	— Какво, да не би да искаше да умра, без да те видя? Неблагодарнико, защо не пожела да дойдеш досега? Я застани на светлината да те видя… Блед и здрав си като дядо си. Нощем си казвах: „Как ли изглежда моят внук? Това птиче, което никога не долита дотук. Ще умра, без да съм разбрала, че съм баба.“ През август и септември, когато има бадеми и лешници, и през октомври, когато има кестени и орехи, които аз не мога да ям, си спомням за тебе и си мисля: „Тези плодове можеше да ги изгризе моят внук“. Всяка година ги пазя, докато изсъхнат и изкуфеят напълно. Колко пъти с пълни шепи съм ги изхвърлила, защото няма кой да ги яде!