	Очевидно в случая нещата се свеждаха до поговорката — да ограбиш Питър, за да платиш на Пол, или с други думи казано, да направиш нов дълг, за да изплатиш стар. В действителност нямаше да стане никакво погасяване на просрочените облигации. В основата на този замисъл бе залегнало намерението да се даде възможност на едрите финансисти — стига да са вътрешни хора, разбира се — пак да натрупат големи печалби, като получат правото да закупуват въпросните сертификати за деветдесет на сто от номиналната им стойност, а дори и на по-ниска цена, под предлог, че на открития пазар не се търсят и че кредитоспособността на града е малка. В известен смисъл това беше вярно. Войната току-що бе свършила. Имаше голям недостиг на налични пари. Вложителите можеха да получат навсякъде другаде повече от шест процента лихва и нямаха интерес да купуват сертификати от градския заем, освен ако не им бъдеха предложени по деветдесет на сто от номиналната стойност. Но неколцина бдителни политици, които не участваха в градската администрация, няколко вестника и някои необвързани с политиката финансисти, повлияни от високото патриотично чувство, царящо по това време в града, настояха сертификатите да се продават по номинална стойност. Ето защо се наложи в наредбата, узаконяваща пускането на заема, да се включи съответният параграф.