	Два часа след като бяхме излезли от „Наутилус“, бяхме минали линията на дървесата и на стотина стъпки над главите ни се издигаше върхът на планината, който хвърляше сянка върху бляскавото лъчеизпускане на срещуположния склон. Няколко вкаменени дръвчета се издигаха тук-там в заплашителни зигзази. Рибите бягаха на ята под краката ни също както птици, изненадани между високите треви. Скалистата планина бе прорязана от непроходими пукнатини, от дълбоки пещери и от бездънни дупки, в дълбочините на които чувах, че мърдат ужасни неща. Кръвта преливаше в сърцето ми, когато съзирах някакво огромно пипало, което ми преграждаше пътя, или страхотни щипци, които се затваряха шумно в мрака на някоя кухина! Хиляди светли точки блестяха в тъмнината. То бяха очите на гигантски раци, скрити в дупките си, на омари, които се възправяха като едновремешни войници с алебарди и раздвижваха пипалата си с металично тракане, на титанични крабове, насочени подобно топове на лафетите си, и страшни октоподи, които преплитаха пипалата си — същински жив плет от змии.