	Всъщност щеше да е дори по-велика, отколкото планираше. Достатъчно бе само да погледне финансовите доклади, пристигащи в хотелския му апартамент чрез факса. Финансовата паника, която лично планира и породи, сега се прехвърляше оттатък Атлантическия океан. „Колко странно, че не го предвидих“ — помисли си той. Сложните финансови маневри внезапно осигуриха на японските банки и фирми много пари в брой, а останалите дзайбацу се вкопчиха във възможността, за да закупят европейски ценни книжа за себе си и за компаниите си. Те щяха да увеличат националното си богатство, да подобрят позицията си в различните европейски икономики, а и в очите на обществеността щеше да изглежда, че се притичват на помощ на други държави. Ямата реши, че Япония щеше да насочи част от усилията си, за да помогне на Европа да излезе от затруднението. В края на краищата родината му се нуждаеше от пазари, пък след внезапното нарастване на частните им компании, притежавани от японци, сега европейските политици може би щяха да се вслушват по-внимателно в предложенията им. „Не е много сигурно, но е възможно“ — каза си. Нещото, което определено щеше да ги накара да се вслушат, беше силата. Япония принуждаваше Америка да сведе засрамено очи. САЩ никога нямаше да успеят да се противопоставят на родината му, не и с объркана икономика, беззъба войска и политически опетнен президент. Освен това бяха в година на избори. Ямата си помисли, че най-добрата стратегия е да посееш раздор в дома на врага си. Ето какво стори той, като предприе онзи ход, за който тъпите военни просто не се сетиха през 1941, когато завлякоха страната по пътя на разрухата.