	— Килията на уелмите. Това не бих могла да забравя никога. Ти дойде да ме вземеш — изреждаше унесено Мейгрейт. — Каменни коридори. Болка в стъпалата, гърба… навсякъде. Тази лодка… — Тя се огледа. — Май дълго се провирахме през гора от големи бели дървета, а може и да е било сън. Не, освен ако още не сънувам, защото същите дървета са навсякъде. Знаех си, че ще дойдеш да ме спасиш — усмихна се тя на Фейеламор.