	Стана от края на леглото си, отиде до прозореца и се загледа в нощта. Небето бе облачно, а земята тиха и потънала в мъгла, като обгърнатото в сенки пространство, където се щураха фантомите на неговото съзнание. Той се разпадаше и знаеше това. Чувстваше как става. Мислите му бяха разпокъсани и несвързани, разумът му се препъваше и той не можеше да се концентрира върху нищо смислено. С всеки изминал ден ставаше все по-лошо, мракът се спускаше над него и го изпълваше като чаша, която всеки миг щеше да прелее. Изглежда не можеше да се спаси. Нощите му бяха преследвани от сънища за това, как се изправя срещу самия себе си като Шадуин, а дните му бяха накъсани, уморителни и лишени от на надежда. Беше отчаян. Постепенно започваше да обезумява.