	Вътрешният глас подсказваше на Джак, че това е неговият дом, но той не желаеше да повярва. Президентите обичаха да наричат сградата «Народен дом» с измамна скромност, за да опишат мястото, за което някои от тях с готовност биха прегазили телата на собствените си деца, а после биха казали, че всъщност не е чак толкова голяма работа. Ако лъжите можеха да цапат стените, помисли си Джак, това здание би имало съвършено друго име. Но Белият дом излъчваше и величественост, която бе по-заплашителна от политическата дребнавост. Тук Джеймс Монро беше провъзгласил доктрината «Монро»* и за първи път бе изкарал страната си на стратегическата сцена. Тук Линкълн беше удържал единството на страната си само чрез силата на собствената си воля. Тук Теди Рузвелт бе превърнал Америка в истински играч от световно значение и беше пратил своята Велика бяла флотилия по света да му покаже американската мощ. Тук далечният братовчед на Теди** бе спасил страната си от вътрешен хаос и отчаяние едва ли не само с носовия си глас и вирнатото си цигаре. Тук Айзенхауер беше упражнявал властта толкова умело, че едва ли някой бе забелязал, че изобщо върши нещо. Тук Кенеди се беше срещнал с Хрушчов и никой не се бе интересувал от това, че така бяха избегнати множество глупави грешки. Тук Рейгън беше кроил унищожаването на най-опасния враг на Америка, само за да бъде обвинен, че е проспал повечето от времето си. Какво в крайна сметка имаше по-голямо значение — постиженията или малките, мръсни тайни на несъвършените мъже, които съвсем за кратко бяха прекрачили отвъд слабостта си? Но в историята оставаха именно тези малки и неуверени крачки, докато другото като цяло се забравяше — освен от историците ревизионисти, които просто не осъзнаваха факта, че хората не са съвършени.