	— Реших твърдо дори да не мисля за това. Но така съм побеснял! — продължи той. — Какво да ви кажа, срещам го аз това отвратително човече от Алтона или нещо подобно, с една дума от Пенсилвания. Гледам го, явно умира от глад. И какъвто съм си добър и честен — добрият самарянин без разлика — прибирам го в моя апартамент, в това микроскопично апартаментче, където аз сам няма къде да се обърна. Запознавам го с всичките си приятели. Оставям го да мърси целия апартамент със своите отвратителни ръкописи и угарки, и репи, и какво ли не. Представям го на всички театрални постановчици в Ню Йорк. Мъкна кирливите му ризи до пералнята и обратно. И на всичко отгоре… — Тук младият мъж се прекъсна. — И за награда на цялата ми добрина и човещина — продължи той — да вземе да се измъкне от къщи рано-рано сутринта и да задигне всичко, всичко, което е успял да докопа с мръсните си гадни ръце. Да беше оставил поне една бележка. — Той се спря, дръпна от цигарата си и пусна от устата тънка струйка дим, която излезе със съскане. — Просто не ми се говори за това. Наистина не ми се говори. — Той погледна Джини. — Палтото ви е чудесно — каза той, вече станал от креслото. После се приближи до нея и попипа ревера на палтото й. — Разкошно е. За първи път след войната виждам истинска камилска вълна. Може ли да ви попитам откъде го имате?