	Духовната култура на Хаити, за опора на която служи Вуду, е възникнала като амалгама от вярванията на жителите на много африкански райони, в течение на дълъг срок доставящи роби за френските плантатори на острова, и европейски влияния — в това число и на католицизма. За образуването на такава необикновена „сплав“ е способствала уникалната история на страната, която в течение на сто години заедно с Либерия е била единствената независима „черна“ република. Официално вероизповедание на елита на острова е бил католицизмът, но неговото влияние практически не се е усещала извън границите на градовете. И ако градският живот е бил близък по дух до европейския — богатите негърки от Порт-о-Пренс се разхождали в парижки тоалети, говорели с образованите си и изтънчени мъже на френски и изпращали децата си да учат в чужбина (с една дума, тропически Санкт-Петербург, населен с негри), — то селските общини, където се раждала народната култура, си оставали отломъци от Африка, пренесени до бреговете на друг континент. Историческата родина малко по малко ставала мит, и потомците на най-различни племена се превръщали в собственото си съзнание в „ti guinin“ — „Деца на Гвинея“, още един вариант на обетованата страна, където след смъртта се отправя душата.