	Охладеният почти до абсолютната нула машинен интелект на „Кронос—4“ се опитваше да съживи мъртвите системи на завзетия кораб, боботейки почти незабележимо. Това беше най-мощният от съществуващите портативни суперкомпютри. Сега тази машина беше главната щурмова сила за окупиране на системите за управление на зашеметения „Зевс“. Космонавтите кръжаха из командната кабина и не сваляха очи от „Кронос“, само от време на време си подхвърляха кратки фрази. И двамата вече тихичко нервничеха, макар и да се опитваха да не го показват. Повече от четири часа работеше машината, а резултати още нямаше. „Кондор“ все по-често изпращаше запитвания. Чувстваше се, че там са разтревожени сериозно от мълчанието. Главният компютър съобщи, че източникът на сигнала е започнал да се движи след тях. Това означаваше само едно — скоро „Кондор“ ще достигне точката, където стана срещата, няма да открие нищо там и… „Тогава какво?“ — мрачно мислеше Грег, като от време на време поглеждаше изпод вежди към безуспешно работещият „Кронос“. — Какво ще направят тогава? Когато се захваща рискована работа, непременно трябва да се предвиди някакво средство в случай на неприятен обрат. Но къде ли е скрит техният таен коз? Грег огледа помещението с невиждащ, потънал в дълбок размисъл поглед и внезапно се почувства обкръжен от тясно затворено пространство. Едва успя да се учуди на това необикновено усещане и разбра още по-ясно, че го потиска не ограниченият от титановите стени обем, а самото им мъгляво положение, пълно с неизвестност и скрита заплаха. Те самите се напъхаха в тази опасна ситуация. Сами като глупаво зверче влязоха в капана. Захапаха примамката, а сега страхливо гледат дигнатата вратичка, която при първата стъпка към изхода може да падне. Грег разтърка налетите си сякаш с олово слепоочия: „Да, рано се зарадвахме, когато се скачихме с този кораб. Не се знае дали ще успеем да го вземем под контрол. А друг враг вече настъпва опашката ни…“