	Дясната му ръка се вдигна и шалът предаде командата, а аз вече бях чул нещо в тремолото на музиката, нещо ггред нас и сега бях готов — долу, тласък, горе… чакай… чакай… чакай… долу, тласък, горе! Идеше ми да се разплача от яд. Този път Куан не ме изпревари и заобиколихме скалата едновременно, но разликата от десет метра си остана. Твърде късно, твърде късно…