	Наистина под истински алтруизъм е прието да се разбира искреното човеколюбие, способността за саможертва от любов към хората, но не и страх, че отказа да направиш тази жертва ще бъде последван от наказание. На практика обаче е практически невъзможно да се разделят тези два вида саможертва. Тъй като етологически (ще напомня, че тук не разглеждаме разсъдъчно обусловеното поведение) погледнато, алтруизмът на НР е обусловен от ниския праг на възникване на чувството за вина. При НР това чувство възниква по най-малкия повод, а дори и без повод. А на базата на това чувство може да възникне и страх от наказание и истинско алтруистично самоотричане. А най-често и едното, и другото заедно. Можем ли например да определим като страх чувството на стеснение и неловкост, възникващо у нас, когато ни се налага да прекъснем човек, който е зает с някаква работа? Та нали в повечето случаи това няма да има никакви последствия за нас! Разбира се, че не! Това ние можем да наречем вежливост и възпитаност. Но в дълбоката основа на това чувство стои именно смътният страх да не би да раздразним по-ВР член на йерархическата система. Неприятно предчувствие за конфликт е това, а не страх от наказание. За ВР личности съответно конфликтът не е чак толкова неприятен и за тях е характерна безтактност в поведението.