	Когато Еди се приближи до огромната метална будка с жълто-черни диагонални ивици, в съзнанието му нахлуха ярки и неприятни спомени. За пръв път от години насам си спомни за изоставения дом във викториански стил, който се издигаше на Дъч Хил, на километър-два от квартала, където живееха двамата с Хенри. Тази съборетина, която съседските деца наричаха Двореца, заемаше обширен буренясал парцел на Райнолд Стрийт. Всички деца в квартала се бяха наслушали на страховити истории, свързани с Двореца. Разбира се, къщата нямаше стъкла на прозорците — хлапетата хвърляха камъни отдалеч, без да се доближават до страховитото място — но никой не шареше стените с графити, нито пък скитниците и пияниците смееха да пренощуват вътре. Най-странният факт беше, че Дворецът още стоеше на мястото си — никой не го беше подпалил, за да прибере застраховката или просто за да се наслади на пожара. Децата твърдяха, че къщата е обитавана от призраци и когато един ден двамата с Хенри застанаха на тротоара пред него (бяха си организирали специална експедиция, за да видят този дом, обект на толкова истории и слухове, макар Хенри да бе казал на майка им, че отиват на кино с приятели), Еди реши, че вътре _наистина_ може да е пълно с привидения. Нима не почувства някаква мощно и враждебно излъчване, което идваше от мрачните прозорци на стария викториански дом — прозорци, които го фиксираха с поглед като опасен лунатик? Нима не усети слабия, едва доловим ветрец, от който настръхнаха косъмчетата по ръцете и по врата му? Нима не беше убеден, че ако влезе в къщата, вратата ще се затвори зад гърба му, а стените ще започнат да се доближават, ще стрият на прах костите на мъртвите мишки в опита си да стрият на прах неговите кости?