	Гонитбата не продължила кой знае колко дълго. Средният брат, прекрасно запознат с нрава и навиците на батьо си, в движение му подвиквал къси отрезвяващи изречения, но не много високо, за да не ги чуят багаините и багатурите долу, и чакал думите да стигнат до съзнанието на първия княз. Това станало малко преди да довтаса третият царски син, дочул отдалеч гръмовния глас на престолонаследника. Галеникът бил положил нечовешки усилия да напусне жарките прегръдки на кръшната мома от близкото село и пристигнал точно по средата на вече мирното изясняване на обстоятелствата около инцидента. Двамата му братя го посрещнали със сърдито изръмжаване: „Уууу, пак ли бра срамни въшки, бе?“ и пренебрегнали възмутените му оправдания. Сетне тримата решили, че ябълката най-вероятно е паднала и се валя нейде в тревата, та почнали да я търсят под дървото, понеже никоя ябълка, круша, слива, банан и други такива, не падат далеч от корените си. Претършували около дънера — без успех. Разширили кръга на издирване — без успех. Спуснали се по склона — резултат никакъв. Стигнали чак до вдървените гърбове на воините от отцеплението — пак същото. Провели братята кратък военен съвет и заповядали на багаините да измаршируват напред и да застанат край забитите в земята копия с червени знаменца — на цял хвърлей околовръст хълма. И продължили да търсят.