	Шевалие дьо Шабрийан, който всъщност заемаше положение, сходно с това на камериер на маркиза, седеше срещу него в огромната каляска. Малка сгъваема масичка стоеше между тях и шевалие предложи една игра на пикет*. Но господин маркизът нямаше настроение да играе карти. Беше погълнат от мислите си. Докато трополяха по настилката на нантските улици, той си спомни обещанието, което бе дал на малката Бине, да я види тази вечер в „Неверният любовник“. А сега бягаше от нея. Тази мисъл му беше противна по две причини: нарушаваше дадена дума и постъпваше като страхливец. А имаше и нещо повече. Беше дал повод на продажната малка уличница (сега я наричаше мислено така, и с известно основание) да очаква от него известни благоволения освен разточителните възнаграждения, които вече й беше дал. Малката мошеничка се беше опитала, кажи-речи, да се пазари с него за бъдещето си. Трябвало да я заведе в Париж, да й вземе квартира (както се казваше и още се казва) и под сянката на влиятелното му покровителство да се погрижи вратите на големите театри да се отворят пред дарбите й. Не беше, както с благодарност си спомняше, съвсем обещал това. Нито беше й отказал определено. Сега ставаше необходимо да се разберат, понеже се виждаше принуден да избира между повърхностното си увлечение по нея (увлечение, което бе вече заситено) и дълбоката, почти възвишена любов към мадмоазел дьо Керкадиу.