	Последва миг на объркване, преди Ранд да нареди на Сюлин да позволи останалите тайренски владетели да подкарат конете си след Ашмодеан и знамето на Певин. Мейлан понечи да заповяда на своите Бранители отново да започнат да им разчистват пътя, но Ранд рязко се разпореди да тръгнат зад Девите. Войниците се подчиниха с безизразни физиономии, въпреки че офицерът им с белите пискюли поклати глава, а върховният лорд изписа на лицето си снизходителна усмивка. Усмивката му обаче се стопи, когато стана ясно, че тълпите сами се отдръпват пред крачещите в челото Деви. Това, че не им се налагаше да орат пътя си с бой, той приписа на айилската слава на диваци и се намръщи, след като Ранд му отговори с мълчание. И нещо, което Ранд веднага си отбеляза: след като тайренците тръгнаха с него, възгласите повече не се надигнаха.