	Когато погреба стареца, Уокър постоя известно време край гроба му. Чувстваше се смазан и уморен, но по-дълбоки бяха невидимите му рани. Изпитваше известно облекчение от това, да стои сред вековните дървета и да вдъхва планинския въздух. Птиците пееха, вятърът шумолеше в листата и тревите, поточето бълбукаше и всички звуци бяха успокояващи и умиротворяващи. Още не му се връщаше в Паранор. Не искаше да мине покрай почернелите, овъглени останки на Четиримата конници и техните змееподобни животни. Искаше да изтрие всичко случило се в живота си като с тебешир от черна дъска и да започне отначало. В него се бе стаила горчилка, от която не можеше да се освободи. Тя го гризеше и прояждаше като гладно животно и той не можеше да я прогони. Тази горчивина имаше много причини — той не се и опитваше да ги изброи. Най-вече, разбира се, бе огорчен от самия себе си. През последните дни непрекъснато се чувстваше недоволен от себе си, имаше усещането, че е един непознат, дошъл отникъде, човек, чиято същност му беше чужда, един скъп залог за претенциите на хора, загинали преди хиляда години.