	Пътят минаваше точно покрай скалата с издълбаните от ерозията пещери. Хуан сви от пътя и влезе в един от подслоните. Пещерите и навесите им бяха по-големи, отколкото изглеждаха отстрани, и бяха почти сухи. Пред входа на най-голямата се търкаляха три опушени от огън камъка и една смачкана консервена кутия. Хуан се върна на пътя и продължи. Дъждът отслабваше. Вдясно под склона видя големия завой на реката, която се връщаше назад, за да продължи през долината в прогизналите зелени поля. Всичко беше пропито с вода. Във въздуха се носеше лек мирис на гнило — гниеха спарените сочни млади стебла. Пътят вървеше напред, измит от дъжда и разровен от вода, но не от колела. По него от дълго време нищо не бе минавало. Хуан наведе глава под дъжда и ускори ход. Не беше толкова хубаво. Опита да си спомни слънчевата яркост на Мексико, малките момиченца със сини шалове и мириса на врящия боб, но вместо това пред очите му се появи Алис. Алис, загледана от вратата на кухнята. Той се сети за спалнята и завесите на цветя. Тя обичаше да й е наредено хубаво. Обичаше хубавите неща. Например покривката за леглото, — огромна покривка от малки квадратчета — беше ги изплела сама, едно с едно не се повтаряха по цвят. Разправяше, че може да й вземе над сто долара. А си я беше изплела цялата сам-сама, бримка по бримка. Сети се и за големите дървета, а колко пък беше хубаво да полежиш във ваната с топла вода! Първата му истинска баня, ако не се смятат хотелите. И винаги благоуханен сапун. „Това е само глупав навик — каза си той. — Отвратителна клопка. Свикваш с нещо и започваш да си вярваш, че ти харесва. Ще ми мине, както ми минава настинка. Е, ще боли, то се знае. Ще се тревожа за Алис. Ще съжалявам. Ще се обвинявам, може дори да не мога да спя. Но ще ми мине. След време дори няма да се сещам. Всичко е просто една ужасна клопка, нищо повече.“ Доверчиво и топло, лицето на Пъпката изплува пред очите му. „Ще ти кажа друг път. Ще ти кажа, Кит Карсън.“ Не бяха много хората, които му имаха такова доверие. Наложи си да мисли за езерото при Чапала, но върху бледата му гладка повърхност видя автобуса „Любимец“, затънал в тинята, Вляво напред, долу в ниското, в една гънка на предхълмията, той видя къща с обор и вятърна мелница с изпочупени и увиснали крила. Това ще да е бившето имение на Хокинс. Точно както си го беше намислил. Ще влезе може би в къщата или по-вероятно в конюшнята. Старите конюшни обикновено са по-чисти от старите къщи. Там положително ще има ясли или сеновал. Хуан щеше да пропълзи там и да си легне. За нищо нямаше да мисли. Щеше да спи вероятно до същото време на следващия ден, след туй щеше да повърви до шосето и там да хване някакъв превоз. Какво значение имаха за него пътниците? „Няма да умрат от глад. Нищо няма да им стане. За тях дори ще е добре. Не е моя работа.“