	Помежду ни не се случи нищо повече — едва ли би могло, тъй като къщата беше пълна с представители на фамилията Арлин, а Сузи Донахю още не беше официално разведена — ала реших, че е време да си тръгна… освен ако не искам да подкарам с бясна скорост по тясна улица, при което приключението със сигурност ще завърши с удар във висока стена. На двайсет и седми си събрах багажа (бях много доволен, че съм приел поканата) и на сбогуване сърдечно прегърнах Франк. Цели четири дни не се бях сещал за празния сейф във „Фиделити Юниън“ и четири нощи бях спал, без да сънувам кошмари. Понякога за малко се събуждах, тъй като стомахът ми се бунтуваше от преяждането или главата ми се пръскаше от огромните количества алкохол, които бях изпил, но не се сепвах посреднощ от мисълта: _„Мандерлей! Отново сънувах Мандерлей!“_ Върнах се в Дери отпочинал и ободрен.