	Някои вървяха, други бяха носени мълчаливо от хайза. Прекосиха склона и стигнаха до капещите от дъжда дървета от другата страна на хълма, заизкачваха се по възвишенията. Продължаваха да вървят, когато усещанията на Емилио се притъпиха, пред очите му причерня и той падна върху мокрите папрати. Веднага го вдигнаха дузина силни ръце и го понесоха, накрая почти тичаха. В склона на хълма се виждаше дупка, отвор между скалите.