	Ракетата стоеше вертикално — бяла, по-бяла от блестящите облаци, сред които сякаш плуваше нейният далечен заострен връх. Бяха изминали три дни на тежък труд. Всичко беше натоварено. Големият параболичен стапел от заварените парчета на стената, която трябваше да ги затвори, стърчеше ненужен край склона на възвишението. На осемдесет метра над земята, в отворения люк, стояха четирима души. Гледаха надолу. Там върху жълто-кафявата плоска повърхност се виждаха две дребни фигурки, едната малко по-светла от другата. Гледаха ги отгоре как стоят неподвижно на няколко десетки метра от плавно разширяващите се — като гигантски колони — кърмови дюзи.