	— Почакай да ти разкажа подробностите, макар че и без тях цялата история е безкрайно странна. Приближих се до човека в колата и казах: „Дължите ми шест долара и трийсет цента“. Той ми даде две банкноти по пет долара и ми рече да задържа рестото. А пък аз му викам: „Мисля, че ви познах“. Той отвърна: „Е, може и да е така“ и ми се усмихна със странната си, смразяваща усмивка, а през това време Ханк Уилиямс се дереше как ще отиде в града. Казах: „Ако сте този, за когото ви мисля, би трябвало да сте мъртъв.“ Човекът отговори: „Не е нужно да вярваш на всичко, което четеш, момче“. Тогава промълвих: „Харесвате Ханк Уилиямс, нали?“ Това бе единственото, което ми дойде наум. Защото, ако не бях казал нещо, той просто щеше да вдигне стъклото и да отпраши по шосето… исках да си тръгне, но същевременно и не исках. Поне докато се уверя, че не греша. Тогава още не знаех, че човек не може да бъде сигурен за много неща, независимо от желанието му.