	— Разбира се, че няма — отвърна Лоиал малко по-уверено и ушите му щръкнаха. — Аз съм много полезен, в края на краищата. Може да й се наложи отново да пътува по Пътищата, а не би могла да го направи без мен. — Облегналата се на гърба на Перин Зарийн помръдна и той поклати глава, опитвайки се да улови погледа на Лоиал. Но Лоиал не го гледаше. Изглежда, се усети какво е казал току-що и туфите в ушите му леко посърнаха. Огиерът огледа града около тях и дори се извърна през рамо. — Не ми харесва това място, Перин.