	Подминах полицая и седнах на крива древна пейка пред съседния вход. Мърльо действително беше нещастен тип, без приятели, без радости, с жалко минало и неясно бъдеще. Какво ли му оставаше, освен да си метне примката и да ритне стола. Усетих, че тези характеристики идеално прилепват и на мен. Разтърках си врата, за да се убедя, че там няма въже, запалих една синтетична цигара, продукт на новия екологичен ред и зачаках полицията да си тръгне.