	Подсъзнателно, без да може да облече тези свои усещания и мисли, тя бе възмутена, уплашена и озадачена. Тялото й — крепостта на нейната същност — вече не беше изцяло нейно. Чувстваше детето като натрапник — най-вече защото се боеше от умопомрачението, което бе накарало Риведа да я направи майка: боеше се дори да си представи какви помисли с имал той за бъдещето на това дете.