	Докато седеше там, преживяваше всички мигове с нея, най-сетне осъзна, че тя е мъртва, че е престанала да съществува, че е само спомен. Почувства се зле. Запита се какво друго можеше да направи. Не можеше да разиграва комедии с нея, не можеше да живее открито с нея. Беше направил най-доброто. Беше ли виновен? Чак сега, когато си беше отишла, той се замисли колко ли самотна е била тя, как ли нощ след нощ е седяла сама в онази стая. Неговият живот също ще е самотен, докато не умре, докато не престане да съществува, докато не остане само спомен, ако въобще някой си спомни за него.