	Вероятно от слънцето, а също и от залповете и от тръбата, от асоциациите с Форт Хадли и Джордън Фийлд, но каквато и да беше причината, аз мислено се върнах в лятото на 1971 година, мотела „Бялата камелия“, едно страхотно място по магистралата извън Мидлънд и си спомних едно среднощно събиране край басейна, където не се искаха бански костюми. _Господи_, помислих си аз, _колко млади сме били и как бяхме вдигнали града на крака — хиляди младежи, изпълнени с хормони и алкохол_. Но не бяхме ония типични безгрижни загрубели младежи без никаква мисъл за бъдещето. Точно обратно — бъдещето ни присъстваше във всяка наша мисъл, във всяка дума, във всяка трескава сексуална връзка. _Яж, пий и се весели_, казвахме ние, _защото на Джордън Фийлд се трупаха чували с трупове_. Спомних си двама мои приятели от пехотинската школа, които трябваше да разтоварват тук трупове в продължение на месец. И един ден те получиха повиквателна — но не за Виетнам, а за Германия — и те продължаваха да я четат и караха всеки друг в казармата да я чете, като че ли са получили писмо от адвокат, което им съобщава, че са станали наследници на някоя коронована особа.