	Слънцето бе вече изгряло и мръсните улици бяха празни. От някакви подземни пиаци изпълзяваха и се залавяха за работа улични метачи автомати. Те си знаеха работата и нищо повече, нямаха възможности, които си струва да развиват, но затова пък нямаха и първобитни рефлекси. Край „Олимпик“ ми се наложи да спра и да пропусна дълга колона червени и зелени хора и хора, стегнати в димяща броня, които, влачейки с усилие крака, преминаха от едната улица на другата, като оставиха след себе си мирис на пот и боя. Стоях и чаках да минат, а слънцето вече озаряваше грамадата на хотела и весело блестеше по металното лице на Владимир Сергеевич Юрковски, който гледаше, както и приживе, над главите на всички; после те отминаха и аз влязох в хотела. Администраторът дремеше зад преградата. Събуди се, усмихна се професионално и попита със свеж глас: