	Безмълвният купол на нощното небе преливаше във всички възможни сенки на Сивия цвят — от мораво до индиго; тук-там по него проблясваха като току-що разцъфнали пъпки ранни звезди. Слабо, но упорито сияние — прекалено слабо, за да е звездна светлина, прекалено нежно, за да произхожда от какъвто и да било земен източник — трептете над пътеката през тази безлунна нощ. Благодарение на него Раджаста намираше пътя, а Микон вървеше до него уверено, без нито веднъж да обърка крачките си.