	Той тъкмо се потеше с някаква предълга унила история, която измисляше в момента и все не можеше да й съчини края, когато изведнъж Комов издаде странен приглушен звук, сякаш парче сух хляб се запречи в гърлото му. Погледнах към него през масата и се уплаших. Комов седеше изправено, вкопчил и двете си ръце в масата, зачервените му очи щяха да изскочат от орбитите, гледаше някъде покрай мен и бързо пребледняваше. Обърнах се. Замрях. До стената, между филмотеката и шахматната масичка, стоеше моят одевешен призрак.