	Джоуи и нощта бяха допивали заедно много бутилки уиски, след което той потъваше в тежък сън. Трябваше само да допие уискито и това опасно изкушение, което надеждата даваше, щеше да се изпари. Мистериозният път щеше да изчезне и тогава той щеше да продължи живота си. И макар и без никаква надежда, поне можеше да си го изживее спокойно, в благословен пиянски унес. Седя така дълго време. Искаше да пие, но не го направи, Джоуи не забеляза идващата зад него кола, докато фаровете и не блеснаха в задното стъкло на шевролета му. Светлината го оплиска, сякаш покрай него с пълна пара премина локомотив с едно-единствено огромно око като на циклоп. Джоуи погледна в огледалото за обратно виждане, ала ярката светлина го заслепи и той примигна.