	Отказа да мисли върху това. Отговорът бе съвсем наблизо, но й дойде наум, че току-виж, е решила да се преобърне и отново да поеме надолу към дълбините. Това би означавало да се удави, но докато удавянето може би не бе най-лошият начин за измъкване — не толкова лош, колкото да се блъснеш със своя „Харли“ в каменна стена или да кацнеш с парашута си върху плетеница от високоволтови жици например, — то мисълта да предостави тялото си на този блудкав минерален дъх, който й напомняше едновременно за стриди и медни монети, беше непоносима. Джеси продължи да гребе мрачно нагоре, като си казваше, че ще бере грижа за действителността, когато успее да излезе на повърхността, ако изобщо успее. Последният пласт, през който премина, бе топъл и страшен като прясно пролята кръв: ръцете й сигурно щяха да бъдат по-мъртви от отрязани клони. Тя се надяваше само да може да ги управлява достатъчно, че да раздвижи отново кръвта в тях.