	Но във всеки случай, докато говорехме, Чарлс Мур не ми се стори напълно в ред. За кратки периоди той като че ли отсъстваше, после неочаквано се втренчваше в мен, като че ли искаше да прочете нещо на лицето ми, или да отгатне мислите ми. Той наистина ме караше да се чувствам неловко, а това не беше лесно. Освен че беше странен, очите му бяха малко зловещи — много тъмни, много дълбоки и много пронизващи. А и гласът му имаше този бавен, псевдоуспокояващ тон, на който вероятно ги учат в училището за психиатри.