	Синьото небе високо, високо над мен беше потъмняло до хиперионско лазурносиньо и после до тъмнолилаво. Облаците навсякъде около каяка изсветляха на фона на висините и дълбините. Казвам облаци, но думата е смехотворно неспособна да изрази силата и великолепието, разкрили се пред погледа ми. Бях израснал в номадски пастирски керван сред голите мочурища между Великото южно море и Платото на зъбера на Хиперион: добре познавах облаците.