	Но днес пред нея стоеше не момче, а зрял мъж и тя се боеше, че дните за промяна — дълбока, коренна промяна на душата, не на сърцето, както казваше нейният свещеник — вече са отминали. Усещаше в него нещо мъчително и непоносимо като скърцане на камък по стъкло. От дълбините надничаше само Лари. За друг нямаше място в собственото му сърце. Но тя продължаваше да го обича.