	На следващата сутрин погребахме Мария. В задния двор на института. Нямаше никакви демонстрации, никой не дойде от градчето; убедихме Хоаким, че Исаил е поискал тя да бъде погребана „скромно, тихо, подобаващо за една пророчица“. Бяхме ние четиримата, готвачката Стефания (много плака женицата!), следователят и няколко полицаи в ролята на гробари.