	Късно вечерта дамата малко се посъживи. Тя бе така изнемощяла от пристъпите, че дотогава не бе помръднала ни ръка, ни крак, нито пък каза думица някому. Сега се раздвижи в леглото и взе да оглежда стаята и нас, дето бяхме вътре. Трябва да е била хубава дама, когато е била здрава — със светли коси, сини очи и всичко друго. Сънят й бил неспокоен през нощта — така поне разбрах от господарката, която остана сама при нея. Влязох само веднъж, преди да си легна, да видя дали бих могла да помогна нещо и тогава тя си говореше сама объркано и несвързано. Изглежда, много искаше да говори с някого, който го нямаше.