	„Няма ли да млъкхнеш, човечше!“ — кресна му Маколиф с някакъв изтънял и объркан глас, и аз се отпуснах. Всичко бе свършило. Знаех го и вярвах, че тоя дребен шотландец също го знае. Сякаш двамата с него бяхме стояли в тъмна стая и той бе гъделичкал лицето ми с нещо като бръснач… а сетне полицай Тибодо се препъна, блъсна се в прозореца и щорите се вдигнаха с трясък, отваряйки път на светлината, при което видях, че в крайна сметка той ме е докосвал само с едно перце.