	Фактът, че двете страни имаха наблюдатели в противниковия център, създаваше известни усложнения, най-вече защото и в двата случая имаше резерви и възможности, които, строго погледнато, не бяха общо достояние. В случая засечените от сонарната наблюдателна система следи, които можеше да бъдат или да не бъдат от японските подводни сили северозападно от Куре, бяха всъщност по-добри, отколкото изглеждаха на главното картографско табло. Истинските графики бяха предоставени на Манкузо и Чембърс. Всяка страна разполагаше с две подводници. Американските не се виждаха на мониторите, ала японските подводници използваха конвенционална енергия и се налагаше да се издигат периодично на дълбочина, от която да изкарват шнорхеловата тръба, за да поддържат дизеловите си двигатели и да презареждат акумулаторите. Макар че японските подводници имаха своя версия на маскировъчните американски системи „Преъри маскър“, новият софтуер на Джоунс допринесе много за превъзмогването на тази контрамярка. Манкузо и останалите се оттеглиха в залата за навигация на тихоокеанските подводници, за да проучат последните данни.