	Ендър въздъхна. От време на време Миро ставаше разговорлив и тъй като самосъжалението постоянно го глождеше, той обикновено заговаряше направо по същество и не особено тактично. Ендър не можеше да го упреква — двамата с Ва-лънтайн бяха почти единствените, които умееха да слушат търпеливо бавния му говор, без да издават отегчението си. Миро прекарваше толкова дълго време сам с мислите си, че щеше да е жестоко да му затвори устата само защото не е проявил достатъчно тактичност.