	Пресилено бе да се каже обаче, че Хък чу язвителната забележка на дракона, защото не усещаше нито ушите, нито която и да било друга част от тялото си. И тръпките от зверския студ във фризера изчезнаха, щом температурата спадна отвъд абсолютната нула. Беше се превърнал в до болка чувствително валмо от опънати нерви, обилно гарнирано с накъртващи досущ като майонезата в _Биг Мак_ душевни терзания. Думите на дракона просто изневиделица, шумно и с много пръски изплуваха в оголеното му съзнание като игрив делфин пред носа на кораб. Сякаш край граничната бразда материалният свят се бе превърнал във виртуална измислица и абстрактната същност на Хък бродеше като отшелник из нейните дебри. Но злъчния намек на дракона никак не приличаше на бездушно съобщение от електронната поща, в което разни чуденки и питанки напразно се опитват да вдъхнат живот. Заедно с неговия смисъл в съзнанието на Хък нахълтаха и безчинстващите емоции на холографния зевзек. В подстъпите към Нищото разумите изглежда общуваха не с мисли, а по-скоро с мисловно обагрени чувства, та Трифончо наистина се чувстваше като риба във вода.