	Докато тя стоеше там, на светлината на лампата и гледаше към него от балкона, въздухът, който ги заобикаляше, беше топъл и мек като кадифе, въпреки че бе едва краят на април, а песента изпълваше всяко свободно пространство във вселената с невероятната си красота. Това бе единственото, което Аркадио Карнабучи бе способен да направи, за да спре да плаче. Той, разбира се, можеше да плаче по-късно. Сега трябваше да пее. Сега да пее, а след това — е, после какво би имало значение? Затова той продължи да пее, желаеше я, умоляваше я да го обича на свой ред. Гласът му я любеше, в това нямаше съмнение. Възпроизвеждаше контрастиращи пасажи в ларгето* и алегрето, въздигащо се кресчендо, последвано от най-нежното декресчендо, което сякаш увисваше във въздуха като перо, по време на което възхитените слушатели не се досещаха дори да дишат.