	Така и не разбра как бе съумял да овладее ситуацията. Както и преди, в последния миг нещо го подхвана, и той нито падна, нито се плъзна по земята. Приземи се на крака и силата на инерцията сама го понесе напред, оставяйки чернокафявата стена на стадото отляво на него. Съвсем близко зад гърба му, толкова наблизо, че тропотът им се чуваше над грохота от копитата на бизоните, той чуваше чаткането на конски копита. Звукът го погълна, краката му не издържаха на скоростта, с която бе тичал в продължение на няколко секунди, той падна по лице в тревата и се плъзна напред.