	— Да, лейди — признах аз. И днес очите ми се пълнят със сълзи, когато си спомням за Сийнуин или може би сълзят от времето. В Динюрак вече е есен, а тя дойде с един студен вятър, който се промъква при мен през прозореца. Скоро ще трябва да спра писането за известно време, защото ще трябва да пълним хамбарите и складовете за зимата и ще трупаме дърва, които няма да горим за удоволствие на благословения свети Сенсъм, за да можем да споделяме страданията на нашия скъп Спасител.