	— Основните действащи лица в случая, са вече мъртви — обяви с малко разочарован тон той; дори смръщи допълнително гъстите си вежди, сякаш беше сърдит на въпросните покойници. — Откупът, взет от престъпниците, е възстановен донякъде, но значителната част от него, е загубена завинаги. — Бяха открили известна сума в жилището на инспектор Велев, която го уличаваше като съучастник в престъплението, но тя бе твърде скромна. — Още в началото на разследването се усъмних, че има къртица в редовете ни, която работи в интерес на изнудвача! Стана ясно при предаването на откупа, когато си пролича, че престъпният елемент е добре запознат с методите ни на работа и по-точно — с плана ни да маркираме парите с помощта на GPS-устройства… — Йордана бе прочела в „Книга, написана на пясък“, че Боян Велев бе инсценирал произшествието на онова шосе, за да се освободи от нея в блокираната в канавката кола, за да настигне на жп прелеза пикапа и да грабне от каросерията му куфарите с откупа. Бе успял наполовина, натиквайки модулите за проследяване в единия от куфарите и захвърляйки другия край пътя, за да го прибере по-късно Учителя. После бе застрелял пред очите им неволният си помагач — шофьорът на таксито, освобождавайки се нагло от неудобния свидетел. — Сега научихме, че инспектор Велев е ренегатът сред нас, съучастник в мащабно престъпление, струвало живота на много хора. — Добави с горестна интонация главният комисар. — След провала на операцията усещах, че нещо не върви, че някой ни прецаква отвътре. За това предприех някои предпазни мерки. — Иларионов замълча и физиономията му помрачня съвсем от спомена за драматичните събития. — Повиках Боян Велев в кабинета си и му наредих да следи детектив Йордана, като споделих с него, че имам сериозни основания да си мисля, че тя е продажно ченге. Той имаше вид на притеснен и гневен човек, но се съгласи да действа според предположението ми. — Христо Иларионов погледна извинително към Йордана, сякаш искаше да й каже, колко много съжалява за глупостта си. След това продължи с по-спокоен глас: — По същия начин манипулирах и детектив Йордана, възлагайки й задача да държи под око партньора си и да ми докладва, ако се появи нещо подозрително около него. — Главният комисар въздъхна, като че ли бе сломен от вероломната си стратегия. — След това зачаках да разбера какви ще са резултатите от хрумването ми… — Той помълча два-три мига, облизвайки изпръхналите си устни. Йордана се подсмихна в себе си, защото тя не беше записала Велев на срещата му с Учителя, а самият престъпник го беше сторил, изпращайки й по-късно записа. Това бе и съучастничеството й, но тя бе длъжна да защити живота на майка си от зловещите попълзновения на психопата. Този факт, Иларионов, не го знаеше и нямаше как да го разбере; напразно го измъчваха угризения, че я бе подтикнал към доносничество. Тя не съжаляваше, че бе изобличила колегата си; той се беше превърнал в най-голямо й разочарование, макар че донякъде му влизаше в положението. Но не можеше да му прости предателството, което бе предизвикало смъртта на толкова невинни жертви.