	Небе, обсипано със звезди и един голям лунен кръг. Въздушното течение погали лицето на Великия. Погледна надолу. Под скалната издатина не се виждаше материя. Стоеше на нещо като нос, надвесен в необятния космос. Обърна се да погледне пътеката, но видя само силуета на каменната плоча. Всичко бе облято в мъгла. Ярката ивица от звезди се простираше от мътния хоризонт и продължаваше под скалата, на която беше стъпил. Техният малък остров имаше достатъчно въздух, за да го предпазва от абсолютния вакуум. Но това пространство, така безкрайно и черно! Нима можеше човешкото въображение да създаде свят, който не може да се обходи за един човешки живот?