	Прекарах съвсем кратко време в лагера на ноимовия баща. Генералът, едър мъж с изострени черти и лице, проядено от бръчките на постоянната тревога твърде малко приличаше на сина си. От петнадесет години насам по тези места не бе имало нито един случай на гранично стълкновение и струва ми се, безделието беше наложило своя отпечатък на душата му. Говореше малко, почти непрестанно бе смръщен, всичко го дразнеше и той бързаше да се измъкне от разговора в своя собствен свят на мечтите. Уверен съм, че очакваше с тръпнеща надежда войната и всеки път, когато напрягаше очи към отвъдния бряг, тайно жадуваше да зърне противникови съдове. Като се има пред вид, че от другата страна сигурно служеха хора като него, истинско чудо бе, че граничните стражи от време на време не се нахвърляха едни върху други от скука, за да въвлекат после в конфликта и провинциите зад тях.