	Докато си припомняше думите на своя вездесъщ бог, болногледачката седеше пред огледалото с извит назад, като в молитвен екстаз, врат. Помисли си, че времето наближава, отвори чекмеджето на тоалетната масичка и избра между бижутата си обсипаната с диаманти телена гарота, подарък от нейния учител. Щеше да е толкова просто. Лесно бе разбрала кой е съдията и къде е отседнал — старият, болезнено слаб човек, три вили по-нататък. Сега всичко зависеше от прецизността. „Нещастен случай“ щеше да е само прелюдия към ужаса, който щеше да настъпи във вила Двадесет след по-малко от час. Във всички вили на Транкуилити имаше газени лампи, в случай че токът спре и генераторът се повреди. Съвсем правдоподобно беше един изпаднал в паника старец с разхлабен стомах или пък просто от страх при тази буря да се опита да запали лампата, за да се почувства по-спокоен. Колко трагично, че горната част на тялото му щеше да падне в разлятата газ и вратът му да бъде обгорен до черно — вратът, стегнат преди това в гаротата. „Направи го! — настояваше ехтящият във въображението й глас. — Трябва да се подчиниш. Ако не беше Карлос, щеше да свършиш като обезглавен труп в Алжир.“