	Новият ти разказ не ми излиза от ума. Не зная какво да ти кажа за него. Разбирам колко голяма е била опасността да изпаднеш в сантименталност. Справил си се с нея много добре. Може би прекалено добре. Питам се дали нямаше да е по-хубаво, ако беше посбъркал някъде. Може ли да ти разкажа една история? Имало някога един голям музикален критик, виден специалист по творчеството на Волфганг Амадеус Моцарт. Дъщеричката му ходела в елитно училище, където пеела в хора. Един ден тя довела вкъщи своя съученичка и двете започнали да репетират разни песнички от Ървинг Бърлин, Харолд Арлън, Джеръм Кърн* и други от този род. Големият музиковед страшно се ядосал. Какъв е този боклук, защо децата не пеят прекрасните песни на Шуберт? Вдигнал се той при директора на училището и адски се развонял. Доводите на видния специалист направили силно впечатление на директора и той обещал да накастри учителката по музика, една много възрастна дама. Големият музиковед напуснал канцеларията в много добро настроение. По пътя към къщи прехвърлял мислено блестящите доводи, които изложил пред директора, и това още повече го окрилило. Задишал с широко отворени гърди, ускорил крачка. И засвирил с уста една мелодийка. Коя ли? „К-к-к-Кети, хубава Кети“.**