	— Да, но туй… е друго. — Баката се усмихна. — В салона за съвещания, където работи комисията. Не знам какво е ставало между учените, но ми се наложи да ремонтирам дисплея. Мисля, че здравата са спорили там за нещо… Сега човек не може да ги познае. По-рано бяха тихи, солидни, ходеха редовно в спортната зала… Но получиха купища материали за луните на Уран и сякаш някой ги подмени. Изобщо не се съобразяват с вътрешния ред, спят и ядат както и когато им скимне, пуснали си бради. Някои по цели денонощия не излизат от салона. Днес отидох да им сменя екрана, а вътре се чуваше такъв шум, че ме беше страх да вляза. Влязох, но никой не ми обърна внимание. Викаха, смееха се, поздравяваха се един друг по някакъв повод, удряха се по раменете. И мен ме удряха, докато се занимавах с ремонта. Също като децата, честна дума. А пък вчера на вечеря един от тях… такъв един дангалак математик, че и фамилията му на всичкото отгоре двойна — Чулимов-Енисейски… в бюфета изсипа цяла купичка кисел върху себе си и мен. Без да иска, разбира се, много бързаше. „За къде бързате?“ — попитах го. Той започна да се извинява: „Чакат ме горе. Без мен работата им не върви“. Видях, че му е много неудобно за непохватността, и обърнах всичко на шега: „Работата — казах, — няма да избяга, трябва да си почивате“. Той ме погледна някак си объркано и отговори: „Наистина няма да избяга, затова, проклетата, трябва да се върши…“ А самият такъв един — необръснат, блед, очите му зачервени, с кръгове около тях… С една дума, мисля, че е време да се намесите в тази история. Дай им малко свобода — ще се съсипят с това бързане!…