	Биаст видя сестра си — Фара седеше превита на дългата могила до тялото на Уенцел — и затича към нея, падна на колене и я прегърна. Главите им се сведоха една към друга и двамата си зашепнаха. Рамене й се разтресоха и той я притисна към гърдите си. Фара — все още — не плачеше.