	Наистина, отначало изглеждаше, че Алисиана е сторила по-голямо добро на своя син, а не на себе си. Лейди Деонара, макар и сърдечна жена по природа, често се поддаваше на избухливостта, присъща на постоянно болнавите хора. Майката на Донал се държеше кротко и покорно, на острите думи от господарката на крепостта и злата завист на останалите жени отвръщаше само с добродушие и шеги. Затова пък момчето за пръв път в живота си получи цял кат дрехи, ушити по мярка, имаше свой кон и сокол, занимаваше се с учителя и наставника по воинско изкуство заедно с хранениците на господаря и пажовете на замъка. През това лято от утробата на лейди Деонара излезе последният мъртвороден син. И Михаил, господарят на Алдаран, взе Алисиана за своя барагана, като й се закле, че роденото от нея дете, все едно дали син или дъщеря, ще бъде признато за наследник на неговия род, освен ако някой ден му се роди син от законния брак. Тя беше всепризнатата любимка на господаря на Алдаран — дори Деонара я харесваше и сама я избра да сподели постелята на съпруга й, — а Донал зае по-високо положение заедно с нея. Веднъж господарят Михаил, толкова страховит в очите на момчето, го повика при себе си и каза, че чул добри думи за него от учителя и бойния наставник. Накрая го привлече към себе си в бащинска прегръдка.