	През нощта, докато спеше в сламената колиба на един от лодкарите, Сидхарта сънува, че вижда пред себе си Говинда, облечен в жълтите отшелнически одежди. Тъжен изглеждаше Говинда тъжен попита: „Защо ме напусна?“ Тогава той прегърна Говинда, сключи ръце около него и когато го привлече до гърдите си и започна да го целува, това вече не беше Говинда, а някаква жена, а от дрехата й се показваше една налята гръд, от която бозаеше Сидхарта, сладък и силен бе вкусът на млякото в тази гръд. То имаше вкус на жена и на мъж, на слънце и на гора, на животно и на цвете, на всякакъв плод, на всякаква наслада. То опияняваше и караше човек да губи съзнание. Когато Сидхарта се събуди, бляскавата река белееше през пролуките на вратата на колибата, а от гората дълбоко и сладкозвучно долиташе тъмният глас на кукумявка.