	Разправяха се и страшни неща за Спихов: че уж през тинестите блата, посред застоялите, обрасли с водна леща и водорасли тресавища, водела до крепостта такава тясна пътека, по която не можели да се разминат двама конници; че от двете й страни се търкалял, немски кости, а нощем по нея се разхождали на паякови крака главите на удавените, които викали, стенели и завличали в дълбочината хората заедно с конете. Разправяха още, че и в самия замък по коловете на оградата имало набучени човешки черепи. От всичко това истина беше само едно, че в обкованите с решетки ями, изкопани под крепостта в Спихов, стенеха винаги десетина-петнайсет пленници и че името на Юранд беше по-страшно от всички измислици за скелети и удавници.