	— Израснах сама — мълвеше тя. — Съвсем сама, само със своя свят, който е мъртъв от три века, и с теб. Ти, поетът Харалд, дойде при мен от бърдата, див като гъстите храсталаци и изпълнен със смях, който ме караше да се стъписвам. Не вярвах на твоите безредни мисли и ненадейни постъпки; презирах те, защото бе нещо, което не можех да разбера.