	Сега Стас се изкачи горе и като подаде предпазливо глава над брега, започна да се вглежда напред. Нищо не закриваше гледката в далечината, защото старата, висока джунгла беше опожарена, а новата, която израстваше от почернялата земя, беше висока само няколко инча. Докъдето поглед стигаше, се виждаха рядко растящи грамадни дървета с обгорели от огъня дънери. В сянката на едно от тях пасеше стадо антилопи гну, които приличаха в тялото на коне, а в главата на биволи. Слънцето проникваше през листата на баобаба и хвърляше трептящи светли петна върху кафявите им гърбове. Бяха девет на брой. Разстоянието беше не повече от сто крачки, ала вятърът духаше от животните към прулома и затова те си пасяха спокойно, без да подозират опасността. Понеже искаше да снабди кервана с месо, Стас стреля в най-близкото животно, което се строполи на земята като поразено от гръм. Останалите от стадото хукнаха, а заедно с тях и грамаден бивол, който не бяха забелязали преди това, защото лежеше скрит зад един камък. .Не от нужда, а от някакъв ловджийски подтик, момчето издебна момента, когато животното се обърна малко настрани, и изпрати куршум след него. Биволът се олюля силно, повлече задницата си, но продължи по-нататък и докато Стас успее да смени патроните, изчезна сред неравното пространство.