	— О, божичко, Ефи! — изведнъж всяко съмнение изчезна. Беше тя: уханието на кожата й, допирът на косата й, изгубеният й шепот в тъмното. Зави ми се свят и аз проклех брендито, отдалеч чувах гласа си да повтаря името й — глупаво, като развалена кукла. — Но как се измъкна? Аз… — неуверено добавих: — Исках да дойда, знаеш ли, наистина исках — прибързано започнах да съчинявам оправдание. — Пред вратата на гробището дежуреше полицай и не можах да вляза. Чаках и чаках… Щях да полудея от тревога.