	За първи път от години Ореза копнееше за цигара. Те помагаха, когато трябва да си нащрек. Човек просто се нуждаеше от тях в такива моменти. Цигарите бяха нещо, което един воин би използвал, или поне така излизаше от филмите за Втората световна война. Сега обаче не беше Втората световна, а и той не бе воин. Въпреки тридесет и кусур годишната си служба в американската брегова охрана никога не беше стрелял в пристъп на гняв даже по време на единственото си посещение във Виетнам. Винаги някой друг поемаше стрелбата. Той не знаеше как да се бие.