	Чакъленият път ни изведе на алея, застлана със старомодни белгийски павета и след малко спряхме пред самата къща. Погледнах през прозореца на колата към голямата триетажна постройка с дорийски колони от двете страни на широкото стълбище и за миг ми се стори, че виждам стареца — ръмжащ, стиснал бастуна си с ръце на кръста и чака да се приближа, за да ме фрасне по задника — малка демонстрация на това, което ме очаква вътре. Пребледнялото лице на майка ми се появява на прозореца на горния етаж, скрива се в дланите й, а ухилените физиономии на Алфред и Денисън се спотайват зад масивната дъбова врата — невидими, но в ушите ми кънти сподавеният им, злорад смях. Момичетата умно са се покрили някъде другаде, но така, че да чуват ударите на пръчката по гърба ми.