	— Всичко! — Мая махна неопределено с ръката, в която беше чашата. — Кастриран свят. Анемичен. Помни ми думата: и този кораб е катастрофирал тук неслучайно, и ние го открихме неслучайно, и изобщо целият ни замисъл, целият проект — всичко ще се провали на тази планета! — Тя допи виното и постави чашата на масата. — Не се спазват елементарни правила за безопасност, повечето от тукашните работници са неопитни като теб, пък и като мен… и всичко само защото планетата е биологично пасивна. Нима това е важното! Че всеки човек с елементарен нюх още в самото начало ще почувства тук нещо нередно. Някога тук е имало живот, но след това избухнала звездата и за един миг всичко се свършило… Биологично пасивна ли? Да! Но затова пък активна некротично. Ето и Панта ще бъде такава след еди-колко си години. Изкривени дървета, хилава тревица и всичко наоколо е пропито от древна смърт. Миризма на смърт, разбираш ли? Дори още по-лошо — миризма на бивш живот! Не, Стас, помни ми думата, тук пантианците няма да се приспособят, няма да изживеят никаква радост. Ново жилище за цяло човечество? Не, не ново жилище, а стар замък с призраци…