	Не е трудно да се предположи колко различни бяха мненията на специалистите. Налагащата се най-напред хипотеза за ядрени взривове — експериментални или военни — отпадаше веднага. В спектрално отношение светлите точки нямаха нищо общо нито с взривовете на трансуранови елементи, нито с термоядрените реакции. Единствено изключение бе плазмената искра на луната: нейният ядрен спектър беше непрекъснат. Възникваше предположението за открит водородно-хелиев реактор, поддържан от магнитно поле. За ядрените физици предназначението на такъв реактор си оставаше загадка. Блясъците в околопланетното пространство биха могли да произхождат от специално настроени лазери, които уцелват някакви метални обекти — например никеломагнетитни метеорити, — или от сблъсъка на тела с високо съдържание на желязо, никел и титан — при фронтален удар и скорости от порядъка на 80–100 километра в секунда. Не беше изключено източникът да са и преобразувателни огледала, поглъщащи част от слънчевите лъчи — претърпели авария и избухнали.