	Като си помисля, че съм се оплаквал от пороя тържества, приеми и важни разговори, с които ни заливаха през нашите първи дни тук! До оня разговор между Джем и Инокентий, който реши и римското ни битие. Около нас отново е тихо, отново има само стражи. Отново ставам близък с някои от тях — Антоан де Жимел например. Защото френският крал е запазил правото си на свой човек в стражата. Понеже сега Франция е измамената страна в случая Джем, тя се старае да си върне. Антоан ме държи в течение на последните новини; съобщава ми козните на Ордена да не допусне среща между Джем султан и Шарл VIII през седемте ни години във Франция. Братята уверявали краля, че Джем се нахвърля с крясъци и удари върху всеки непознат християнин — нали, щото такива са маврите, диваци. Антоан ми го съобщава много съучастнически и се надява да ме разположи. А аз бих го попитал: „Що за дивак е пък твоят крал, щом вярва в басни?“