	— Надявам се да е така — каза той, засили се и скочи през дясната врата. Озова се под синьо небе, а почвата под краката му леко изпружинира. Местността беше равнинна с изключение на няколкото по-стръмни хълмове, толкова тъмни и каменисти, че повече приличаха на израстъци, отколкото на могили. Съмняваше се, че бяха изградени от пръст, понеже това, върху което стоеше, не беше почва. Материалът бе кафеникав, но гладък и с някакви дупки в него. От всяка дупка излизаше стебло, високо към една стъпка и дебело колкото пръст на ръка.