	Техните закони ни делят позора от другите престъпления, а само Сенатът отчита конкретната ситуация и условия. Съпрузите имат правото да съдят жените си, родителите — децата, но не и ако наказанието не е толкова голямо, че да бъде сметнато за терор. Счита се, че робството е наказание за най-големите престъпления, тъй като не е по-ужасно от смъртта, а и се счита че то е достатъчно и е от по-голяма полза за обществото, отколкото смъртното наказание и гледката на мизерното им съществувание е много по-поучителна за останалите, отколкото би била гледката на убийството им. Ако робите се разбунтуват, ако откажат да носят ярема си и спрат да работят, те се третират като зверове, всред които не може да се въведе ред нито с вериги, нито със затвор, то се осъждат на смърт. Но онзи, който приеме наказанието си, работи и така изкупи вината си може да се надява или Принцът с прерогативите си сам или чрез ходатайството на свободните, да му върне свободата или поне да намали годините на робство. Няма разлика в наказанието, което търпи изкусителят и прелюбодеецът, защото те считат, че съзнателният опит към престъпление е равен на самото престъпление и това че то не се е случило не оневинява дееца ни най-малко.