	Първо, той почти си каза защо да не избере по свой собствен почин такъв някакъв начин да уреди отдавнашната си сметка с мосьо дьо Ла Тур д’Азир. Каква полза от придобитото от него голямо фехтовално изкуство, ако не може да го използува да отмъсти за Вилморен и да освободи Алин от примамката на собствените и амбиции? Много лесно би било да намери Ла Тур д’Азир, да му нанесе смъртно оскърбление и така да го накара да се изправи срещу шпагата му. Днес това би било равно на убийство — убийство толкова подло, колкото убийството на Филип дьо Вилморен, извършено от Ла Тур д’Азир, защото днес двамата си бяха разменили местата и Андре-Луи бе този, който можеше да отиде на такава среща, без да се съмнява в изхода й. Имаше една морална пречка, с която лесно се справи. Но оставаше правната, която бе изложил на Дантон. Във Франция все още съществуваше правосъдие — същото правосъдие, което се оказа безсилен да раздвижи срещу Ла Тур д’Азир, но което при същите обстоятелства щеше да се раздвижи достатъчно бързо против него. И тогава изведнъж, сякаш по някакво вдъхновение, съзря начина — начин, който, веднъж възприет, вероятно щеше да докара Ла Тур д’Азир до поетично възмездие, щеше да го накара, нагъл и самоуверен, да се хвърли срещу шпагата му, като му отправи с цялата си злоба предизвикателството сам той.