	— Слушай, Бени. Вече десетина години се мотаем с теб из космоса и какво толкова спечелихме? Оставих те да мислиш вместо мен и ето какъв е резултатът — озъби се внезапно Олк. — Само от време на време слушам бълнуванията ти за „големия удар“, но досега не съм го видял наяве. Понякога припечелваме нещо, понякога го губим, но ако трябва да бъдем искрени, в крайна сметка си оставаме на такова ниво, на което се намирахме и преди десетина години. Ако не беше продал имота на баща си, за да купиш този кораб, може би по-добре щеше да си живееш. Можеше и да купиш кораб от още по-малък клас, този има три каюти в повече, които изобщо не се използват. Така щеше да заделиш и по-висок основен капитал, който щеше да допринесе за по-голям тласък в началото на търговските операции, а засега превъртаме сравнително малка сума, която кой знае защо, почти винаги си стои в същия размер. Засега единственото, с което можем да се похвалим е, че видяхме доста свят. Нагледахме се на всякакви същества — с щипки, с пипала, с мехури, с перки, с израстъци и с какво ли не още. Сега ми идва наум поговорката, която ми каза Соня: „Когато фактите говорят, боговете мълчат“. Какво толкова си се заял с мен? Не разбираш ли? Толкова мога и затова съм тръгнал след теб, а ти ме влачиш след себе си поради липса на друг глупак, който винаги да се съгласява с твоите приумици.