	Стори ми се, че добрият отец очаква въпросите ми и аз запитах кой е оня, който е загубил и още скърби за «Жустин-Мари». В отговор чух един романтичен разказ, предаден вълнуващо под шума на нестихващата буря. Трябва да кажа, че би прозвучал още по-вълнуващо, ако не бе изпълнен с тъй много френски сантименталности в стила на Жан-Жак-Русо, ако бе предаден по-простичко. Ала достойният отец бе истински французин (все повече се уверявах в приликата му с моя изповедник), бе истински син на католицизма, а вдигнеше ли поглед към мен, оглеждаше ме крадешком и очите му се четеше по-голяма проницателност, отколкото можеше да се очаква от един седемдесетгодишен старец. И все пак вярвам, че беше добър човек.