	— Наречете го тогава случайност. Преди близо дванайсет часа Алстер Диймън чакаше в Градския парк жена си. Воден единствено от сантиментални чувства е избрал именно това място за срещата си с нея. Там някога те се срещнали за първи път и всяка година в деня на своята сватба се срещали на същото място. В това няма нищо особено оригинално, особено когато съпрузите са млади, но за тях, изглежда, било важно. Естествено, на Диймън и през ум не му е минавало, че относителната усамотеност на това място може да е причина да стане жертва на убийство. Та кой ли би си помислил подобно нещо в Горния град? Ако денят не е бил особен, може би щяха да минат дни, докато бъде разкрито злодеянието. Но около половин час след престъплението там отишла съпругата на Диймън. Много се изненадала, че го няма. Както сама обясни, той не бил от хората, които ще си отидат от яд, че тя е позакъсняла. Още повече че имала този обичай. Малко или много е бил готов на това. Хрумнало й, че може би съпругът й я чака в „тяхната пещера“. Обикновено я чакал пред входа й. Това била най-близката пещера до мястото на престъплението, следователно същата, в която тялото му е било завлечено. Тя влезнала вътре и… е, вие по-добре знаете какво е заварила там. Успя да съобщи на Отдела по безопасност за случилото се, макар че почти бе загубила разсъдъка си от шока и истерията. Кажете, Пълномощнико, как се чувства човек, когато извърши хладнокръвно убийство и оставя съпругата на своята жертва да открие останките й на онова място, което е било свързано с най-нежните им спомени?