	Фребек бе все още смутен от победата си, когато се върна в огнището си; изпитваше и нещо по-дълбоко, което го караше да чувства някаква непривична топлина — усещането за принадлежност към общността като равен. Не бяха го пренебрегнали, нито му се бяха присмели. Талут винаги го изслушваше, сякаш статусът на Фребек го изискваше, а Тюли, самата водачка, беше предложила да му отстъпи площ от собственото си пространство. Дори Крози застана не негова страна.