	Първата реакция на Кен беше съжаление, че все пак беше дошъл твърде късно и Джейкъб не беше умрял уверен, че собствеността, за която се беше борил през пелия си живот, най-после му принадлежи по закон. А след това към съжалението се примеси и тъга. През дългите години в Ню Йорк, докато работеше упорито, за да спечели милионите си, пред очите му винаги бяха стояли времената, когато трябваше да лъска ботушите за езда на Фентън. Но сега си припомни и дните, през които се беше държал дръзко и непочтително, беше поставял Фентън в неудобно положение пред гостите му и беше спорил с него кога може да използва собствените си коне и кога не. Спомни си и следобедите, когато беше убеждавал готвачката да слага лук в сосовете за вечеря, макар и двамата много добре да знаеха, че Фентън получаваше от лука киселини и после цяла нощ не можеше да мигне.