	Теглото на талисмана изведнъж му се стори огромно — тегло на мъртви тела. Все пак Джек някак си успя да го повдигне и да го сложи в ръцете на Ричард. Те бяха бледи й кльощави… но Ричард го пое без усилия и Джек осъзна, че усещането за тежина бе било само негово собствено въображение, негово изкривено и болезнено желание. Талисманът отново грейна с великолепната си бяла светлина и Джек усети, че и неговата собствена душевна тъмнина го напуска. Смътно му хрумна, че човек би могъл най-добре да изрази правото си на собственост върху нещо с езика на щедростта, с която може да го преотстъпи… и след това мисълта отлетя.