	Кети Райън се събуди, след като ръката й се плъзна по леглото и усети празното място, където трябваше да лежи съпругът й. Това някак автоматично я накара да се ококори съвсем и веднага да си спомни, че той беше извън града и извън страната — и тяхната, и тукашната, — поради което тя сега беше сама с децата, а не за това мечтаеше, когато се омъжи за сър Джон Патрик Райън. Едва ли бе единствената жена в света, чийто съпруг пътува в командировка. Но откакто бяха сключили брак, Джак отсъстваше за първи път, а на нея съвсем не й допадаше. Не че се опасяваше да не би Джак да кръшне, докато е далеч от къщи. Тя често си бе мислила за това при пътуването на своя баща. На моменти бракът на родителите й бе изглеждал несигурен, макар да не знаеше дали нейната майка (сега покойница) е изпитвила съмнения. Но с Джак подобен проблем бе изключен. Тя го обичаше и знаеше, че и той я обича, а когато двама души се обичат, държат един на друг. Ако го беше срещнала по време на службата му в морската пехота, честите раздели сигурно щяха да са проблем, с който да й се наложи да се примири. Още по-неприятно, щеше непрекъснато да трепери да не му се случи нещо лошо, а това би било ад. Но тя го срещна, след като този период от живота му бе минал. Собственият й баща я бе запознал с него на вечеря, представяйки го като интелигентен млад брокер с остри инстинкти, който вече е готов да се премести от филиала в Балтимор в Ню Йорк. Той се бе изненадал тогава — отначало приятно, — че двамата проявиха един към друг интерес. А по-късно Джак им сервира решението си да си прибере парите и да се върне към преподаването на история. За нея бе много по-трудно да се оправи с тази ситуация, отколкото за Джак, който ненавиждаше Джоузеф Мюлър, вицепрезидента на „Мерил Линч“.