	Детството не продължава вечно. Сега нямаше никой. Не можеше дори да си запали огън спокойно. Ако запалеше до две минути лазерите от небето щяха да направят няколко декара кръгли базалтови плочки с демонична систематичност. Преди време запали една гора. Автоматите отгоре си направиха фоерверките и като прецениха, че пожара е от техните попадения спряха. Не му се рискуваше да го опекът за едното ядене. Като намереше шахта под земята щеше да си изпече картофите. Мина времето когато буташе по надолнище някой автомобил и се любуваше на атаката на лазерите от далеч. Сега търсеше море и голяма дървена лодка. От шест дни вървеше натам. Морето бе близко. Видя го от един връх и вървеше натам. Много се колебаеше да хвърли ръчните гранати и двата автоматични пистолета за да му е по-леко, но се отказа. Рано или късно щеше да срещне оцелял. Тогава щяха да му трябват. Не може да е останал само той. Все някой е останал. През териториите които преброди за двете зими не срещна никой, но може да са се разминали или се криеха от него. Отдавна видя и кучка с малки кученца. Тази гледка го изпълни с надежда. Значи е оцеляло и мъжко куче. Жалко, че нямаше нейния нюх. Двата пъти когато бе виждал лазерна атака от далеч претърси районите. Сигурен бе, че поне едната бе предизвикана от човек. Като награда на любопитството си получи един далечен откос. Това му стигаше да разбере от първия път, че е нежелан или направо враг. Видя един плосък камък и започна да точи ножа си. Нищо метално по-дълго от педя не биваше да мръдне, иначе следваше лазерна атака. Този урок научи първата пролет след края. Не можеше да пали и огън.