	И ето днес Донал седеше настръхнал във високата бойница на крепостта Алдаран, взираше се в чистото небе, толкова необяснимо изпълнено с предвещание за буря, и простираше съзнанието си все по-нашироко. Почти виждаше линиите, по които минават страшните електрически удари, и особеното трептене на магнитните полета, понесли стихията. Понякога и сам успяваше да извика мълния. Веднъж се позабавлява, отклонявайки по-силна светкавица накъдето му хрумна. Не винаги му беше по силите и не биваше да прави често това, защото после му се гадеше и трепереше от слабост. Един път усети направо с кожата си (тъй и не разбра предчувствието си), че следващата мълния ще порази дървото, под което се скри от дъжда, затова се пресегна някак с незнайна своя способност, сякаш имаше и невидима ръка, с която сграбчи напиращата сила и я запрати другаде. Миг по-късно един храст наблизо изпращя, листата му почерняха заедно с широк кръг трева наоколо, а Донал се свлече на мократа пръст замаян и с помътняло зрение. Главата му като че щеше да се пръсне на парчета от непоносимата болка. После не виждаше ясно дни наред, Алисиана обаче го похвали, когато й разказа случката.