	Щом сградата скри Галад, очите на Нинив се взряха напред по улицата. В душата й се надигна ярост — към самата нея, както и към Галадедрид Дамодред. „Безмозъчна кратуна, тъпкана с вълна!“ Уличката беше тясна като всички наоколо, настлана с гладки камъни и обградена от двете страни с дюкяни, къщи и кръчми, нямаше и много навалица. „Ако не беше влязла в града, никога нямаше да те намери!“ Твърде малко хора, за да може да се скрие човек. „Дотрябвало й да ходи да види пророка! Повярва си, че пророкът ще те измъкне преди да е довтасала Могедиен! Кога най-после ще се научиш, че не можеш да разчиташ на никого освен на себе си?“ Само след миг взе решението си. Когато Галад завиеше на онзи ъгъл и не ги видеше, щеше да започне да я търси по занаятчийските дюкяни и може би по кръчмите.