	В топлата пролетна вечер под четиристотингодишните дървета на североамериканската девствена гора бавно се придвижваше една мечка. Мечка трябва да бе, защото се промъкваше безшумно по мечешки и от време на време изсумтяваше тихо на себе си. Тъмната й козина едва се различаваше от околния ландшафт. Само острото, привикнало към нощния мрак око на някой прериен ловец и уестман би могло да открие страшната юначина. Но тъкмо на един такъв навярно веднага би направило впечатление, че в случая надали си има работа с мечка. Защото Баба Меца не е почитателка на нощните разходки, а с падането на нощта отива хубавичко да си поспи, както подобава на почтените люде.