	Даниел затвори очи и пак ги отвори. Точките бяха пак там, сега малко по-светли, очите му постепенно свикнаха. Ако почака още малко… Вълнението му стихна, сърцето отново заби спокойно. Задиша дълбоко… концентрираше се. Успя да се отърве от точковия растер. Сега виждаше голяма мрежа, равномерно разпределена, графична плетеница, множество звезди, помежду им сенки.