	Но да се върнем към образа на бригадата, чакаща „законната“ си (както казват те) чорба. Тук се проявява една от най-главните национални черти на народа на зековете — _жизненият напор_ (и това не противоречи на склонността им често да заспиват. Тъкмо затова гледат да заспят, че в промеждутъка да има сила за напора). Този напор е и буквален, физически, на финишните коридори пред целта — с храна, топла печка, сушилня, укритие от дъжда, и зекът не се стеснява да тръгне в тази блъсканица съседа си с рамо; тръгнат ли двама зекове да вдигнат някой дървен труп в гората, всеки от тях гледа пръв да се докопа до горния му край, та долният по-дебел край да остане за другия. Но напорът е и в по-общ смисъл — за заемане на по-изгодно жизнено положение. В жестоките островни условия (толкова близки до условията на животинския свят, че можем безпогрешно да прилагаме тук Дарвиновата struggle for life) от успеха или неуспеха в борбата за място често зависи самият живот — и в това разчистване на пътя за себе си, но за сметка на другите, туземците не признават сдържащи етични начала. Направо ще ви кажат: _Съвест ли? Остана в личното ми дело._ При важни жизнени решения те се ръководят от известното правило на Архипелага: _стани по добре куче, отколкото да се мъчиш_.