	— Трябваше да минат доста човешки животи докато го намеря — отговори Алдерин — и трижди по толкова, докато се завърнеш, о, Лунна принцесо… Ала когато душата ти падна в мътната Антрох, тя не изчезна. Водите на езерото се опитваха да я погълнат, отвратителния сиви ръце се протягаха отвсякъде за да я грабнат и повлекат със себе си в лигавите си, подводни пещери, ала не успяха. Не потъна душата ти, Принцесо, не потъна, защото хиляди студени пламъчета летяха с нея и я пазиха, това бяха сънищата на Древния Народ…