	След тези думи искрената и добронамерена, макар и може би малко самонадеяна дама погледна племенницата си, която не се и сещаше, че последната част от тази реч се отнася за нея. Както винаги, когато леля й удостояваше гувернантката с някакви семейни спомени, Гъртруд изви глава настрана, така че обърна към прохладния вечерен ветрец едната си буза, която пламтеше от здраве и може би мъничко от срам. Щом гласът на мисис Де Лейси заглъхна, девойката се обърна бързо към своите спътнички и посочи закотвения във външното пристанище красив кораб, чиито мачти стърчаха над покривите на къщите, и възкликна, зарадвана, че по този начин променя темата на разговора: