	После отиде и по-нататък — от самото начало се боял от чумата, но искал на всяка цена да ме изпита. Така станало и когато ме отведоха при палачите на Садък паша, за да ме убият, както и когато другите забелязаха, че си приличаме; добави после, че владеел душата ми; както и преди малко, докато имитираше движенията ми; вече каквото и да съм си помислел, той го знаел каквото и да съм знаел, той вече го мислел! После попита какво мисля за настоящия момент, отвърнах, че нищо не мисля — в съзнанието ми бе само той, — ала той не ме слушаше, защото говореше единствено, за да ме сплаши, не за да научи нещо, говореше единствено, за да се позабавлява със собствения си страх и за да поема и аз част от този страх. Чувствах, че искаше да ми причини нещо лошо, тъй като усещаше самотата си; искаше, така ми се струваше, да ми причини нещо лошо, докато прокарваше ръка по лицата ни, докато държеше да изживея ужаса от магията на тази странна прилика, докато се вълнуваше повече от мен самия. Струваше ми се, че стиснал ме за тила, той ме бе задържал пред огледалото, защото по някакъв начин душата му в момента не бе готова да стори злина, ала не го смятах за напълно глупав и безпомощен: прав беше — и на мен ми се щеше да изрека или да направя онова, което той изричаше или правеше, завиждах му, защото се задейства преди мен и успя да се позабавлява със страха от чумата и от огледалото.