	В шатрата я очакваше Селаме — тънка като клечка жена с мургава като на тайренка кожа, с много малко месо по костите, но пък с огромно самочувствие. Чеза беше права — тя наистина държеше носа си навирен, сякаш изпитваше отвращение от някаква неприятна миризма. И все пак, колкото и арогантно да се държеше с другите слугини, пред Егвийн поведението й беше съвсем различно. Когато тя влезе, Селаме се сведе в толкова дълбок поклон, че челото й почти забърса килима. А после пъргаво скочи и се засуети с копчетата на роклята й. Както и с нея самата. Ама на тая Селаме наистина й липсваше всякакъв разум!