	Понякога, когато получаваше бележките и картичките от майка си: „Тук всичко е наред, скъпа, имам писмо от Мади, тя пише толкова редовно, откакто се оправих, апетитът ми се подобри“, Джеси изпитваше желание да грабне телефона, да завърти на майка си и да кресне: „Всичко ли забрави, мамо? Забрави ли деня, в който ме замери с обувките и счупи любимата ми ваза, а аз плаках, защото мислех, че сигурно знаеш, че накрая той се е предал и ти е казал, макар вече да бяха минали три години от деня на затъмнението? Забрави ли колко често ни плашеше с крясъците и сълзите си?“