	Заведението на Тъпкача беше дванадесет етажа по безжизнения ескалатор по-нагоре и заемаше задната трета на най-горния етаж. Боби никога не беше виждал нощен клуб, освен заведението на Леон, и мястото му се стори едновременно впечатляващо и смущаващо. Впечатляващо заради размерите си, и заради изключителното по мерките на Боби качество на обзавеждането, и смущаващо, защото в един нощен клуб през деня има нещо не съвсем реално. Шантаво. Той се огледа, пъхнал палци в задните джобове на новите си дънки, докато Джаки водеше шепнешком разговор с дълголик бял мъж в раздърпан син комбинезон. Залата беше обзаведена с кресла от тъмен дерматин, кръгли черни маси и дузини орнаментирани прегради от надупчено дърво. Таванът беше боядисан в черно, и всяка маса беше слабо осветена от малка лампичка, поставена във вдлъбнатина и насочена право надолу. В средата имаше сцена, ярко осветена с работни прожектори, окачени на жълт статив, и по средата й стояха вишневочервени акустични барабани. Не беше сигурен защо, но точно те го смущаваха: някакво косо чувство за почти живост, като че ли нещо точно на границата на зрението му всеки миг щеше да помръдне…