	Тесичер ни въведе вътре и гостоприемството му се оказа на висота, макар и възможностите му да бяха малки. Но се чувствуваше неловко с нас, като че ли предпочиташе да ни няма. Това беше обяснимо: той рискуваше да конфискуват имота му, загдето ни даваше подслон. Но тъй като дължеше тоя имот на Естравен и сега може би щеше да бъде в не по-малко окаяно положение от нас, ако Естравен не бе му го купил, комай не беше несправедливо да му се иска в замяна на това да поеме известен риск. Моят приятел обаче поиска помощта му не като отплата, а като проява на приятелство, тъй като не разчиташе на чувството на Тесичер за морален дълг, а на неговата привързаност. И наистина Тесичер се поотпусна, след като мина първоначалната му тревога, с присъща кархидейска променчивост стана излиятелен, изпадна в носталгия и половината нощ прекара край огнището с Естравен в спомени за старото време и някогашните познанства. Когато Естравен го попита знае ли някъде скривалище, някакъв изоставен или усамотен чифлик, където изгнаник да може да се крие за месец-два, с надежда да се отмени наказанието му, Тесичер веднага отговори: