влизащият през тях можел да прочете: _„Не падай духом!“_, а на обратната им страна за излизащия: _„Не се радвай много“_. И най-важното, добавят зековете: тези надписи ги виждат само умните, а глупаците изобщо не ги забелязват. Често този мит се изразява чрез простото житейско правило: идваш ли, не скърби, отиваш ли си, не се радвай. Та в този контекст би следвало да възприемаме възгледите на зека върху живота на Архипелага и върху живота на обкръжаващото го пространство. Тъкмо тази философия е източникът на психологическата устойчивост на зека. Колкото и мрачно да се стичат срещу него обстоятелствата, той въси вежди върху грубото си, изпрьхнало от ветровете лице и си, казва: _по-дълбоко от шахтата няма да ме закопаят_. Или някой успокоява другия: _може да бъде и по-зле_! И наистина в най-дълбоките страдания на глада, студа и душевния упадък това убеждение — може да бъде и по-зле! — явно ги поддържа и ободрява.