	Тя затвори очи. Отначало видя само ярък пурпур и щеше да изкрещи от разочарование, но си помисли: „ВЕДТСКЕН, миломое — важното е да ти стиска, когато е напечено“ — и стисна още по-силно лопатката. Видя как замахва с нея. Видя как инструментът проблясва под лъчите на мъждивото августовско слънце… и пурпурната завеса не устоя — разцепи се на две, както плът след удар с нож, ала в разреза Лизи видя не кръв, а светлина: изумителна оранжева светлина, която изпълни сърцето и разума й с невъобразима смесица от радост, ужас и печал. Не се учуди, че толкова години е потискала тези спомени. Бяха твърде ярки. Прекалено ярки. Под светлината нощният въздух сякаш бе от коприна, крясъкът на птица прониза тъпанчето й като стъклено топче. Ветрецът бе изпълнен със стотици екзотични аромати — на червен жасмин, бугенвилия, рози и, Господи, ехиноцереус. Най-ярък обаче беше споменът за допира на кожата му и биенето на сърцето му в унисон с нейното, когато лежаха голи в постелята в „Еленови рога“, а сега, също голи, стояха на колене под сгъстяващите се сенки на дърветата на Хълма на обичаните. Огромният оранжев диск на луната се издигаше на хоризонта, разплут и излъчващ студена светлина, а слънцето залязваше в противоположния край на небосвода, клокочейки в аления си огнен бокал. Лизи си каза, че смесицата от жестоки багри ще я убие с красотата си.