	Третият ми ученик се оказа отново жена — сестра Ирма от метоха „Свети Йосиф“, която преподаваше по „готварство и рисуване“ в първоначалното манастирско училище край Торонто. Просто не зная откъде да започна описанието на съдържанието на нейния плик. Първо трябва да отбележа, че сестра Ирма вместо да изпрати своя снимка, беше изпратила, без всякакви обяснения, снимка на манастира. Освен това сега ми идва на ум, че не беше попълнила във въпросника графата „възраст“. Но иначе въпросникът й беше попълнен така, както може би никой въпросник в света не е бил попълван. Беше родена и отрасла в Детройт, щат Мичигън, където баща й работил като контрольор във „Форд“. Освен прогимназиалното си образование, имаше и една година в средно училище. Рисуване не беше учила никъде. Обясняваше, че преподава рисуване само защото сестра еди-коя си починала и отец Цимерман (това име запомних много добре — така се казваше и зъболекарят, дето ми извади осемте зъба) — та отец Цимерман я избрал за заместница на покойната. „Имам 34 дечица в класа по готварство и 18 дечица в класа по рисуване“ — пишеше тя. Любимите й занимания били да обича бога и словото божие и да събира листа, „но само когато сами са паднали на земята“. Любимият й художник бил Дъглас Бънтинг (признавам, че години наред след това търсих такъв художник, но и следа не намерих от него). Освен това пишеше: „Моите дечица обичат да рисуват бягащи хора, а мен в това съвсем не ме бива.“ Обещаваше да положи всички усилия, за да се научи да рисува по-добре, и изказваше надежда, че ще бъдем снизходителни към нея.