	Декър долови първия мисловен полъх откъм човека клечка и сърцето му внезапно се сви. Усети болка в гърдите. В това, което бе доловил, нямаше нищо страшно, нищо, което би могъл да изрази с думи, но в него се криеше нещо чуждо, както една миризма може да изглежда чужда. Криеше се някакъв нечовешки подтекст, от който косите настръхваха. Декър се съсредоточи да потисне задавилата го вълна от гадно отвращение, мъчещо се да надделее над приятелските чувства, които си бе внушил. „Ние не се мразим — насилваше се да си помисли Декър. — Ние не се мразим. Ние не се мразим. Ние не…“