	Екранът светна, в дълбочината му се появиха познатите съчетания на високи табла с безчислени колонки от кодирани обозначения на електронни филми, които бяха заменили архаичните фотокопия на книгите. Когато човечеството премина към обща азбука, наречена линейна поради липсата на сложни знаци, заснемането дори на стари книги стана стана още по-просто и достъпно за автоматичните машини. Сини, зелени, червени ивици бяха знаците на централните филмотеки, където се съхраняваха научните изследвания, отдавна вече издавани само в десет екземпляра. Достатъчно беше да се набере условна редица знаци и хранилището-филмотека автоматично предаваше пълния текст на книгата-филм. Тази машина беше личната библиотека на Веда. Леко щракане — изображението угасна и като светна отново, показа се друга стая, също празна. С второто щракане уредът пренесе изображението в зала със слабо осветени масички-пултове. Жената, която седеше до най-близката маса, вдигна глава и Дар Ветер позна милото тясно лице с големи сиви очи. Белозъбата усмивка на смело очертаната уста приповдигаше бузите като хълмчета отстрани на малко чипия нос с детски закръглен връх и от това лицето ставаше още по-меко и приветливо.