	„Повестта слабо, детинско нещо. Дарба съмнителна, или съвсем нищожна. Моли ме да му кажа мнението си. Доколкото видя, това момче е екзалтирано; гладно е за литературна слава… Въпреки скромността, която изказва, то вярва, че обладава талант… Иска да чуе присъдата ми… Ще ли го свести тя? Не вярвам… Аз ще успея само да раздразня болното му авторско самолюбие и да хвърля в душата му отровата на съмнението… Не казвам, че ще си направя от този обожател един непримирим враг, което малко ме интересува, впрочем… Отровата на съмнението — то е страшно нещо! Аз сам съм изпитвал лютото й гризене. Имам ли право да направя тая жестокост? Тоя момък иде при мене (може би само за мене е дошъл в София) с онова трепетно чувство, с което опасно болният иска да прочете в очите на един вещ доктор съдбата си…