	Докато устните ми изговаряха отговора, мис Феърли се появи за трети път на терасата. Вместо да продължи разходката си, тя спря гърбом към нас, и като се опря на парапета на терасата, погледна надолу в градината. Очите ми се втренчиха в белия блясък на муселинената й рокля и бялата кърпа на главата й, осветени от луната, и едно усещане, за което не мога да намеря дума — усещане, което ускори пулса ми и накара сърцето ми да трепне, — започна да ме обзема.