	— С кого ли? С Тимур Куция — отговори Мачко. Настъпи кратко мълчание. До ушите на западните рицари бяха стигали наистина не един път имената на Златни, Сини, Азовски и разни други орди, но татарските работи и междуособните войни между отделните орди не им бяха добре известни. От друга страна, не би се намерил нито един човек в цяла Европа, който да не беше чувал за страшния Тимур Куция или Тамерлан, чието име се повтаряше с не по-малка тревога, отколкото някога името на Атила. Нали той беше „господар на света“ и „господар на времената“ — владетел на двайсет и седем завоювани държави, владетел на Московска Русия, владетел на Сибир, на Китай чак до Индия, Багдад, Испахан, Алеп, Дамаск — сянката на когото падаше през арабските пясъци върху Египет и през Босфора върху Византийската империя, — изтребител на човешкия род, чудовищен строител на пирамиди от човешки черепи, победител във всички сражения, непобеждаван нито в едно, „господар на душите и телата“.