	и че ги заплашва неизбежна, ужасна гибел. По-голямата част избягаха, преди да ги достигнат копията и тоягите на воините на Вахима. Сто и триисет-четирийсете души, които Мамба успя да събере около себе си, оказваха упорита съпротива, но когато при блясъка на изстрелите видяха грамадното животно, а на него облечения в бяло човек, и когато в ушите им екнаха гърмежите на оръжието, с което Кали стреляше често, сърцата им замряха. Щом Фумба видя от планината първата ракета, която се пръсна по височините, също се просна ужасен на земята и лежа няколко минути като мъртъв. Но като се съвзе, разбра по отчаяния рев на воините, че някакви духове унищожават долу самбурите. Тогава го озари мисълта, че ако не помогне на тези духове, гневът им може да се обърне и срещу него, а тъй като унищожението на самбурите представляваше за него спасение, той събра всичките си воини, измъкна се от страничния таен изход на бомата и прегради пътя на по-голямата част от бегълците. Битката се превърна в клане. Тъпаните на самбурите престанаха да гърмят. Мракът, раздиран само от червените блясъци, изхвърляни от пушката на Кали, се изпълваше от писъка на убиваните, от глухите удари на тоягите о щитовете и от стенанията на ранените. Никой не молеше за милост, защото негрите не знаят що е пощада. Опасявайки се да не поразява в тъмнината и бъркотията своите хора, Кали престана да стреля, стисна меча на Гебхър и се хвърли с него сред неприятелите. .Сега самбурите можеха да бягат от планината към своите граници само през един широк прулом, но тъй като този прулом бе завардил с воините си Фумба, от цялото множество оцеляха само онези, които се проснаха на земята и се оставиха да ги хванат живи, макар и да знаеха, че ги чака страшно робство или мъчителна смърт от ръцете на победителите. Мамба се отбраняваше геройски, докато ударите на тоягите му смазаха черепа. Неговият син, младият Фару, попадна в ръцете на Фумба, който заповяда да го вържат и оставят като бъдеща благодарствена жертва за духовете, които му бяха дошли на помощ.