	Елейн изскърца със зъби. Все едно й намекна, че е стигнала до това решение в едно от люшкащите й се настроения! Но така ли беше. Изглеждаше разумно и логично. Не можеха да държат вечно сул-дам в плен. Да върнат на сеанчанците онези, които не искаха свобода, беше начин едновременно да се отърват от тях и да нанесат удар на сеанчанците. Наистина бе нещо повече от омраза към Сеанчан. Разбира се, че беше. Огън да я гори дано, адски мразеше да не е сигурна дали решенията й са разумни! Не можеше да си позволи да взима неразумни решения. Все пак нямаше защо да се бърза. Във всеки случай, по-добре щеше да е да върне група от тях, ако беше възможно. Така шансът някой да уреди „нещастен случай“ щеше да е по-малък. А това изобщо не го изключваше от страна на сеанчанците.