	„В къщи! — помислил си Макгайр. — Каква ирония!“ Какъв дом можел да има той, жертва на човеколюбието? Спомнил си за своята майка, за щастливата си младост, представил си ужасния, раздиращ трясък на експлозията, че е възможно да не бъде убит, а жестоко разкъсан, осакатен за цял живот, обречен на безкрайни мъки, ослепен може би и почти сигурно оглушал. Ах, колко леко гледате на опасностите, на които е изложен атентаторът, но дори да избегнете временно смъртта, съзнавате ли какво е за прекрасен, смел млад човек на четиридесет години да бъде сполетян изведнъж от глухота, откъснат от музиката на живота, от гласа на приятели и любими? Колко малко разбираме страданията на другите! Дори вашето насилническо правителство, когато е най-жадно за жестокост, макар че нищо не го възпира да преследва патриота чрез шпиони, да диктува на продажните съдии, да подкупи палача и да издигне позорната бесилка, ще се подвоуми да осъди човек на такава ужасна участ, уверен съм — не от благородство, не от хуманност, а от страх пред унищожителното презрение на добродетелните.