	В края на 1948 г. в Спаск има около 15 хиляди зекове от двата пола. Това е огромна зона, чиито стълбове се катерят по хълмове и се спускат в падини, без ъгловите наблюдателни кули да имат възможност да се видят една друга. Постепенно се извършва са-мообособяване: зековете строят вътрешни стени и зоните се разделят на женска, работна и чисто инвалидна (това, от една страна, ограничава вътрешнолагерните контакти, а от друга — създава удобства за началството). Шест хиляди души ходят да работят на дигите на 12 километра от лагера. Тъй като те са все пак инвалиди, пътят дотам трае повече от два часа и толкова още за връщането. Самият работен ден е 11-часов. (Рядко някой издържа на тази работа повече от два месеца.) Следващата по-сериозна работа е на каменните кариери, намиращи се в самите зони (на острова има собствени полезни изкопаеми!), и в женската, и в мъжката. В мъжката зона кариерата е разположена на хълм. Там след отбоя взривяват камъните с амонал, а през деня инвалидите разбиват скалните късове с чукове. В женската зона не прибягват до взривни вещества, а жените се добират до рудния пласт на ръка с кирки, след което раздробяват скалната маса с чукове. Чуковете, естествено, се измъкват от дръжките си или пък дръжките им се чупят, а за поставянето на нови дръжки трябва да се ходи до другата зона. Въпреки това от всяка жена се иска норма от 0,9 кубически метра на ден, а тъй като те не могат да я изпълнят, дълго получават за наказание намалена дажба от 400 грама хляб, докато не научават от мъжете: преди да предадат изработеното, да прехвърлят камъни от старите места на новите. Ще напомним, че цялата тази работа се извършва не само от инвалиди и не само без никаква механизация, но и в условията на суровата степна зима (30-35° студ със силен вятър) с _лятно облекло_, тъй като на неработещите (тоест на инвалидите) не се полагат през зимата топли дрехи. Естонката П-р си спомня как в такъв студ, почти необлечена, е разбивала камъните с огромен чук. Ползата от тази работа за отечеството ни става особено ясна, ако добавим, че камъкът от женската кариера се оказва негоден за строителството и в един прекрасен ден някакъв началник се разпорежда цялото количество камък, ваден от жените в продължение на една година, да се изсипе обратно в кариерата, да се затрупа с пръст и там да се направи парк (до парк, естествено, не се стига). В мъжката зона камъкът се оказва добър и доставянето му до строителния обект се извършва така: след проверката целият строй (близо осем хиляди, които през този ден са още живи) се откарва на хълма, а назад се допускат само натоварени с камъни. През почивен ден инвалидната разходка дотам се извършва два пъти — сутрин и вечер.