	Излязох извън очертанията на града и открих още много Д’Харанци, които, независимо от чина и положението си, също падаха на колене, опираха чела в земята и започваха да пеят същото като братята си в града. Препусках с всички сили, за да мога да видя колкото се може повече. Нямаше дори един-единствен Д’Харанец, който да не е с опряно в земята чело и да не пее. Гласовете им отекваха над хълмовете и се връщаха обратно към града. Докато обикалях с хората си около тях, никой не ни обърна внимание.