	Яденето свърши и празните блюда бяха изнесени. Урдите продължително заръкопляскаха и Каризман с въздишка се изправи на крака. Той отново запя, но този път песента му беше различна. Беше съвършено овладяна и виртуозна, едно изкусно създадено музикално парче със сложни нюанси и тънкости, обогатяващи мелодията. Гласът на Каризман изпълваше цялата зала, поглъщаше и отстраняваше всички прегради, проникваше в тялото, обгръщаше и люлееше сърцето. Морган беше поразен. Нищо не му беше въздействало така — дори напевът на неговото заклинание. Със своите песни Пар Омсфорд събуждаше паметта на миналото, но Каризман пленяваше душата.