	_Сердюк забеляза, че пространството, откъдето долитат телефонните позвънявания и ругатните на Кавабата и където изобщо става нещо, е някъде много далеч и представлява толкова нищожен сегмент от реалността, че човек трябва да напряга всички сили, за да успее да проследи какво се случва там. Същевременно нямаше никакъв смисъл да се напряга тъй мъчително, макар вече да знаеше, че животът е точно това. Значи цялото му дълго, изпълнено с тъга, надежда и страх човешко съществуване е било просто мимолетна мисъл, за миг привлякла вниманието му. А сега Сердюк (всъщност, не беше никакъв Сердюк) плуваше в една неокачествима пустота и чувстваше, че се приближава към нещо огромно, излъчващо непоносима жега. Най-ужасното бе, че огромното и бълващо огън нещо идва откъм гърба му и той няма никаква възможност да види какво представлява. Чувстваше се кошмарно и започна трескаво да търси точката, където бе останал целият познат му свят. По някакво чудо успя да я намери и в главата му като камбана екна гласът на Кавабата:_