	Тя погледна Кандид и забави крачка. Кандид се добра до най-близкото дърво, облегна се с цялата си тежест и затвори очи. Много му се искаше да седне, да се строполи, но се страхуваше. Сърцето му биеше като лудо, изобщо не усещаше краката си, а дробовете му се пръскаха и болезнено се разливаха в гърдите при всяко вдишване, целият свят беше хлъзгав и солен от пот.