	Той изруга, поглади своите несъществуващи мустаци, отново посегна към шкафчето и извади бутилката. Още една глътка. От очите му изскочиха сълзи, но не знаеше дали са предизвикани от бърбъна, или от мисълта за Ливи. Вероятно в този свят на сложни сили и извършители със загадъчни действия сълзите му потекоха и по двете причини. Заедно с други неща, в които подсъзнанието в момента не му позволяваше да надникне. То щеше да изчака, докато тромавото съзнание се наведе да върже връзките на умствените си обувки, а после да го срита по задника.