	— Защото искам да поговоря с нея. — А защо не? Рано или късно трябваше да го направи. Хората вече притичваха по тясната уличка: полуоблечени мъже с ненапъхани в панталоните ризи и жени с коса, още прибрана в нощната шапка, някои повели коне, други просто мотаещи се без цел, доколкото той можеше да прецени. Едно жилаво момче, малко по-голямо от Олвер, правеше превъртания на ръце, където тълпата му оставяше крачка свободно място — упражняваше се или си играеше. Поспаланкото от зеления фургон още не се беше появил. Великото пътуващо позорище на Лука едва ли щеше да тръгне в следващите няколко часа. Време имаше много. — Можеш да дойдеш с мен — предложи й той най-невинно. Трябваше да се сети за това преди малко.