	Той бе оплетен в примките на света, на насладата, на страстта, на леността, а накрая и в примките на онзи порок, който най-много бе презирал и осмивал като най-безумен от всички пороци: алчността. В примките си го бяха оплели и собствеността, имотът и богатството, бяха престанали да представляват за него само играчки и дрънкулки, а се бяха превърнали в окови и тежест. В тази най-последна и гнусна зависимост Сидхарта бе изпаднал по странен и коварен път — чрез играта на зарове. Защото по времето, когато в сърцето си бе престанал да се чувства самана, Сидхарта се впусна в играта на пари и скъпоценности — която инак бе играл небрежно и с усмивка като нещо, присъщо на хората деца — с все по-нарастваща ярост и страст. Всички се бояха от него, малцина се осмеляваха да играят — толкова високи и дръзки бяха залаганията му. Играеше, тласкан от неволята на сърцето си; проиграването и пропиляваното на жалките пари му доставяше някаква гневна радост, по никой друг начин не можеше да покаже по-ясно и по-подигравателно своето презрение към богатството, този идол на търговците. И той играеше с високи залагания и безпощадно, ненавиждайки сам себе си, подигравайки сам себе си, спечели хиляди, загуби хиляди, проигра пари, проигра накити, проигра една своя лятна къща, после пак спечели и пак загуби. Обичаше страха, ужасния и сковаващ страх, който го изпълваше, докато хвърляше заровете, докато тръпнеше за високите си залагания, обичаше го и все търсеше да го поднови, да го засили, да го повиши, защото единствено в това чувство все още можеше да изпитва нещо като щастие, нещо като упоение, нещо като по-висш живот сред неговия сит, блудкав, безцветен живот. И след всяка голяма загуба започваше да крои планове как да възстанови богатството си, залавяше се по-усърдно с търговията, принуждаваше с по-голяма строгост длъжниците си да платят своите дългове, защото искаше пак да играе, искаше пак да прахосва, искаше пак да показва своето презрение към богатството. Сидхарта изгуби спокойствието, с което някога приемаше загубите в търговията, изчезна неговата добронамереност към просяците, изчезна радостта, с която подаряваше или заемаше пари на просителите. Той, който с едно хвърляне губеше по десет хиляди и пак се смееше, стана все по-строг и по-дребнав в търговията, дори нощем от време на време сънуваше пари! А щом се събудеше от това отвратително опиянение, щом видеше в огледалото на стената на спалнята си своето застаряло и погрозняло лице, щом го обземеха срам и отвращение, той хукваше по-нататък, към нова хазартна игра, хукваше към опияненията на сладострастието, на виното, а оттам — отново към страстта на трупането и печалбата. Тичането в този безсмислен кръговрат му донесе умора, донесе му старост, донесе му болест.