	Постепенно опознавах редовните посетители на парка — бегачи, колоездачи, закръглени майки с бебешки колички и изтъркани от живота пенсионери с избледнели очи. Отначало бяха само кимвания или съучастнически споглеждания, после здравейте, как сте, ама какво време днес, нали, докато по-късно започнаха да се процеждат имена, съдби, разговори за спорт и дори ръкостискания. Внимателно, уж неволно, се опитвах да подпитвам за змиите.