	Срещу №245 — бърлогата на Спуки — се издигаше една разпадаща се къща на четири етажа. Две сополи-ви, мърляви бели хлапета седяха на стълбите. С мръсните си малки юмруци, заклещени между колената, с прегърбени малки раменца те оглеждаха колекцията от мръсотия в канавката: там имаше и мъртва котка.