	Могиен, понесъл се най-отпред на черния ветрогон, вдигна оръжието си и нададе вик. Звярът на Роканон наведе шия, после с всички сили размаха като ветрила черно-сивите си криле. Едрото, но леко тяло бе напрегнато подобно струна и вибрираше от мощните тласъци на сърцето. Вятърът свиреше в ушите на учения, тръстиковият покрив на кулата сякаш летеше насреща му, а около нея караулеха двата мятащи се грифона. Той се притисна плътно към гърба на животното, насочил напред острие. Обля го вълна на радост, на някакъв първобитен възторг. Засмя се щастливо, носейки се с течението към подскачащата пред очите му цел и двамата й крилати стражи.