	Асмо бе гладен като вълк. Въпреки това с първите хапки бе предпазлив и ги задържа изпитателно върху езика си. Желираните кубове отвътре бяха твърди и с различен пълнеж. Вкусът им бе необичаен, а миризмите и подправките не успяваше да разпознае и при най-добро желание. Скоро обаче започна да свиква с непознатите за него ястия. Взе енергично да се храни и установи, че всяка хапка му се услажда все повече. Особено му хареса жълтият сос, който, съчетан с пълнежите, предлагаше учудващи вкусови наслади.