	— Добре си живеете вие, капитаните! — възкликна най-подир Оберлус. — Никога не ви липсва нищо. Живеете нашироко, докато екипажът гние долу… Ром, чисто легло, добра храна и дори жени, за сметка на онези, които наистина работят… — той остави каната настрана и започна да отваря чекмеджета и вързопи, струпвайки върху масата всичко, сторило му се интересно. — Спомняш си Гуено, нали? Натоварваше най-красивите проститутки и се забавляваше е тях пред очите ни месеци наред. Казваше, че един капитан трябва да демонстрира, че е по-горе от останалите, дори и в секса. Той имаше право да спи с жени… Ние бихме длъжни да гледаме и да слушаме купоните отдалеч, които те организираха в спокойните вечери… По дяволите! Още не разбирам, защо никой не му преряза гърлото… Махнах се от кораба му, за да не го удуша… Дезертирах, а той се закле, че ако ме открие, ще ме обесят на главната мачта… — Оберлус цъкна с език. — Жалко, че посоката му е друга; би ми харесало да го поздравя с добре дошъл на острова ми… — „Одисея“ — прочете, като сричаше внимателно.