	Той се поколеба само за миг. Помисли си, че разбира кое привлича младите кайриенци към джи-е-тох. На два пъти покорени от айилците за двадесет и няколко години, те сигурно се чудеха дали тайната не се крие точно в това. Или пък смятаха, че техните поражения просто доказват, че айилските нрави са по-добри. Явно беше, че самите айилци се притесняват от това, което според тях беше жива подигравка с техните убеждения, но в действителност някои от обстоятелствата, при които айилците ставаха гай-шайн, също изглеждаха не по-малко странни. Например да споменеш пред някой мъж за неговия тъст или пред жена за свекърва й — второотеца и второмайката според тяхната терминология — се смяташе за достатъчно враждебен акт, за да се извадят оръжията. Ако обидената страна вместо да те заколи те докоснеше, според джи-е-тох беше все едно да се докосне въоръжен противник. Това спечелваше много джи и налагаше голям тох, но докоснатият можеше да настои да бъде взет за гай-шайн, за да намали честта на другия, както и собствения си дълг. Според джи-е-тох едно уместно настояване човек да бъде взет за гай-шайн трябваше да се уважи, така че мъж или жена можеха в края на краищата да се окажат гай-шайн само защото са споменали нечия свекърва. Едва ли беше по-малко глупаво от това, което правеха тези кайриенци. Всъщност всичко се свеждаше до едно — той беше възложил управлението на Берелайн и трябваше да я подкрепи. По-просто не можеше да бъде.