	Хиеро се отпусна на земята, като се облегна на дънера на голяма палма и се загледа в залятата от лунната светлина стена на заобикалящите го храсти. Чувствуваше такава умора, че всякакви физически усилия сигурно биха го убили. Но същевременно искрено се изуми. Съдейки по мислите на враговете си, те наистина нямаше да слязат на брега. И причината беше една единствена — страхуваха се от него! Самотният, изранен и измъчен! Страхуваха се отчаяно! Само това можеше да застави цял отряд въоръжени хора и лемути, поне стотина души, да прекрати преследването. Те нямаха представа за възможностите му и водача им се опасяваше от засада. Като си помисли това свещеникът се усмихна едва-едва. Всичко, което можеше да направи, бе защитата на собствения му мозък. Но слугите на Нечестивия се бояха от него и го смятаха за свръхчовек с невиждана телепатична мощ!