	Всичко това бе изръмжано почти без глас и Дел тъкмо се изпомпваше да избухне, когато стана нещо далеч извън възможностите на ония мърльовци от гаража. Около камиона и над покрива на кабината се започна святкане, сякаш хиляди фотоапарати го щракаха едновременно. Завъртя пак ключа. Няма начин. Никакви тоци. В този миг огромна енергийна стрела разсече атмосферата и изсвистя като змия по ръба на един от контейнерите. Каквото и да беше, ставаше по-лошо. Дел инстинктивно пусна металните ключове, дръпна от ушите си металните слушалки и рязко вдигна лакът от металната облегалка. Ботушите му бяха гумени. Дали бяха добър изолатор? Чакай сега: изолаторите спираха ли тока, или го пропускаха? Мамичко, не ме оставяй да се изпържа! Въздухът пращеше и виеше подобно на радио, оставено между две станции, докато музиката се кривеше в дисонансен вой. Пращенето се засили, все едно грамофон на седемдесет и осем оборота набираше инерция. Настръхналият въздух около камиона се превърна в тежък бръм, като от мощен трансформатор, който предупреждава: „Не пипай! Опасно за живота!“