	Улик и Иган седяха в двата края на масата и оглеждаха помещението, сякаш всеки момент очакваха нападение от цяла армия. Двамата искаха да останат прави. Ричард беше сигурен, че са уморени, и настоя да седнат. Те отговориха, че когато са прави, се чувстват по-готови да реагират в опасна ситуация. Ричард им каза, че хилядата войници отвън със сигурност ще вдигнат достатъчно шум в случай на неочаквано нападение, който двамата ще чуят дори и седнали, и ще им остане време да станат и да изтеглят мечовете си. Едва тогава те с неохота се съгласиха да седнат. Кара и Райна останаха прави до вратата. Когато Ричард им каза, че също могат да седнат, ако желаят, те възмутено махнаха с ръце и отвърнаха, че са по-издръжливи от Улик и Иган. Ричард беше на средата на писмото и нямаше желание да спори с тях, така че им отговори, че му изглеждат уморени и бавни и затова им заповядва да останат прави, за да имат достатъчно време да реагират в случай на необходимост. Те го слушаха с намръщени физиономии, но Ричард ги улови да си разменят усмивки, очевидно доволни, че са го вкарали в играта си.