	Хилоизмът познал схизмата*1 и схоластиката*2, но не като земните. След като главоболия с трудни въпроси, с каквито се борила нашата схоластика, как е устроен раят, а как адът, къде отиват новородените, ако умрат некръстени, какво става в чистилището, как живите могат да помогнат на осъдените на вечни или временни мъки, колко ангела могат да се съберат на върха на една игла, техните теолози измислили схоластика, която си дошла точно на мястото, когато се появила техниката за спиране на злото и разпространяване на доброто. Което си е истина, хиляда години след това се чули гласове, че тази предтехническа хедонистика е подготвила фаталния изход, защото нейните възпитаници прекалено лесно, направо лекомислено, а дори и с настървение се заели да реализират религиозно премислените планове. Познавачите обаче казват, че това е опростяване на нещата. Безсмислица е да се смята, че технологията е възприела програми за изпълнение от вярата. Да се говори обаче за фелицитологичната схоластика накратко не е лесно, защото тя обхваща купища печатни издания и ръкописни произведени, които са се появявали в продължение на векове. Църковните хедолози, изучаващи проблемите на всеобщото ощастливяване, се стараели най-напред да открият колко вида благосъстояния има и какво ги предизвиква. Едно са краткотрайните удоволствия, друго status delectationis*3, а нещо съвсем друго благостазата. Били установени много такива разлики, но се приело да се говори сумарно за максимум и минимум добро. Минимумът е липса на всякакво зло, а максимумът — пълно щастие. Представям като куриоз теорията на доктора по хедоматика Сцирукс. _Усещането_ за максимум не се покрива с действителния максимум, а има два момента: предусещане и възпроизвеждане, единият точно под върха на кривата на насищане, преди този връх да бъде достигнат, другият — веднага след него. Този, който достигне върха, никога не знае, че го е направил. Защото знанието за това достига до съзнанието му само по време на очакването и спомена. Както сочи образецът, тази схоластика се отличавала с доста голяма сложност. Ще изброя само имената на няколко раздела от „Codex Felicitomanticus“, нещо като енциклопедичен речник на ощастливяването (XIII век): Почти докосване на облекчението и щастието, Бавни и внезапни наслади, Аскетично щастие при решителен отказ от аскетизъм, Безкрайномализъм на щастието (което изглежда е било много съществено, но забравено по-късно откритие: достигането на щастието убива бързо чувството за него и затова е необходима психоакопунктура, която да засили отслабналата чувствителност към сладостните възприятия). Отделно са дадени така наречените „черни овце на щастието“: удовлетворение от вида на жертвата, подлагане на унижение, вредителство и изтезаване. Става въпрос за щастие, което се постига от нещастието на другите. Тук намира място и пантокластиката*4 (удоволствието да унищожаваш), която може да е налудничаво-въображателна (от компетенцията на психиатрията), израждаща и самоубийствена (някакъв средновековен монах открил алтруцидалните*5 забавления, или утехите, идващи от ефективното увещаване на другите да се самоубият, защото този, който _остава жив_ след другите, изпитва от това удоволствие. Трябва да подчертая, че не е задължително този монах да е бил някакъв демон на злото, защото неговият орден — на фелицитите — изучавал _всичко_, което носи удоволствие, без оглед на моралната оценка на явленията). Фрапиращо е четенето на самите каталози на всяка от старите библиотеки с книги по църковна хедонистика, защото разкрива, че всъщност няма такова нещастие, което да не би могло при дадено стечение на обстоятелствата да стане за някого източник на мили усещания. С разликите в щастието, получено по честен и нечестен път, се занимавали братята фипраксианци. Казват, че самият Фипракс наредил да бъде измъчван с най-рафинирани методи, за да види дали понякога и в това няма поне частица лично удовлетворение. Обявили го за светец-покровител на науката заради жертвоготовността, която проявил по време на своите изследвания.