	Когато се събуди, Айла разбра, че е късно. Беше необичайно светло и всички бяха излезли от шатрата. Тя грабна връхната си дреха, но можа да стигне само до входа. Когато погледна навън, спря и зяпна с широко отворена уста. Сменилият посоката си вятър беше разсеял временно лятната влажна мъгла, издигаща се от леда. Отметна силно глава назад, за да огледа извисяващата се над нея стена на ледника, който беше толкова невероятно огромен, че върхът му се губеше в облаците.