	Беше много странно, предвид онзи двор като в палат зад нея, но коридорът без врати, по който вървеше, беше от грубо издялан камък, осветен от лампи в железни скоби високо по стените. По-подходящ за войнишко укрепление, отколкото за палат. Не беше съвсем без врати, разбира се; нямаше начин. Трябваше да продължи напред, а това означаваше, че трябва да стигне някъде. А още по-странно от коридора се оказа онова, което разкриваше самотният свод в дъното.