	Когато залезе слънцето, все още нямаше никакви вести от тях. Целият лагер бе обхванат от мрачно предчувствие. Джо Шатълшоу бе най-неспокоен. От време на време се разхождаше по брега до мястото, където групата се бе отправила на път по една от обраслите с гъста растителност пътеки. Там спираше, слагаше ръце на устата си и викаше силно, след което изчакваше да види дали ще чуе някакъв отговор. Ние също напрегнато чакахме. Не се чуваше нищо. Опитваше отново и отново, но все без резултат. След това се връщаше унило назад и сядаше при жена си, като си хапеше ноктите.