	Ричардо я повел към леглото, където — без да говорят, за да не би да се познаят по гласовете — двамата останали доста време, за по-голямо удоволствие и утеха на него, отколкото на нея; а когато на Катела й се сторило, че е дошло време да даде израз на стаеното у нея негодувание, тя заговорила пламнала от гняв: „Ах! Каква злощастна орис се пада на жените! Колко грешат много от тях, като продължават да обичат своите съпрузи! Аз, клетата, те обичах цели осем години най-много от всичко на тоя свят, а ти, както виждам, целият изгаряш и се топиш от любов към някаква си чужда жена, негодник такъв, злодей неден! Знаеш ли с коя беше досега? С тази, която ти толкова дълго време мамеше с лицемерни ласки, преструвайки се на влюбен, докато всъщност си обичал друга! Аз съм Катела, а не жената на Ричардо, подли изменнико! Я се вслушай, не познаваш ли гласа ми? Аз съм Катела. И струва ми се, че хиляда години няма да ми стигнат, за да те направя за резил пред всички, както заслужаваш, мръсно куче такова! Ах, клетата аз, кого съм обичала толкова години? Това подло куче, което, предполагайки, че държи в обятията си друга жена, за краткото време, прекарано сега с мен, ме надари с повече ласки и любов, отколкото за всичките години, откакто му принадлежа. Ах ти, гадно куче такова! Днес се показа толкова як и силен, а в къщи обикновено си все слаб и немощен! Но, слава Богу, ти обработи своето, а не чуждото поле както се надяваше! Ясно ми е защо нощес не ме и докосна: ти си възнамерявал да се разтовариш другаде, искал си да се пазиш, за да се явиш като бодър ездач на бойното поле. Но благодарение на Бога и на моята предвидливост, каквото трябваше да стане, стана! Защо не ми отговаряш, престъпни човече? Хайде, кажи ми нещо! Да не си онемял, докато ме слушаше? Ей богу, не знам какво ме сдържа, та още не съм забила нокти да ти издера очите! Ти си мислеше, че ще успееш да ми измениш скришом, мълчешката. Но, слава Богу, нищо не успя да направиш! И ти знаеш, ама и аз знам: пуснах след тебе по-добри кучета, отколкото ти си мислеше.“