	За майор Майор животът в училището не бе по-различен от живота, който бе имал дотогава. Всеки, който го срещнеше, желаеше да бъде с някого другиго. Неговите преподаватели му даваха предпочитание във всички фази на обучението му, за да го изтикат по-бързо и да се отърват от него. За най-кратко време той стана пилот и се озова в Европа, където работите внезапно почнаха да се оправят. През целия си живот Майор Майор беше мечтал само за едно — да се смеси с другите хора, и на остров Пианоза за известно време бе наистина приет от всички. Чиновете имаха малко значение за строеваците и отношенията между офицери и войници бяха свободни и непринудени. Войници, чиито имена той дори не знаеше, го поздравяваха със „здрасти“ и го викаха да ходи да плува с тях или да играе баскетбол. Той прекарваше най-приятните си часове в баскетболни мачове, които траеха по цял ден и които никой не държеше да спечели. Никога не водеха сметка за точките и броят на играчите можеше да се изменя от един до тридесет и пет. Майор Майор не бе играл нито баскетбол, нито каквато и да било друга игра преди това, но високият му ръст и лудият му възторг му помагаха да компенсира вродената си тромавост и липса на тренировка. Там, на кривото баскетболно игрище, майор Майор намери истинско щастие между офицерите и войниците, които почти бяха станали негови приятели. Ако нямаше печеливши, нямаше и губещи и майор Майор се наслаждаваше на всеки момент, прекаран в скачане по игрището, до онзи миг, когато полковник Каткарт пристигна със своя ревящ джип, след като бе убит майор Дюлут и за него стана невъзможно да се радва повече на баскетбола.