	Така и направихме. Приближихме се до брега при Еленовия проход, за да може кучето да скочи на сушата. Две от останалите кучета, при това много добри, го последваха и ние изгубихме цели два дни да ги търсим. Повече не видяхме тези кучета, но спокойствието и облекчението, на които се радвахме, ни накараха да решим, подобно на човека, който отказа да вземе обратно своите сто и петдесет долара, че сме се отървали евтино. За първи път от няколко месеца Стив и аз започнахме да се смеем, да свирим и да пеем. Бяхме ужасно щастливи. Свършили се бяха черните дни. Кошмарът се бе разсеял. Белязания вече го нямаше.