	Каупъруд седна и се замисли върху положението си. Ето че най-сетне се бе озовал в източния затвор, където по волята на политиците (между които и Бътлър) трябваше да прекара четири дълги години и дори повече. Внезапно му мина през ума, че Стенър сигурно също е бил подложен на мъченията, през които току-що беше преминал самият той. Горкият Стенър! Какъв глупак излезе! Е, нека плаща сега за глупостта си. Разликата между Стенър и него обаче беше, че за Стенър щяха да се застъпят и щяха да се постараят да го измъкнат. Кой знае, може би дори и сега гледаха да облекчат по някакъв начин положението му. Каупъруд подпря брадичката си и се замисли — за работата си, за дома си, за приятелите и близките, за Ейлийн. Понечи да извади часовника си, но се сети, че му го бяха взели. Не биваше да знае дори колко е часът. Нямаше бележник, нито перодръжка или молив, поне малко да се развлече. От сутринта не беше хапвал нищо, но това не беше важно. Важното беше, че е напълно откъснат от света, че е затворен тук сам-самичък и че не може да се погрижи нито за работата си, нито за бъдещето си. Все пак Стеджър сигурно скоро щеше да дойде да го види и това малко го утешаваше. Какво положение беше имал доскоро, какви перспективи му се бяха откривали до деня на пожара и докъде беше стигнал сега! Погледна обувките си, дрехите си. Господи! Стана и закрачи напред-назад, но всяко движение, всяка стъпка болезнено отекваха в ушите му. Приближи се до вратата и надникна през дебелите железни пръти, но не видя нищо друго освен част от вратите на две други килии отсреща, които не се различаваха от неговата. Върна се обратно, седна на стола и се замисли, но се почувствува уморен, реши да изпробва все пак мръсното затворническо легло и се излегна на него. Не беше чак толкова неудобно. Полежа малко, после скочи и седна на стола, пак взе да крачи из килията и пак седна на стола. Как да се разхожда в тази теснотия, помисли си той. Не, това е непоносимо, все едно, че е жив погребан! А колко мъчително дълго щеше да стои — ден след ден, ден след ден, докато…