	Никой не могъл да разубеди момиченцето от идеята — фикс; нито родителите й, нито семейният лекар, доктор Мъри, който установил, че малката има разтягане на мускулите на гърба и й казал (доста брутално, както биха сметнали повечето хора, включително Луис), че трябва да престане да се лигави. Освен това й напомнил, че родителите й са покрусени от скорошната смърт на сестра й и че сега не е време да се опитва да привлече вниманието им с детински капризи. Единствено постепенното намаляване и изчезване на болката убедило Рейчъл, че не е жертва на свръхестественото отмъщение на мъртвата Зелда, нито на Божие проклятие заради недостойното си поведение. В продължение на месеци (така каза на Луис, но всъщност в продължение на цели осем години), се събуждала посред нощ от кошмарни сънища, в които отново и отново пред очите й се нижели последните мигове на Зелда; Рейчъл уплашено опипвала гърба си в мрака, за да се увери, че всичко е наред. В моментите на страх, последвали кошмарните сънища, често й се струвало, че вратата на гардероба с трясък ще се отвори и че оттам с клатушкане ще излезе Зелда; обезобразеното й тяло е посиняло, очите й са облещени, почернелият й и подут език стърчи между устните й, а пръстите й се насочват към убийцата, която се е разположила в леглото и страхливо опипва гръбнака си.