	На половин километър в гората съзря едва обозначената странична пътека, водеща към ловния заслон, и щом я подмина, кръвта във вените му заигра. „Хайде, хайде“, укори се той за това, че тъй често бе започнал да губи самообладание. Нали прекрасно си бе изяснил всичко днес, по време на кратките мигове, които му останаха за размисъл. Снощи… си беше за снощи. Туйто и нищо повече. Като се изключи фактът, че тя е вирс, а той — човек, което означаваше, че в цялата работа няма никакво бъдеще, това бе глупаво и във всяко друго отношение. От мига, в който зърна лицето й на черните стълби над прилива, Агат не бе преставал да мисли за нея и да копнее също като някой юноша, бленуващ по първото си момиче, а ако мразеше нещо, това бе глупостта, твърдоглавата глупост на неовладяната страст. Тя караше мъжете да се хвърлят сляпо напред, да рискуват наистина важни неща само заради миг сладострастие, да губят власт над постъпките си. Затова той бе отишъл с нея снощи, за да остане господар на себе си — какво друго можеше да направи, за да се излекува от лудостта? Това си повтаряше Агат, докато напредваше с бърза крачка и високо вдигната глава през танцуващите рехави снежинки. И довечера ще се срещне с нея поради същата причина. При самата мисъл за това по цялото му тяло и съзнание се разля приятна топлина и пареща радост — той не им обърна внимание. Утре заминава на север и ако се върне, ще разполага с достатъчно време, за да обясни на момичето, че повече не може да има такива нощи, че не може повече да лежат заедно върху кожената наметка в сгушения вдън гората заслон под звездното сияние и сред студа и безкрайната тишина… не, повече не… Изведнъж го връхлетя вълната на върховното щастие, с което тя го бе дарила, и удави всяка мисъл у него. Той изобщо престана да разсъждава. Крачеше бързо през сгъстяващия се мрак и ненадейно, без да го съзнава, затананика шепнешком някаква стара любовна песен на изпратените си в изгнание деди.