	Тя отиде да ги чака край пътя, стиснала в едната си ръка факлата, а в другата кръста, докато двамата издърпаха трупа на монаха към дърветата. Амата не откъсваше очи от завоите, зад които пътеката се губеше и в двете посоки, опасявайки се да не се завърнат бандитите. Трима от тях бяха избягали към Губио, но главатарят им можеше да се спотайва къде ли не. Виковете му отдавна бяха заглъхнали в студения нощен въздух. Тя напрегна слух да долови някакъв звук въпреки шума, който Конрад и Якопоне вдигаха в шубрака, докато покриваха трупа с листа, борови иглички и пръст. После допря ухо до гърдите на Енрико с надеждата да долови стенание, болезнен хрип или какъвто и да е признак на живот. Тишината, която се разпростираше във всички посоки, умножаваше страховете й.