	Ей такъв човек беше Сюлейман, към когото вървях през онази утрин в Ликия. Дързък до наглост, студен, непроницаем, озлобен на цял свят. При двора ни в Карамания той изпълняваше службата оръжейник, понеже знаеше твърде много за оръжието. Гледаше си работата, оръжейната ни блестеше от чистота и ред, а иначе траеше. Само една вечер, когато някак попадна в дружината развеселени поети около шадравана, когато ширазкото вино развърза езика му — все още недоучен в османския, — Сюлейман проговори.