	— Спомних си — обясни тя, — един старец на име Донахю, който по едно време доста пътуваше с нас и беше постоянно в отвратително настроение. „Ей, момиче!“ — често мучеше той, когато се обръщаше към мен и ръмжеше като ранена пума, ако не се отзова достатъчно бързо, според него. Най-накрая му обясних, че проблемът му се състои в това, че за негова беда все ме уцелва, когато не съм с маратонките и спортния екип и от този момент нататък започнахме да се разбираме чудесно. Точно преди да изляза в отпуск някой ми каза, че е умрял. Беше ми мъчно. О, да, животът е приятен.