	— … такова рязко спадане. Искаш… ли… да излезеш? Можеше да му каже, че иска. Щеше да е лесно. Само една дума и щеше да се измъкне от тези странни мрачни пространства. Но как да го направи — да се предаде просто така? В бездната, по-ясно от всички други призраци, които се мяркаха в мислите й, видя лицето на Стивън зад измачканата прозрачност на кислородната палатка. Това — мракът, самотата, нищото — беше животът му всеки Божи ден. А тя можеше ли да си позволи няколко секунди мрак, самота и нищо да я уплашат и да не се възползва от може би единствения си шанс?