	Все по-бързо се движеха шаловете, все по-бързо биеха тимпаните и клепалата и все по-бързо проблясваха веслата, а лодките подскачаха върху вълните и от ударите можеха да ти се изпочупят зъбите, един след друг, един след друг, а издължените корпуси се мъчеха да се извъртят напряко на канала и се клатеха неудържимо. Веслото ме подхвърляше във въздуха като парцалена кукла, мъчех се да използвам въздушното течение, а не водата, и все пак Куан ме изпреварваше и предугаждаше всичко — самоуверена и спокойна. Сега лодката Янг беше с повече от метър напред.