	Сър Уолтър беше щедър по душа и дори сърдечен. Веднъж бе казал на някого, че се надява враговете му да треперят от него, а приятелите му да го обичат — и аз мисля, че в общи линии беше така. Ведрият му нрав, любезността и остроумието, високото положение, което заемаше в обществото — тези му качества бяха още по-ценни заради начина, по който ги използваше, за да се справя с проблемите, несъмнено достатъчни да съсипят по-слаб духом човек. Сър Уолтър страдаше от недостиг на пари. Нямам предвид, че нямаше пари за живеене. Бедността е едно, дълговете на сър Уолтър — съвсем друго. Плачевно положение! И още по-горчиво от това, че не беше по негова вина: самият той никога не проявяваше разточителство и със сигурност никога не се бе държал неблагоразумно, но беше син на един неблагоразумен човек и внук на друг. Сър Уолтър се бе родил с дългове. Ако беше различен по характер, нещата можеха и да се наредят. Ако го влечеше към флота, той би могъл да натрупа състояние от трофеи; ако се интересуваше от земеделие, можеше да обработва земите си и да спечели пари от царевица. Дори ако беше станал министър петдесет години по-рано, можеше да дава заеми от хазната срещу двадесет процента лихва и да си присвои печалбата. Но какво може да направи един съвременен политик? Той по-скоро харчи, отколкото печели.