	Той си я представи, както правеше не за първи път по време на това пътуване на север. Виждаше в представите си нейните съвършени черти и как светлината падаща по лицето и тялото й ги правеше всеки миг все по-омайни. Чуваше мелодичното звучене на гласа й. Можеше да почувства докосването й. Тя беше истинска и нереална същевременно — първично същество според собственото й признание, същество, сътворено от магия, но и човешко в същото време. Пи Ел беше човек, чието уважение към живота бе отдавна притъпено от извършваните убийства. Той беше професионален убиец, който никога не се проваляше. Не знаеше какво е да губиш. Той беше непроницаема стена. Беше недостъпен за околните, освен в онези кратки моменти, когато сам предпочиташе да изтърпи тяхното присъствие.