	— Да — каза Айла, но не научих всичките й спомени. Иза не можа да ме научи на всичко, което знаеше. Тя ми каза, че сама няма представа колко знае, но ме научи как да се уча. Как да изпробвам, как внимателно да опитвам. По-късно, когато пораснах, тя каза, че съм нейна дъщеря, лечителка от нейния род. Аз питам как мога да твърдя, че съм от нейния род? Аз не съм й истинска дъщеря. Дори не съм то Клана, нямам спомени. Тогава тя ми каза, че имам нещо друго, толкова добро, колкото и спомените, дори може би още по-добро. Иза мислеше, че съм от рода на лечителките на Другите, най-добрия род, какъвто беше и нейният. Ето защо съм лечителка от нейния род. Тя каза, че някой ден ще бъда най-добрата.