	Лекарите не успяха, а тя успя. Самият аз разбирах, че мога да умра, а тя ме излекува, също тя ме направи известен. Сега ми предлагат големи хонорари за книгите, а в тях нали са нейните думи. И тя винаги говори ласкаво, никога не се ядосва. Разсърдиш й се, без да искаш, а тя пак не се ядосва. Разбира се, тя съществено промени живота ми, но го промени към по-добро. Тя е тази, която роди сина ми! Разбира се, че ситуацията е необичайна — моят син живее в тайгата на полянката, но на него сигурно му е хубаво с нея. Тя е много добра. Трябва да й кажа нещо хубаво и да направя за нея нещо добро. Само че какво? На нея нищо не й трябва. Да се чудиш какво се получава — дори да притежаваш половината свят, тя пак притежава нещо повече. Но въпреки това ми се прииска да й подаря нещо. Още преди доста време й бях купил огърлица от бисери. Не изкуствени, естествени, с едри бисерчета. Реших — ето сега ще отида и ще й я подаря. Извадих от куфара кутийката, извадих огърлицата, а вместо веднага да отида в кухнята, не знам защо, започнах да се преобличам. Вместо анцуга обух панталон, също си сложих бяла риза и вратовръзка. После пъхнах огърлицата в джоба на панталона, но от вълнение не можех да отида в кухнята. Застанах до прозореца и стоях, целият издокаран. После все пак се съвзех. „Какво ми става, мислех си, вълнението ми е някак глупаво.“ Отидох в кухнята.