	— Страхотно животно! — възкликна той. Аз също погледнах и не можах да не се потърся от отвращение. Пред очите ми мърдаше някакво страшно чудовище, достойно за най-ужасните легенди. Това беше един огромен калмар, дълъг осем метра. Движеше се заднишком с извънредна бързина по посока на „Наутилус“. Гледаше с грамадните си втренчени, синьозеленикави очи. Осемте му ръце, или по-право — осемте му крака, които излизаха от главата, поради което тия животни се наричат главоноги — бяха двойно по-големи от тялото му и се извиваха като косите на фуриите. Ясно се виждаха двеста и петдесетте смукала по вътрешната страна на пипалата във форма на полусферични копчета. От време на време смукалата се залепяха по стъклото на салона. Устата на чудовището — рогов клюн, като клюн на папагал — се отваряше и затваряше отвесно. Езикът му, също така от рогова материя, — беше снабден с няколко реда остри зъби и излизаше от тия истински клещи, като потреперваше. Каква игра на природата! Птичи клюн — на мекотело! Вретенообразното му тяло, издуто в средата, образуваше месеста маса, която тежеше навярно двадесет до двадесет и пет хиляди килограма. Непостоянният му цвят се изменяше извънредно бързо според раздразнението на животното от оловносин — до тъмночервеникав.