	Ага Хан беше нещо като Марк Аврелий за софийските подземия. Точно когато държеше цяла София в ръцете си и политиците се допитваха до него дори когато ходеха да пикаят, а бандюгите не смееха да шавнат без негово разрешение, Ага Хан, който по рождение си носеше кроткото име Милко, се оттегли, заряза цялата власт и пари, които имаше и се скри в къщата си в Симеоново, отдаден, както приказват злите езици, на гнусни занимания като четене на книги и размишления. Направо му завиждах. Седеше си, обграден със спокойствие и не му пукаше за света. Готвех се да стана като него. През дивото пищене на слушалката успях да се самопоканя на гости. С Ага Хан се познавахме отдавна, още от времето, когато в Борисовата градина растяха цветя и дървета и за разпространение на дрога смазваха от бой. Сега се виждахме рядко, но винаги ми е помагал, когато тази помощ не е влизала в противоречие с моралния му кодекс на бивш бандит и настоящ философ.