	Репертоарът им беше безкраен; очарователните танци се редяха един подир друг. По едно време няколко младежи приклекнаха в тесен кръг точно пред краката ни и по даден от Тупухое знак почнаха ритмично да отмерват такта, като удряха с длани по земята. Първо бавен, после по-бърз, ритъмът ставаше все по-вихрен, докато го подхвана и един барабанчик: той биеше с две пръчки по сух, издълбан дънер, който издаваше силен, остър звук. Когато ритъмът достигна желаната пламенност, почна песента и изведнъж в кръга скочи едно хула-девойче с венец около врата и втъкнато зад ухото цвете. С боси крака и подгънати колене то стъпваше в такт, като олюляваше бедра и виеше ръце над главата си в чисто полинезийски стил. Танцуваше блестящо и след малко всички зрители отмерваха такта с ръце. Още едно момиче скочи в кръга и после трето. Те се движеха с невероятна гъвкавост, в съвършен ритъм и се плъзгаха и въртяха една край друга като изящни сенки. Глухите удари на ръцете по земята, песента и веселият звук на дървения барабан все повече ускоряваха такта, танцът ставаше все по-буен, а зрителите продължаваха да викат и да пляскат в съвършен ритъм.