	— Не трябва да вдигаме шум! — повтори послушно Байер и се заклатушка на пръсти към стълбището като някакъв огромен и смешен слон. Поел нагоре, той не издържа и шумно се изкиска на собственото си актьорско майсторство. За щастие стаята на Милер беше на първия етаж и Байер стигна до нея без особени проблеми. Младежът отключи вратата, светна лампата и настани дебелия си гост в единствения стол — едно твърдо и неудобно старо кресло с дървени облегалки за ръцете.