	Вилите тип „Благодарско на живота“ се нижат една до друга по крайбрежната верига. Ваканция, та ваканция. Село без край, обаче му викат урбанизация. Пред най-издокараните се мъдри по една синя яма, наречена басейн. Много цветя. Това е то богатството на бедните страни. А пък на нас ни трябва малко самота, някое затулено кътче, където да подхванем, както си трябва, Ървинг Клей. Докато търсим това бленувано ъгълче, аз си философствам вътре в куфалницата, за собствена употреба. Подпалиха ни се подметките да препускаме, докато спипаме тоя изверг. Залагахме си кожата, пръснахме сума ти пара, а сега, като го сгащихме, като седи затиснат между нас в поршето, изведнъж съм като паниран. Казвам ти, брато, отмъщението е за зальоханите тъпанари, за дебилите, за задръстеняците с чела до веждите и меки глави. Ако притежаваш сиво вещество в излишък и голямо сърце като мен, бързо стопляш, че то е вятър и мъгла, капанче за галфони. Гнуснава работа, чак срамотна. По някое време прошепвам: