	Чух велосипеда му да бръмчи и да се хлъзга зад гърба ми. Отначало не отрони дума. Появи се пешком, лъскавите сребърни щипки обвиваха стройните му глезени, здраво придържаше велосипеда, сякаш бе своенравна жена. Застана на кея там, където го бях забелязвал и друг път — статуя на Рихард Вагнер, наблюдаващ Втората симфония да приижда на талази към брега.