	Но онова, което най-силно привличаше вниманието, бяха линейките. Опитните санитарни екипи горчиво стояха до празните носилки, без да правят нищо, и само гледаха към бялата самолетна опашка с червен жерав, също почерняла от пожара, но все още узнаваема. Японски авиолинии. Всички си мислеха, че войната с Япония е завършила. Но дали наистина беше така? Дали това не бе единичен, последен акт на предизвикателство или реванш? Или пък просто някаква случайност, изпълнена с ужасяваща ирония? На Джак му се стори, че картината много напомня на автомобилна катастрофа, поне на пръв поглед, макар и коренно различна по мащаби. За специално обучените мъже и жени, които се бяха притекли на помощ, това беше все същата история — бе твърде късно. Твърде късно, за да спрат пожара навреме. Твърде късно, за да спасят живота на хората, както ги задължаваше клетвата им. Твърде късно за всичко.