	— Още не ме познават — шепнеше Ибрахим подир Хасан. — Никой не ме познава още, но ще ме опознаят! Ще ме опознаят! Премълча за своя позор. Не каза нищо на султана, защото не му беше до това: Сюлейман се стягаше за поход срещу унгарския крал, приемаше посланици и разпращаше по всички вилаети гончии с повели до санджакбейовете и бейлербейовете да вдигат спахиите на свещена война срещу неверниците. Това изискваше да се обединят всички държавни усилия и сега не беше до дребни обиди, та макар обидените да бяха най-високи лица в империята. Посланиците на Венеция и Дубровник, като знаеха добре, че една нова война или ще донесе нови търговски привилегии за техните републики, или ще им отнеме и предишните, не седяха със скръстени ръце, а напомняха за себе си със щедри дарове на султана, Роксолана и велможите. Пратеникът на пленения френски крал умоляваше да се атакува незабавно император Карл или пък неговият брат Фердинанд, който, според споразумението между Хабсбургите, беше получил Австрия. Полският посланик чакаше да го пуснат пред очите на султана, за да моли мир за Полша и Унгария, където на трона седеше синът на Владислав Ягело — Лайош, но Сюлейман не искаше да вижда посланика Ян, докато той не удовлетвори при-щевката на султанката Роксолана, а изпратените в кралството хора се бавеха, понеже пътят беше дълъг, тежък и опасен. Когато най-сетне след много месеци нетърпеливо очакване, измъчени и отчаяни и нищо всъщност неузнали, пратениците се върнаха в Стамбул и Хасан ага се яви в кервансарая на Константиновия пазар, за да чуе от пан Ян резултатите от тяхното пътуване, кралският пратеник пожела да бъде допуснат до султанката Роксолана, понеже сам трябвало да й съобщи всичко, каквото имал да й съобщава, а също да й поднесе подаръци от името на крал Зигмунд: златна роза, кована от италиански майстор, голяма огърлица от полски кехлибар и златна верижка, тежаща сто четиридесет и четири дуката.