	Вадим през това време се напиваше стремително. Матвей му ловеше ръцете, отнемаше му чашата, отдалечаваше бутилките — нищо не помагаше. Вадим като че си беше поставил за цел да се напие като свиня, и то колкото може по-бързо. И като че си беше точно така. Може би се беше уморил да бъде трезвен. „… Всички, които са ви скъпи, са достойни за най-доброто… — оповести той, без да слуша никого и нищо. — Просто ще си намокря главата и ще тръгна… Какво можете изобщо да разберете вие? Чували ли сте за Ераст Бонифатевич? Педераст Бонифатевич… Ако имах под ръка ловна пушка, щях да му разбия муцуната на гада…“. И той се заливаше от смях, кашляше, смееше се, задъхваше се от смях, а цялото му тяло се люлееше като балон на вятър.