	— Винаги съм смятал демоните за странни, но не съм предполагал, че са и напълно неразбираеми-заразсъждава на глас Кът в пещерата, а екотът от каменните стени удвои гласа му много пъти и създаде усещането, че се намираха в просторна зала. Макар и всъщност мястото да си беше съвсем мъничко. Останалите не отвърнаха нищо, пък и още бяха потресени от внезапната реакция на Рей и как тя, съвсем неочаквано, се беше нацупила. Загледаха се във входа на пещерата, където сега валеше като изведро. Мъничките капчици дъжд безмилостно се разбиваха в студените камъни и пръските вода достигаха чак до пътниците, намокрайки я някой плащ, или пък чанта. Алексис извади от своята раничка малко одеало и плътно се покри с него. Вече захладняваше и полъхът на студения вятър ясно се усещаше дори и тук-между тези непробиваеми стени. Загледана в пролуката, през която влязоха преди близо час, тя мълчаливо наблюдаваше как постепенно се смрачаваше и нощта обгръщаше всичко навън. Не след дълго във въздуха се разнесе песента на щурците, известни музиканти в горите из тези предели. Стана такъв непрогледен мрак, че единствената останала им светлина бе припукващия огън, около който се бяха скупчили всички. Пламъчетата хвърляха сенки върху лицата им и им действаха успокоително заедно с „тананикането“ на горящите дърва. Все още нямаше и следа от Рей, която вероятно се бе запиляла нанякъде си, а дъждът бе поспрял, превръщайки се в почти безобидно ръмене. Ааронката се размърда неспокойно на мястото си, но останалите, унесени от мислите си, не забелязаха това. По някакъв необясним начин Алексис се чувстваше задължена на демонката, за дето я бе потърсила преди, защото ако не беше го сторила сигурно сега щеше да се лута загубена из тези гори. Това нейно нелепо „задължение“ с отминаването на времето ставаше все по-настоятелно, въпреки старанията и да го изкорени от съзнанието си. Накрая ааронката не издържа и стана, а одеалото се смъкна от нея, нагънато на една страна.