	Тук разговорът премина на литовския поход срещу татарите. Нямаше вече никакво съмнение, че княз Витолд, вожд, повече буен, отколкото опитен, е претърпял страшно поражение при Ворскла, паднали мнозина литовски и руски боляри, а заедно с тях и шепата полски рицари-доброволци и дори кръстоносци. Събраните у Амилей скърбяха особено за съдбата на младия Спитко от Мелщин, най-великия в кралството пан, който отишъл на войната като доброволец и след боя изчезнал безследно. Превъзнасяха до небесата и неговата истинска рицарска постъпка, защото бил получил от вожда на неприятеля калпак, който му гарантирал неприкосновеност, но не искал да го сложи по време на боя и предпочел славна смърт пред живот по благоволение на поганския владетел. Не се знаеше обаче още положително дали е загинал, или е взет в плен. Впрочем от пленничество той имаше с какво да се откупи, защото богатствата му бяха несметни, а освен това и крал Владислав му беше дал като ленно владение цяло Подолие.