	Това не го смути — беше сигурен в себе си. Усмихна се, като си спомни учудването на дядо си и Флик, когато разбраха, че Сторите все пак го допуснаха до заниманията си. Флик посрещна новината с мърморене, но си личеше, че е горд с племенника си и се радва за него. Притесняваше го най-вече разстоянието. Уил щеше да му липсва. Беше свикнал да го взима навсякъде със себе си — на лов, на риба, къде ли не… Флик нямаше свои деца, а жена му беше умряла отдавна, така че момчето му беше като син. Тримата с Ший си живееха така добре… Някой ден Уил щеше да поеме страноприемницата… И през ум не му беше минавало, че вместо това момчето ще замине и те, двамата старци, ще останат сами като кукувици.