	РАШКО. С Любена. Още съмнало-несъмнало, той на пощата отива. _(Приближава се до бюрото на Аничка, дето тя вече е седнала.)_ Аничке, виж таз сметка, дето съм купувал едно-друго за банката. Давал съм мои пари. Насъбраха се доста, трябва да ми се платят, че нямам.