	Колкото беше свито това борче, толкова трябва да се сви и сърцето ми. Защото аз не съм японец и не можах тази си изненада да я превърна нито във възхитителен възглас, нито в усмивка. Аз просто зяпнах и изстинах — защото този път истински и страшно застанах пред Япония. Иван ми обясняваше колко скъпо било това борче-цвете, какво лудо постижение на икебаната било то, колко десетилетия минали, докато свият короната му, докато го смалят, докато го накарат да забрави откъде и как е дошло — от високите и непристъпни планини — и да го укротят в една малка, почти миниатюрна саксия. Ала аз не го слушах. Защото в това борче-цвете аз не виждах вече растението с похабената, смазана душа, а съдбата на човека. На малкия, обработения, манипулирания, превърнатия в каквото е рекла Япония човек… Това борче не само показваше какво може или не може една упорита ръка или мисъл, но и какво е направила в крайна сметка… Щом тъй е сторила с борчето, представяте ли си пък човек да й се опре?… И ми се завъртя главата, и около мене се омесиха в една въртележка и момичетата, и борчето — защото за мене те бяха вече едно и също. На борчето, ако му сложиш кимоно, ще стане гейша, на гейшата, ако й сложиш краката в саксия ще стане борче.