	И тогава с мен се случи нещото, което след време в различни страни по света щяха да наричат „сензорен блокаж“. Посегнах да взема ключовете със свободната си ръка и усетих леко боцкане, което бързо премина — като повей на студен северен вятър. Най-сетне ги докопах и в същия миг ги изтървах на земята — бяха нажежени. Доближих ръката до лицето си и подуших миризмата на изгоряло. Не ме болеше. Тогава взех чантата си и блъснах с нея ключовете. Не знам дали сте имали проблеми с домашната си стереоуредба, но се получи същият ефект — все едно едната тонколона не прави добър контакт на изхода. Виждах как се мести жълтата точка — моите ключове, но не чувах никакъв звук. Едва когато, ключът премина невидимото петно,звукът изплува във въздуха — като че ли металът не се беше движил върху напукания цимент, а беше преминал през вакуум. Изплаших се. Блъсках ключа с чантата, която държах в свободната си ръка, а с другата бутах количката. Не се движех бързо, но чувах как дъхът излизаше от пресъхналата ми уста на пресекулки. Бях се отдалечил на около петдесет метра, когато ме връхлетя болката. Беше изгаряща и пронизителна — все едно мелеха ръката ми в нагорещена месомелачка. Не издържах и изкрещях.