	Навън може и да не е август, може да е декември 1945 г., а вас ви погват пеша при минус четиридесет градуса, за да ви прехвърлят в Петропавловск. Както не е трудно да се досетите, през последните часове преди пристигането в града конвоят на вагон-зака не си прави труда да ви води до клозета, за да не цапате повече. Изтощени от следствието, премръзнали от студа, вие почти не можете да стискате, особено не ги бива да търпят жените. Какво чак толкова? Да не сте коне, че да спирате и да се разкрачвате, или кучета, че да ви трябва да опрете крак до някой стобор? Щом сте хора, може и както си вървите, от кого да се стесняваме в нашето отечество? На етапния пункт ще се подсушите… Вера Корнеева се навежда да си оправи обувката, изостава една крачка — конвоят мигом насъсква срещу нея овчарското куче и то през всичките зимни дрехи я захапват отзад. Не изоставай! Пада един узбек — и го налагат с приклади, ритат го с ботуши.