	В Сайпръс Клъб вечерта бе в разгара си. Отвори ми портиер, облечен като адмирал от югославската флота, и аз пристъпих в напрегнатата атмосфера на игралната зала. Кимнах на момичето от гардероба, но не оставих шапката си. В голямата зала около маси с ниско спуснати абажури се бяха събрали играчите. Всеки от тях внимателно следеше какво става, сякаш присъстваше на хирургическа операция. Никой не повишаваше глас, чуваха се само монотонните реплики на крупиетата, потракването на чиповете и свистенето на рулетката. Все съм се чудил защо хората играят комар, след като видимо толкова малко се забавляват.