	Обърнах се толкова рязко, че загубих равновесие и за малко щях да падна. Пак беше той, Джимито. Подаваше ми бутилката с ракия и чашката с кафето. Фасът висеше на усмихнатите устни, красящи небръснатото му лице, и ме подканяше с поглед да ги взема. Преди да поема пластмасовата чашка, погледнах още веднъж към хлебарницата, за да се уверя, че още е затворено и че не може точно оттук да е взел това горещо кафе. Когато взех и бутилката, той промълви: „Те вече са твои!“. Този път съвсем ясно разбрах какво казва. Чух думите не с ушите си и те прозвучаха направо в трескавия ми мозък. След това Джимито отново изчезна. И усетих, че този път си отива завинаги.