	Не знаеше какво бе очаквал да почувства при срещата с Ед след толкова много време, и то при такива невероятни обстоятелства, но ужасно се изненада от съжалението — не просто съчувствието, а съжалението — което го обзе. Както и в онзи летен ден през деветдесет и втора, когато се сблъска с камиона с изкуствени торове, Ед носеше стара тениска. Много беше отслабнал, може би цели двайсет килограма, и това бе оказало върху него страхотен ефект — изглеждаше не просто изпит, а като романтичен герой от готически роман; видът му накара Ралф да си спомни за любимото стихотворение на Каролин — „Разбойникът“ от Алфред Нойс. Ед беше пребледнял като платно, зелените му очи зад малките кръгли очила в стил Джон Ленън бяха едновременно мрачни и сияйни („Като изумруди на лунна светлина“ — помисли си Ралф), а устните му бяха толкова червени, сякаш беше използвал червило. Беше завързал белия копринен шал с червените японски йероглифи около главата си, така че поръбените с ресни краища да се спускат по гърба му. Обгърнатото му от завихряща се аура интелигентно и подвижно лице изглеждаше изпълнено с разкаяние и ожесточена решимост. Беше красив и изведнъж Ралф изпита усещане за deja vu. Сега разбираше какво всъщност бе видял в деня, когато се опита да разтърве Ед и шофьора на камиона — в този миг отново го виждаше. Да наблюдаваш Ед, обгърнат от тази тайфунообразна аура без никаква връвчица, бе все едно да гледаш безценна китайска ваза от времето на династията Мин, която някой е запратил в стената и тя се е разбила на парчета.