	Томи усети ледената игла на страха да пронизва сърцето му, но не знаеше защо; запита се дали наистина не е страхливец, подскачащ при вида на собствената си сянка; може би дори бе душевно разстроен. Училищният психолог бе казал, че е „прекалено чувствителен“. Майка му казваше, че „фантазира прекалено много“, а баща му твърдеше, че е „непрактичен мечтател, затворен в себе си“. Може би наистина бе такъв, може би някой ден щеше да свърши в санаториум, в лудница с гумени стени, където щеше да си говори с несъществуващи хора и да яде мухите. Но, по дяволите, Томи знаеше, че тиквата е зло нещо.