	— С още две жени, освен мъжете, бяхме тръгнали на лов. Кланът ни живее на север оттук, но тогава стигнахме по на север, отколкото бяхме ходили преди това. Мъжете напуснаха бивака рано, ние останахме да събираме дърва и суха трева. Имаше сума ти мухи-месарки и знаехме, че за да изсушим месото трябва да накладем постоянно горящ огън. Като изневиделица тези мъже се втурнаха в бивака ни. Искаха да се облекчат с нас, но не ни дадоха знак. Ако ми бяха дали знак, щях да заема необходимата поза, но те дори не ми дадоха тази възможност. Просто се нахвърлиха върху ни и ни повалиха на земята. Толкова груби бяха. Дори не ми позволиха преда това да оставя рожбата си. Този, дето ме бе сграбчил, разкъса дрехата и наметалото ми. Бебето ми падна, но той дори не забеляза. Когато свърши — продължи Ода, — още един мъж се готвеше да ме обладае, но един от останалите забеляза рожбата ми. Вдигна я и ми я подаде, но тя бе мъртва. При падането си бе ударила главичката на един камък. И тогава мъжът, дето я намери, се развика и всички си отидоха. Когато ловците се завърнаха, ние им разказахме и те на мига ни отведоха обратно в пещерата. Стопанинът ми тогава се държа добре с мен, той също скърбеше за щерка ми. Толкова се зарадвах като разбрах, че тотемът ми отново е сразен, при това скоро след като я загубих. Дори женското проклятие не бе ме сполетявало нито веднъж, мислех си, че моят тотем тъгува за загубата на щерка ми и е решил да ме възмезди като ми позволи да си родя още една. И затова реших, че може пак да имам момиче, а не биваше да я пожелавам.