	— Танчико — изсумтя Нинив. Тъмната й, дебела колкото китка плитка висеше на гърба й до кръста. Нинив се взираше през тесните прозорци, чиито крила бяха широко разтворени с надеждата да уловят нощния полъх. По широката Еринин под тях подскачаха светлините от фенерите на няколко рибарски лодки, но Егвийн се съмняваше, че Нинив ги забелязва. — Изглежда, нищо друго не ни остава, освен да отидем в Танчико. — Нинив несъзнателно придърпа зелената си рокля, срязана широко, така че да оголва раменете й; правеше го много често. Щеше да отрече, че е облякла тази рокля заради Лан, Стражника на Моарейн — веднага щеше да го направи, ако Егвийн дръзнеше да й го подхвърли — но зеленото, синьото и бялото, изглежда, бяха любимите на Лан цветове за жени, поради което всяка рокля, която не беше зелена, синя или бяла, бе изчезнала от гардероба на Нинив. — Нищо друго. — Никак не изглеждаше щастлива.