	Оплакването продължаваше, издигащ се и падащ, самотен звук, който можеше да разкъса сърцето на човек, който си е позволил да слуша само него и нищо друго. След известно време, дори при невнимателно слушане, звукът доби тежест, като че ли беше субстанция, която тегнеше върху слушащия. Дънкан откри, че се чуди, дали не е тежестта на оплакването тази, която прави блатото толкова плоско и безлично. Нищо, каза си той, дори и водна пустош като тази, не може да остане незасегнато от тежестта на оплакването на света.