	— Кармен де Ибара… — повтори той. — Добре… Отсега нататък няма да имаш име. Ти си единствената жена на острова и следователно то не ти е нужно… И чуй ме, защото казвам нещата само веднъж… — предупреди я той. — Тук заповядвам аз и който се подчинява, живее, а който не, умира, тъй като смъртта не е най-лошото наказание, което мога да приложа… Всякога, щом направиш нещо, за да ме ядосаш, ще получаваш двадесет удара с камшик, а ако обидата е тежка, ще ти отрежа пръст или ръка — усмихна се и гримасата на устата му, с прогнили зъби, я изплаши още повече, ако това беше възможно, от неописуемата му грозота. — Мога да бъда много жесток, когато си го поставя за цел… — продължи той. — Така че внимавай, ограничи се да поддържаш къщата чиста и си разтваряй краката, щом ти наредя, и ти гарантирам, че ще живееш спокойно, докато се уморя от теб… Разбра ли?