	Никой и нищо на този свят не можеше да спре Мистър Тип Мак-Клоски. Трудно можеше да се очаква гений от неговата класа да се обвърже с една работа или да се занимава с нещо на едно място, той не го и правеше. На метафоричен език, корабът потъва, ама всичко му е наред. Някои от неговите житейски търсения бяха искани, други излизаха извън контрол, предразсъдъците на хората го караха честичко да капитулира, раздавайки парите си по телеграфските компании и да започва все нови и нови неща. Един ден, пристигайки в Пленфилд, спомена на гарата, че е имал проблеми с Юнион Лайнс, добави, че е вървял много дълго из Вашингтон и попита дали има свободно място за сервитьор в ресторанта на гарата. Тъй като цялото му излъчване говореше друго му казаха, че няма свободни места. Тогава той попита дали няма работа за майстор механик на съседната станция, но пак му беше отказано. Той се върна към депото, ни най-малко сконфузен и измърмори: