	После изведнъж спря да пее и долепи лице до стъклото на прозореца. Вратата на бараката все още стоеше полуотворена, а вече бяха изтекли доста минути… И продължаваха да текат бавно и тягостно, но все пак продължаваха да текат. Конрадин наблюдаваше скорците, които припкаха по поляната и прелитаха на малки ята; все ги броеше и броеше, като поглеждаше непрестанно олюляващата се на пантите си врата. Една прислужничка с намусено лице влезе да подреди масата за чай, а Конрадин стоеше до прозореца, чакаше и наблюдаваше. В душата му постепенно се бе прокраднала надежда. Очите му, които унило и търпеливо бяха следили кога най-сетне ще настъпи пълното поражение, изведнъж засияха тържествуващо. Шепнешком, с плаха радост той запя отново хвалебствения и победен химн. Каква наслада за погледа: на прага се появи длъгнесто късокрако жълто-кафяво животно и запремигва срещу мъждивата дневна светлина. По козината около челюстите и гърдите му имаше тъмни влажни петна. Конрадин падна на колене. Големият пор тръгна към поточето в дъното на градината, напи се с вода, после мина по дървеното мостче и се изгуби в храстите. Така си отиде завинаги Средни Ващар.