	Изправих се на крака, пийнах глътка уиски и се огледах. Нямаше кой знае какво да видя. Стаята беше празна. Само тишина и дъх на хубав парфюм. От онези, които усещаш чак когато уханието им вече отлита, тъй както съзираш едва последния лист на оголялото дърво. Пак опипах главата си, попих лепкавото място с носната си кърпа, реших, че не си струва да вия от болка, и сръбнах още уиски.