	Не мислех за нищо. Ръката ми сграбчи пистолета за дулото и го изви с всичка сила; чух изстрела и усетих как ме опари нажежения метал; ехото отекна по улицата. Ударих го, съборих го в нишата с кофите за смет, пак го ударих, изритах го с коляно, блъсках го отпред и отзад, от едната в другата стена, после отново го ударих и изритах с коляно. Той започна да се свлича, задържах го с една ръка, а с другата продължих да му нанасям удари. Чувах Доу да крещи истерично името ми, но не можех да спра. Всеки удар, всеки ритник ми донасяха невъобразима наслада. Той запищя, опита се да се изтръгне от мен. Ризата му се разкъса и той рухна на колене и запълзя към улицата като някакъв червей. Стоварих крак върху глезена му да го спра, усуках го, и го заудрях в тила с всичка сила с юмрук, докато накрая ръката ми изтръпна от болка. Извлякох го обратно и ги изритах в кръста; той се изви на дъга и се стовари върху кофите за смет.