	Поддържаната морава на имението блестеше от утринната роса, когато Нилс Ван Ностранд седна зад бюрото и погледна през прозорците на своя кабинет, потънал в мисли. Времето беше малко и му трябваше целият ден, за да се приготви, защото неговото изчезване трябваше да е пълно, новата му самоличност — перфектна, всички линии от миналото му — изтрити, а „смъртта“ му неоспорима. И все пак новият живот трябваше да бъде цивилизован. Той можеше да приеме анонимността, дори да я приветства, но не можеше да живее без красота и комфорт и нямаше да го направи.