	Марина говореше бързо, опитвайки се да обясни положението на сина си, преди пълната истина за това, което казваше, да се стовари върху него. Но независимо какво говореше, независимо какво казваше, виждаше, че губи почва под краката си. Рамон бе посял семето на съмнението, което Танър, в ужасната си нужда да има баща, не можеше да забрави. Уорд може и да не го бе смятал за копеле, но отсъствието му толкова години говореше на момчето само по себе си.