	Десетте килограма, които бе взел от Еди Морело, седяха в картонена кутия на третия рафт, където и трябваше да бъдат. Шарън свали кашона, за да е сигурен. Всеки от десетте еднокилограмови найлонови плика трябваше да бъде разпечатан, проверен и отново запечатан след залавянето му. Човекът от лабораторията, извършил работата, бе поставил само инициалите си върху етикетите, а те лесно можеха да бъдат подправени. Шарън бръкна в ризата и панталоните си и извади десет пакета пудра захар, която имаше същия цвят и плътност като хероина. Отсега нататък само неговият отдел имаше право да се разпорежда с доказателствения материал, а лейтенантът можеше да се погрижи за това. След месец щеше да пусне записка с препоръка за унищожаване на хероина поради приключване на случая. Капитанът щеше да я одобри. Шарън щеше да изсипе захарта в някой канал пред погледите на други полицаи, да изгори торбичките и никой нямаше да разбере нищо. Изглеждаше просто. След три минути лейтенантът от отдел „Наркотици“ излезе от склада.