	— Плещя ли? — измърмори заканително Биргит. Стъпките й дори се промениха, закрачи като леопард. — Ти ли ще ми говориш за плещене? Аз поне винаги казвам, каквото мисля. И поне знам кое е уместно и кое не е. — Елейн се изчерви. Наистина знаеше. Повечето пъти. Доста често поне. — Колкото до Ярман — продължи Биргит все така тихо и със стаена закана в гласа, — той не е лош човек, но много се пули горкият за един улегнал Стражник. Сигурно подскача, щом Сарейта му щракне с пръсти. А аз не се пуля и не подскачам. Заради това ли ми даде тази титла? Да не би да си въобразяваш, че така ще ми сложиш юздите? Няма да е първата глупава мисъл в хубавата ти главичка. За жена, която повечето пъти мисли разумно… Добре. Чака ме едно писалище, затрупано с проклети донесения, които трябва да преровя, ако държиш да получиш поне половината гвардия, която искаш, но довечера ще си поприказваме дълго… милейди — завърши тя много твърдо. Поклонът й бе почти подигравателен. И се обърна и тръгна, а дългата златна плитка на гърба й настръхна като опашка на разярена котка.