	А Аларт вече чуваше врявата, която познаваше от виденията си. Обърна се и без да губи време за любезности, изтича на двора. Тълпата се отдръпваше уплашено от някакъв разтрошен съд, от който по плочите се разтичаше странна на вид жълтеникава слуз. Самите камъни започваха да димят, пропадаха в големи дълбоки дупки, сякаш бяха разтопено масло.