	Пръв сред ножовете, разбира се, бе ножът за месо. За него не бе достатъчно само да налага волята си на средата, през която се движи, както при ножа за хляб — той трябваше да работи с нея, да се води по жилките, да постига изящни, изтънчени резени, които да се отделят елегантно от основното парче месо. След това с ловко движение на китката Сандвичаря хвърляше резена върху долната филийка с изящни пропорции, отрязваше стърчащите краища с четири умели движения на ножа и най-накрая изпълняваше вълшебството, което децата от селото често наблюдаваха като омагьосани — подреждаше гарнитурата върху месото като някаква съвършена мозайка. Количеството и видът й бяха различни за всеки сандвич, но Сандвичаря неизменно я подреждаше съвършено. След това слагаше втори пласт месо и гарнитура, с което завършваше основния акт на сътворението.