	Затова Хурем не се плашеше от наближаващото раждане и през нощта, когато всичко започна и около нея закудкудякаха тъмните фигури на бабите-повивачки, беше спокойна и радостна, а дивите спазми на болката, които сякаш раздираха тялото й, носеха зла утеха. Дори в онези часове на мъки тя никак не можеше да свърже непоносимата болка със съзнанието за неизбежността на новия живот, който трябваше да даде на света. Тя прие като нещо странично, като нещо чуждо слабия вик на младенеца и почтителния шепот на бабите: момче. В нея всичко замря, тялото й изчезна и вместо него се възцари бездънна празнота. Животът започна да се възвръща едва след известно време с плахото шумолене на първите разтопени пролетни води. Някъде се беше зародила малка, плаха капчица, тя повика при себе си още една, и капчиците заподскачаха една след друга, зашуртяха в тънка струйка, после в ручейче и поток. Живот!