	Искаше му се да се обърне и да нападне, да види как хладното острие на Стиела ще се забие в тялото му до кости. Искаше му се да види как Смокът ще умре. Но вместо това отново се спусна да бяга, препускайки по каменните пътеки на града, надолу по улиците, покрай стените на сградите, посред сенки и сива светлина. Това бе мъртва хватка, по-черна от самата нощ. Пипалата дрънчаха, насочени към него, като се плъзгаха по вратите и первазите на прозорците, рушаха всичко пред себи си и изхвърляха облаци камък и прах. Огромното туловище се клатеше и биеше по земята с крака, като все повече набираше скорост. Ако бе вярно, че светлината му пречеше, то във всеки случай звярът с нищо не го показваше. Пи Ел осезаемо чувстваше гнева му.