	На някои места храсталаците между дърветата се сгъстяваха. Корбет трябваше да внимава къде стъпва. Той се спря пред голямо обгорено място — огънят бе попарил тревата и къпинака. Приведе се и разбута с камата си ивицата черна, наслоена пепел, широка около двайсет сантиметра, и дълга около три метра. Трябва да са били бракониери, каза си той. После, озадачен, се изправи и продължи пътя си. Излезе изпод сянката на дъбовете и пое по брега на Соколовия ручей. Той всъщност беше просто поточе, не по-широко от метър. На другия му бряг се виждаха разпръснати шубраци и листак. Потокът течеше вяло и край всеки от бреговете му се бе натрупала плътна зеленикава тиня. Корбет се смъкна надолу с известно усилие и измери дълбочината с ботушите си: беше не повече от тридесет сантиметра. Ручеят навярно бе прокопан от хора, отклонили вода от тресавищата или блатата; не му се вярваше Харкортови или монасите да го ползват като източник на прясна вода или да ловят риба в подмолите му. Корбет се измъкна и застина на място. По-надолу край брега, на затревено островче зад една върба, седеше монах с нахлупена качулка и сведена глава, пъхнал ръце в ръкавите на расото. Толкова беше потънал в мислите си, че не чу приближаването на Корбет. Седеше като статуя. Корбет извади камата, тихичко се промъкна напред и се изкашля. Фигурата не помръдна. Корбет усети как по гърба му плъзват тръпки на страх.