	Застанала при носа, Нинив вдиша дълбоко, докато Елейн преля да докара отново вятъра и „Речно влечуго“ се заклатушка сред силното течение, стичащо се от Берн. Напоследък за храна гълташе почти само червен копър, но дори да капнеше съвсем преди Салидар, беше й все едно. Пътуването им беше почти към края си. Всичко, което беше изтърпяла, си струваше. Разбира се, не през цялото време си беше мислила така, и грапавите езици на Елейн и Биргит не бяха единствената причина.