	На последната гърбица на пътя той спря и погледна надолу. Там бяха, вярно. Всички. Черният хотел също беше там — целият. Главната улица се спускаше към плажа, който представляваше ивица бял пясък, прорязвана от високи скали, щръкнали като обезцветени зъби. „Азенкур“ се издигаше малко вляво от него, защитен откъм океана от масивен каменен вълнолом, който се простираше доста навътре във водата. Пред хотела, подредени в редица, чакаха дузина дълги черни лимузини — някои прашни, други лъщящи като огледало. Моторите им работеха. Струйки белезникави отработени газове — ниски, по-бели от въздуха облачета — се разнасяха от повечето от колите. Хора в черни костюми на агенти от ФБР патрулираха покрай оградата, вдигнали ръце пред очите си. Джек видя две червени светлини да лумват пред лицето на един от тях и инстинктивно се скри зад най-близката къща, още преди да осъзнае, че мъжете държат бинокли.