	Направи две крачки навътре в помещението. Мисля, че бяха две. Достатъчно, за да се появи сянката му на пода откъм моята страна. Спомням си как си помислих, че ако сянката има очи, той вече ме е видял. Остана дълго време пред бюрото. Чувах всяко негово вдишване. Най-накрая изпсува и си тръгна. Минута по-късно чух как вратата към улицата се отваря и затваря. В началото бях сигурна, че е капан. Представях си как е отворил и е затръшнал вратата, но е останал до машината с пакетчетата прах за пране. Стои и не мърда с пистолет в ръка, готов да стреля в момента, в който се издам. И знаете ли какво? Продължих да си го представям, дори когато той запали двигателя на автомобила и се захвана отново да кръстосва улиците в търсене на нови жертви. Убедена съм, че и досега щях да си клеча под бюрото, ако не беше малката ми нужда. Трябваше да отида до тоалетната, иначе щях да се напикая, а това не трябваше да допускам. Щом беше способен да надуши парфюма ми, още по-лесно щеше да усети миризмата на урина. Затова изпълзях и отидох в клозета. Залитах като стара жена, защото краката ми бяха все така претръпнали, но се добрах.