	Влакът бавно се движеше надолу по склона на Черните хълмове. Железопътната линия водеше към Луизиана. Декстър остана изумен, като видя колко лесно четирийсетте членове на „Християнски хор и Божията воля“ бяха избегнали блокадите по пътищата, с които военните се бяха опитали да изолират Ванишинг Лейк. Покрай железопътната линия нямаше пазачи и четирийсетте въоръжени до зъби мъже и жени безпрепятствено се качиха на влака и се настаниха в два празни вагона. Единият от мъжете във вагона при Декстър беше висок, груб човек на име Рандъл Рейдър. Той беше заместникът на Фанън и не откъсваше жестоките си очи от Декстър. Също като останалите, и Рандъл имаше татуирани инициалите ПТВА. Фанън бе обяснил, че това означава „Пътници по товарните влакове в Америка“. Той разказа на уплашения учен, че това са група хора, обявени извън закона, първоначално сформирана след войната във Виетнам. Осмина разочаровани, лишени от граждански права ветерани се били срещнали в един бар в Далас след войната и решили да избягат от обществото, което ги било заклеймило като убийци на деца, като пътуват по товарните влакове. Фанън бил един от основателите. Те се превърнали в секта от крадци и убийци и за двайсет и пет години броят им нараснал на повече от хиляда. Групата вече включвала не само ветерани. Имало хора, обявени извън закона, от всички възрасти. Те нямали устав, нито ритуали. За да станеш член, само трябвало да кажеш, че си такъв. Но всеки самообявил се за член на „Пътници по товарните влакове в Америка“ трябвало да бъде готов да докаже лоялността си. Обикновено действали на банди от пет до десет души. Спирали влаковете и ги обирали. Понякога убивали други скитници без очевидна причина. Избягвали правосъдието, защото живеели в подземния свят на железопътната система, където нямало достатъчно полицаи и федерални агенти. Всички използвали фалшиви имена, нямали документи за самоличност и пътували незабелязано от град на град. Фанън се похвали, че в Християнския хор имало трийсет такива убийци.