	Но всъщност не помня през онзи ден да съм мислил усилено за каквото и да било. Помня само как навлизах все по-навътре и по-навътре в зоната. Привечер излязох на дълга разходка въпреки жегата — стигнах чак до мястото, където Алея 42 излиза на магистралата. На връщане спрях край Тидуеловата ливада, гледах как светлината угасва в небето и слушах гръмотевиците, които тътнеха някъде към Ню Хампшър. Отново изпитах същото чувство, че действителността е много тънка, не само тук, а навсякъде — опъната е като кожа върху тяло от плът и кръв, което никога не опознаваме напълно. Гледах дърветата и виждах ръце; гледах храстите и виждах лица. Призраци, бе казала Мати. Призраци с леден дъх.