	И така, когато Сърцето на зората изгонил натрапницата, той отишъл на поляната с тръстиките и измъкнал жена си оттам, дал й дрехите и украшенията и сложил малкия им син в ръцете й. След това заедно със сестрата й се върнали в големия дом на великия ловец. И сега, когато сутрешната звезда — вече ви казах, ние я наричаме Сърцето на зората — се връща от своя лов, винаги бърза и дори тъмната нощ бяга от нея. Когато се появи, нощта започва бързо да тича към хоризонта, а под краката на Сърцето на зората се вдигат големи облаци червен прах. Това е краят на моята приказка.