	За първи път Домарис се възползваше от новопридобития си сан. Странно задоволство я изпълни за миг, но изчезна в следващия пристъп на болката. Мина й случайна иронична мисъл — тя, която можеше да овладее чуждата болка, не можеше да облекчи своята. Можеше да тълкува човешките закони, но нито за миг не можеше да противопостави на неумолимия закон на природата — колкото и власт, сила и опит да имаше на своя страна. Длъжна беше да търпи — защото това бе още едно стъпало по пътя към съвършенството.