	Лъжата нямаше място там. Беше недопустима. Говореха абсолютната истина, желязната истина, непреклонната безкомпромисна истина, оставяха фактите сами да говорят за себе си. Но един ден, под удара на обстоятелствата, ценността на къщата излъга и после си призна през сълзи и самообвинения. Няма думи, които да може да се изрази смайването на лелите. Като че ли небето беше паднало, като че ли земята беше разрушена с един удар. Те ту ставаха ту сядаха, почервеняваха и побледняваха, взираха се без думи във виновната, която лежеше в краката им и целуваше ръка ту на едната, ту на другата, плачейки и умолявайки за прошка, но без отговор, прегръщайки крака ту на едната, ту на другата, но виждайки само огромният гняв по стиснатите им устни.