	През един непоносимо горещ августовски ден на 1994 година съпругата ми заяви, че отива в аптеката „Райт Ейд“, за да купи предписаното й лекарство против синузит — доколкото знам напоследък подобни лекарства се продават без рецепта. Бях „изпълнил нормата“ си за деня, ето защо й предложих да отскоча до Дери вместо нея. Тя ми благодари, но обясни, че искала да купи и риба от супермаркета, намиращ се до аптеката — с един куршум два заека. Изпрати ми въздушна целувка и излезе. Следващия път, когато я видях, тя бе на телевизионен екран. По този начин близките разпознават мъртъвците в моргата на Дери — не вървиш по подземен коридор, чиито стени са облицовани със зелени плочки, а на тавана студено блестят неонови лампи, не изваждат голия труп от хладилната камера; просто влизаш в стая, на чиято врата пише „ВХОД ЗАБРАНЕН“, поглеждаш към монитор и казваш „да“ или „не“.