	На третия ден от нейното завръщане старите взаимоотношения се възстановиха, но с известна разлика. Айла не трябваше да води борба със себе си, за да се подчини на волята му, в реакцията й дори не се забелязваше и намек на неуловимо снизхождение. Равнодушието й бе искрено. Той не можеше с нищо да го наруши. Колкото и да я пердаши, ругае и сприхавостта му да се клатушка на ръба на побоя, ефектът бе равен на кръгла нула. Тя търпеливо откликваше на най-безразсъдните му заръки. Макар и без умисъл, Айла бе отредила на Брод малко от изгнаничеството, на което бе осъдена с такава широка ръка. Той изобщо не присъстваше в отговорите й. И най-яростния му гняв, сдържан само с върховни усилия, тя посрещаше, все едно че въшка я е ухапала, дори по-невъзмутимо, защото като те ухапе въшка, поне се чешеш. По-лошо от това не можеше да направи, направо го вбесяваше.