	Отново го завладя познатото усещане за невероятно могъщество и лъчите се вплитаха един в друг така, както им повеляваше мисълта му. Лунната светлина изтъка собствения му образ — избледнял и с размити очертания, сякаш светлоносецът преднамерено искаше от нея да изяви угасващата му душа. Вече не се страхуваше от нищо. Ужасна е смъртта на залутания в сенките човек, но Криго нямаше да допусне това — щеше да умре сред светлина. Изтъка образа си от хладните лъчи и се плъзна сред тях за последен път. Изгубен, зареян и слят с бледото сияние на луната, слънцебегачът се опиваше от всепобеждаващото усещане за свобода, докато най-после цялото му същество се изпълни с тишина, спокойствие и мир…