	Графинята и нейната прислужница вървяха с бързи крачки но занемарената и неравна пътека — някога красиво оформена алея, но сега засенчена напълно от клоните на неподкастрените дървета, които се сплитаха над главите им; тук-таме, където брадвата бе направила по някоя просека, луната успяваше да процеди мътната си, призрачна светлина. На много места пътят им се преграждаше от повалени дървета или големи клони, които бяха оставени да лежат на земята, докато им дойде време да ги превърнат в съчки и цепеници. Неудобствата и затрудненията, които създаваха тези препятствия, бързият ход, както и противоречивите чувства па надежда и страх, борещи се в душата й, до такава степен изчерпаха силите на графинята, че Джанет беше принудена да и предложи да спрат за малко, за да си поемат дъх и да съберат нови сили. Те застанаха мълчаливо под сянката на един огромен, стар и чепат дъб и едновременно погледнаха назад към току-що напуснатия замък, чиято дълга, тъмна фасада смътно се съзираше в далечината. Многобройните комини, кули и часовникът се издигаха пад покрива и ясно се очертаваха на фона на лятното небе. Само една светлинка проблясваше от тази тъмна грамада, но бе толкова ниско, сякаш излизаше изпод земята, а не от някакъв прозорец. Ужас обзе графинята.