	Доналд въздъхна и се уви плътно в наметалото си. Мъглата бе гъста и тежка, от часове се сипеше сняг, а бе все още твърде рано сутринта. Той погледна към Мадълайн Скай, изправена мълчаливо до него, неузнаваема както винаги под дебелата си кожена пелерина с нахлупена ниско над челото качулка. Изглеждаше спокойна, ала Доналд можеше да се закълне по разположението на раменете й, че дясната й ръка бе върху дръжката на меча. Не беше изненадан. Той бе свидетел на неукротимия гняв в гласа й в няколко случая, когато бяха подхващали разговор за доктор Въртю.