	С времето Кинце и аз приехме, че продължаваме да се движим на юг, като междувременно потъвахме все по-дълбоко. Отбелязвахме морската флора и фауна и четяхме много по въпроса от книгите, които бях донесъл за свободното си време. Нямаше как да не забележа крайно ограничените научни познания на моя спътник. Той нямаше типичен пруски ум, а се отдаваше на въображението си и на фантастичните си идеи, които нямаха никаква стойност. Нашата предстояща смърт му оказваше интересно влияние и той често се молеше, разкайвайки се за мъжете, жените и децата които бяхме пратили на морското дъно. Явно забравяше, че всичко което се прави в служба на немската държава е благородно. След време той стана очевидно неуравновесен. Взираше се с часове в изображението от слонова кост и съчиняваше фантасмагории за изгубените и забравени неща, лежащи в морето. Понякога само за целите на психологическия експеримент аз го насърчавах в тези му брътвежи и слушах безкрайни поетични цитати истории за потънали кораби. Съжалявах го, защото не ми беше приятно да гледам как някой немец страда, но той не беше човек, в чиято компания е достойно да умреш. Самият аз изпитвах гордост, като знаех, че в родината ще почетат паметта ми и синовете ми ще бъдат смятани за мъже, точно като мене.