	Вие навярно се смеете в края на тази поучителна история, но тя е истинска, резултат от личен опит, може би смятате, че нямам право да говоря за морал, че съм маскирана почитателка на порока, скрита зад воали, безочливо откраднати от светилището на добродетелта, също като някой на маскен бал, решил да се маскира просто като направи от обувките си чехли, или пък като писател, опитващ се да се бори с коварна клевета, като я включва в края на молитвата си за краля. Но, независимо, че се лаская да мисля, че имате по-справедливо отношение към моя разум и искреност, разрешете ми да Ви изтъкна, че подобно предположение е дори по-оскърбително за добродетелта, отколкото за мен самата, тъй като съгласно искреността и добрата природа, то се основава само на фалшивия страх, че удоволствията на добродетелта не могат да издържат сравнение с тези на порока, но забележете само, с ръка на сърцето, колко лъжливи, колко долнопробни, колко по-нисши са радостите на порока, поставени редом с тези, които разрешава добродетелта, чиито забавления са като най-вкусен и питателен сос, докато тези на порока са като харпии, които носят зарази и помрачават празника. Пътеките към порока понякога са поръсени с рози, но те са бодливи и пълни с вредни гъсеници; тези на добродетелта са поръсени с най-нежни рози и то такива, които никога не вехнат.