	Вече виждаше по-ясно противниковите войници. Черните им доспехи лъщяха на ослепитеното слънце. Имаше чувството, че не са на повече от 5 крачки от него. В боя всичко му изглеждаше толкова малко. Бойното поле сякаш бе само 8 крачки, армиите бяха на не повече от 16 души, а и животът на войниците сякаш нищо не означаваше за проклетите богове. Да, той ги кълнеше в такива моменти. Бяха му противни още от деня, в който се появи в пълно бойно снаряжение. Те му отнеха чувството за всичко хубаво. За него вече нямаше нищо добро, нищо цветно. Знаеше само, че те са белите, отсреща са черните — белите трябва да убият черните. По дяволите, та дори и земята под него изглеждаше черно бяла.