	Бен Холидей единствен остана буден. Дори и Страбон заспа, свит на известно разстояние от тях под завета на ниска клисура, ала Бен остана буден. Сънят все не идваше. Той се облегна по гръб на Уилоу и зачака да се сипне зората, тревожен и изпълнен с безпокойства. Уилоу се бе превърнала в дърво. Тя се бе преобразила само мигове, след като я свалиха от гърба на дракона, почти изпаднала в безсъзнание. Опита се да вдъхне спокойствие на Бен, като само му се усмихна и му стисна ръката и веднага започна да се преобразява. Не успя обаче да го убеди, че всичко е наред. Той остана буден до нея и му се щеше да не си въобразява само, че чува как дишането й става все по-равномерно и дълбоко, по-укрепнало. Тя вярваше, че като се преобрази, всяка болест, която я бе сполетяла в неговия свят, каквато и отрова да се бе просмукала в организма й, ще бъде излекувана от родната й земя. Може би да, а може би не, мислеше си Бен. Сам бе ставал свидетел на това, но на времето. Засега все още продължаваше да я наблюдава с тревога.