	Изпитвам неописуемо силно желание просто да хвърлям неща в Ямата. Ще ми се да мятам и мятам, и мятам всичко, което попадне в ръцете ми. И това не е само прищявка, то не е дори копнеж. Това е жизнена необходимост. Аз не просто искам да хвърлям неща в Ямата, аз трябва да го правя. И колкото по-често засищам потребността си, толкова по-добре се чувствам след това. Иначе се разболявам. Остра болка в главата започва безжалостно да си играе с мен, очите ми се замъгляват и непрестанно сълзят, а мускулите ми се свиват, сякаш са полети с горещо олово. Но не това ме плаши през цялото време, когато не мятам неща в Ямата. Най-много от всичко ме тормози гласът. Не е непременно глас, като тези, които сте свикнали да чувате във всекидневието си. Това е по-скоро глас като онези, които чувате в сънищата, или по-скоро се въобразявате, че чувате. Може ли някой да ми опише, как звучи гласът на сънуван човек — дали е дебел или тънък, дали е приятен или отблъскващ? Ето такъв глас чувам аз в главата си, всеки път когато откажа да мятам неща в Ямата. Неопределен шепот разтриса съзнанието ми, болезнено остри и все пак неразбираеми думи нареждат команди, дават заповеди, направляват действията ми. Тогава аз се намирам принуден да измина цялото разстояние до Ямата, всеки път сякаш малко по-голямо от преди и да запратя първото нещо, което се изпречи на пътя ми в нея. Няма значение какво ще бъде то, важното е да го запратя колкото се може по-скоро. А, и още едно условие, което Ямата наложи! Важното е да е живо!