	Отначало той остана да лежи съвсем неподвижно, но после гърдите му се повдигнаха и чухме как дълбоко пое въздух. След това отвори очи. Те бяха налети с кръв. И тогава, тогава последва нещо, което няма да забравя до края на живота си. Последва вик, но какъв вик само! Чувал съм как реват лъвове и тигри, познат ми е тръбният зов на слоновете, чувал съм страшния неописуем предсмъртен стон на конете, но всичко това не може да се сравни с ужасния протяжен и сякаш безкраен вик, който се разнесе от устата на Олд Уобъл, сякаш той искаше да изкрещи болката на целия свят. Викът му отекна в отсрещния бряг на езерото и събуди ехото дълбоко в задрямалата гора. Бяхме потресени!