	Майка й беше деликатно сложена и мургава, и плътният й сноп коси беше напръскан със златни звездички като някаква рядка тропическа дървесина. Майка й миришеше на парфюм и топла кожа. Майка й й разказваше истории за елфи и феи и Копенхаген, който беше град много, много далече. Когато Кумико сънуваше елфите, те приличаха на секретарите на баща й, стройни и уравновесени, с черни костюми и навити чадъри. В разказите на майка й елфите правеха много странни неща, и разказите бяха вълшебни, защото се променяха с разказването, и никога не можеш да предположиш как ще завърши тази нощ този разказ. В тях имаше също и принцеси, и балерини, и всяка една от тях, Кумико го знаеше, беше по някакъв начин майка й.