	Утрото не им донесе нищо, денят също. От Кубеалтъ те излизаха само по природна нужда, за съня забравиха, ядене им носеха от султанската кухня направо в залата за заседания на Дивана. Вестите не бяха утешителни. Султанът беше като че ли жив, но не идваше в съзнание и хем съществуваше, хем не съществуваше. Тази неопре-деленост не даваше възможност да се прибегне към решителни действия, а в същото време Роксолана трябваше да сломи нерешителността на Ахмед паша. Не героизъм, не благородство и не коварство, а само отчаяние я тласна към заговор срещу султана. Не можеше да се примири с мисълта, че султан ще стане Селим, а не нейният любим Баязид. Селим е бездушен, а всички бездушни са жестоки. Той ще изпълни кървавия закон на Фатих, ще убие своя брат и всичките му малки синове и сърцето му няма да трепне. А Баязид ще послуша нещастната си майка. Той не би убил брат си, дори да стане султан. Той е толкова добър. Дори кучетата чувствуват добротата му и винаги се втурват подире му на цели сюрии веднага щом се появи по улиците на Стамбул.