	Издърпах столчето, седнах и започнах да свиря „Fur Elise“. Изтъркано, просто парче, но като че ли подхождаше на тишината и самотата на това мрачно място. Всъщност лампите сякаш замъгляваха въздуха около мен, докато нотите изпълваха кръглата стая и като че ли отекваха нагоре и надолу по тъмния кладенец на стълбището. Докато свирех, си мислех за мама и Баба и за това как никога не бяха предполагали, че първите ми уроци по пиано ще ме доведат до това соло в скрития космически кораб. Мисълта сякаш изпълни музиката с печал.