	Пристъпи предпазливо напред, като продължаваше да очаква при всяка стъпка черният еднорог да изчезне. Тя свали юздата от раменете си и свободно я понесе в ръце, тъй че еднорогът да я види. Слънцето танцуваше по нея и разпиляваше светли отблясъци, които разпръсваха горските сенки. Еднорогът чакаше. Уилоу излезе от сянката на червената топола в озарената от слънце поляна и зноят я обгърна цялата. Тя примигна с клепачи, защото влага бе полепнала над морскозелените й очи и отмахна назад дългите си коси. Еднорогът не се и помръдваше.