	Седя зад бюрото си и съставям списък със задълженията, които ще изпълнява Джулия, докато съм в отпуск по майчинство. Не съм особено ентусиазирана, защото знам, че си хвърлям труда на вятъра. Тя ще загуби списъка трийсет минути след като започне да работи самостоятелно. Пък й аз ще изляза в отпуск едва когато започнат родилните болки. Разбира се, това не е идеалният сценарий — във всички книги за бременност и майчинство пише, че жената трябва да си вземе отпуск ако не един месец, то поне две седмици преди термина. Само че Дийн не е склонен да ми даде повече от три месеца отпуск (общо три месеца — преди и след раждането), а пък аз искам да бъда възможно повече време с бебето. Още преговарям за шест месеца, но шефът твърди, че съм незаменима; изведнъж си е внушил, че агенцията ще фалира без мен. Много далеч е от истината, също както когато твърдеше, че на мястото на пламенната ми амбиция са останали само димящи въгленчета, ала и той като повечето хора в рекламния бизнес си пада по преувеличенията. Разбирам го — когато виждаш нещата само в бяло и черно, животът е много по-лесен. Оттенъците и полутоновете, с които боравя напоследък, усложняват битието ми.