	Мистър Бъск сложи документа в чантата си. Аз не погледнах към него. Той напусна стаята. Знаех вече, че още тази вечер щях да прочета документа. Стоях като замръзнал на скъпия килим, готов да изтърпя огледа от страна на моя бъдещ господар. Стаята беше с висок таван, наредена с вкус — тапети, кожена гарнитура, бюро и зад него един джентълмен, много изискан, който не кашляше, а само се покашлюваше, който не се смееше, а само се усмихваше, който не свиваше юмруци, а само самоуверено допираше върховете на пръстите си. Една тънка осанка, слабо лице, високо бледо чело, подстригани мустаци. Той леко би се засегнал, ако някога узнаеше за моята измяна, но той щеше да се ядоса, ако аз не бях забелязал някоя прашинка на неговото сако. С тих глас той ме попита за моята досегашна работа. Повторих онова, което бях разказал по-рано на мистър Бъск, но и тук не споменах нито една дума, че съм бил прислужник у зетя на Рибентроп. Това беше само една малка проверка. Той се осланяше напълно на препоръките на своя първи секретар.