	— Извинете — смотолеви той може би за седми път. Беше крайно объркан. Винаги стеснителен, сега беше направо смазан по множество и разнообразни причини. Светът беше пълен с очи — очите на госпожа Форд, които крещяха: „Махай се!“, очите на Огдън, излъчващи: „Глупак!“, очите на портрета, твърдящи: „Идиот!“ и най-сетне очите на прекрасното момиче — големи, сиви, хладни, присмехулни и презрителни, които говореха, или поне така му се стори в онзи трескав момент: „Кой е този розов особняк, който пъпли по пода пред мен?“