	Симоне си спомни за срещата в двореца на Джанкарло, когато брат Елиас настояваше, че тялото трябва да бъде скрито дори от най-преданите, за да се избегнат набези от крадци на реликви. Отначало се усъмни в подбудите му. Бе на мнение, че Елиас все още страда от провала си на изборите, който претърпя след смъртта на свети Франциск. Братството избра друг да наследи светеца като генерал-министър на ордена — възрастен и силно духовен човек, който обаче не можеше да стъпи и на малкия пръст на Елиас като администратор. Но Елиас превърна поражението си в предимство, като издейства построяването на тази базилика лично от папата. А сега си получаваше утешителната награда, с която щеше да натрие носа на своите противници, като скрие най-ценната реликва на ордена там, където никой никога нямаше да я открие. Следващия път братята щяха да се позамислят, преди да решат да не гласуват за него.