	Пристигаме в Порт Айзък рано вечерта. Когато слизаме от магистралата, Гейб намалява и моторът започва да мърка по тесния селски път. Вдигам визьора и поемам дълбоко корнуолския въздух. Ммм, страхотен е. Мирише на сол, на сърф, на дърва и пушек. Както винаги ме бодва носталгия. Та това е ароматът на детството ми. Спомням си дните, които прекарвах на брега в търсене на миди, за да изпиша името си на влажния мокър пясък. Спомням си разходките по скалите, когато родителите ми ме дължаха за ръце и ме залюляваха високо във въздуха, а аз се заливах от смях и молех за още. Или пък играех на криеница сред дървените рибарски лодки на пристанището и се биех с Ед, когато той издаваше къде се намирам.