	Единствено тя остана права, замисли се: „Защо съм тук, след като не съм част от тези събития; у мене няма нищо от никой бог и нищо от Андрю Уигин. Как мога да се тревожа за собствената си самота в такъв момент, когато съм чула гласа на човек, който вижда в небесата?“ Дълбоко в себе си тя знаеше и нещо друго: „Аз съм тук, защото съм тази, която трябва да обича Питър толкова много, че да се почувства достоен, достоен да побере добротата на младата Валънтайн, за да стане едно цяло, да стане Ендър. Не Ендър Ксеноцида и Андрю — Говорителя на мъртвите, вина и съчувствие, смесени в едно съсипано, разбито, безвъзвратно похабено сърце, а Ендър Уигин, четиригодишното момче, чийто живот е бил изкривен и провален, когато е бил твърде малък, за да се защити.“