	Потеглих по магистрала 710 до шосе 10 и оттам до шосе 15. Нататък пътят водеше право през смога към Мохаве и Лас Вегас. През последната година по два-три пъти месечно минавах по него. Винаги ми беше приятно. Харесваше ми суровият вид на пустинята. Може би получавах от нея същото, каквото бе получавал Тери Маккейлъб от живота на остров. Чувство за отдалеченост от цялата мръсотия. Когато шофирах през пустинята, усещах, че ограниченията се вдигат, сякаш молекулите на тялото ми се размърдват и помежду им се образува малко повече пространство. Може и да не беше повече от нанометър, но и то бе достатъчно, за да промени нещата.