	Когато някой е неопитен и нов в удоволствията, нерядко след първия опит идват вината и съжалението. Така беше и с мен. На сутринта на втория ден от престоя ни в имението, аз се пробудих след доста неспокоен сън и изпитах такъв срам, че се молех земята да се разтвори под мен и да ме погълне. Какво бях направил? Защо позволих на Швайц да ме въвлече в подобна глупост? Душеразголване! Душеразголване! Да седя цяла нощ с него и да повтарям „аз“, „аз“, „мой“ и дори да се радвам за новопридобитата свобода от душещата ръка на Завета! Мъглата навън допълнително сгъсти мрачните мисли в душата ми. Нима наистина си бях позволил да се разкрия до такава степен? Да, така трябва да е било, защото в мен бяха още живи спомените от миналото на Швайц, за които доскоро не знаех нищо. Значи и моите спомени сега са в него. Молех се да има някакъв начин всичко да се върне постарому. Усещах, че бях изгубил нещо, рушейки стените на моята изолация. В нашето общество никога не се е гледало с добро око на душеразголвачите и онези, които са дръзвали да го правят са разчитали единствено на мазохистичното удоволствие от подобна непристойна постъпка. Мъчех се да се убедя, че онова, което съм извършил няма нищо общо с общественото душеразголване, а е по скоро душевно дирене, но още докато изричах тази фраза пред себе си, почувствах, че тя е лицемерна и надута. Жалка и прозрачна маска за истинските мотиви. Чувствах срам, заради себе си, заради синовете си, заради моя кралски произход, заради всичките си предци, че бях стигнал до там. И струва ми се, че именно думите на Швайц: „Обичам те“, бяха разкрили в мен тази бездна на съжаление, защото моето предишно аз ги намираше за ужасно неприлични, въпреки че новото аз, борещо се да изплува на повърхността, не виждаше в тях нищо срамно и оскърбително към моята личност. Но не пожелах да вляза в спор със себе си и оставих вината да ме завладее. Що за човек бях аз, за да разменям ласкави слова с един непознат, жител на Земята, един лунатик и маниак? Как можах така лесно да му отдам душата си. Какво да сторя сега, след като съм съвсем беззащитен пред него? За миг дори обмислях възможността да убия Швайц, за да спася изгубеното си уединение. Приближих се до него, докато спеше и загледах усмихнатото му в съня лице. Не можех да изпитвам никаква омраза към него.