	Тя вече не се страхуваше, дори не изпитваше тъга. Беше спокойна — сякаш е спряла в някакъв тих залив след буря — нищо не я вълнуваше. Имаше само едно нещо, което трябваше да се направи и Джийн знаеше, че часът е настъпил.