	Чий ли беше този кон? На всяка цена трябваше да разберем. Спътниците ни останаха да чакат, а както обикновено Винету и аз продължихме. Съвсем скоро пред нас просветля. Гората свърши и само броени крачки по-нататък в скалистата стена се отваряше процеп и ние забелязахме тясна много стръмна пътечка, която водеше нагоре. Несъмнено оттам се отиваше за Девилс Хед. На малко по-светлото място между скалите и гората като пазачи на пътеката се бяха разположили твърде добре познатите ни юта-капоти. Те знаеха, че щом искаме да отидем до Девилс Хед, ще минем оттук, и затова се бяха установили на лагер в началото й с намерението да ни заловят. Какво късогледство! Лесно можеха да се досетят, че няма да се втурнем право в ръцете им, а първо ще разузнаем какво е положението.