	Не съществуват реалност и „идеалност“, които да не са докоснати в това писание. (Докоснати — що за предпазлив евфемизъм!…) Не само _вечните_ богове, но и най-младите, ще рече и най-неукрепналите възрастово. Например „модерните идеи“. Между дърветата вее силен вятър и навсякъде се отронват плодове-истини. Тук се вижда разточителството на една прекомерно плодоносна есен — просто се препъваш в истини, някои дори стъпкваш — невероятно множество от истини. Но онова, което поемаш в ръце, вече не е съмнително, защото е истински отговор. Аз пръв открих мярката за „истината“, едва аз _мога_ да решавам. Сякаш у мен се е развило _второ съзнание_, сякаш волята ми е запалила някаква нова светлина по трудния и _стръмен_ път, водещ досега надолу. _Стръмният_ труден път — наричаха го „път към истината“… Край на всякакъв „тъмен устрем“, _добрият_ човек най-малко бе осъзнал истинския път… Съвсем сериозно, — никой преди мен не познаваше истинския път, пътя _нагоре_ — едва с мен отново започват надеждите, задачите, предначертаните пътища на културата — _аз съм техният весел посланик_… И точно за това съм една съдба.