	— Ти допусна тактическа грешка, императоре — каза Калаи, като се стараеше титлата му да прозвучи като подигравка. Искаше да го ядоса и виждаше, че успява. Въпреки че висеше във въздуха в стиснатите му в юмруци ръце, Калан се опита да се престори на спокойна и дори надменна. — Ти ми даде ясно да разбера, че независимо какво ще направя, няма какво да губя. Даде ми ясно да разбера, че с теб не може да се разговаря разумно. Каза, че ще направиш най-лошото с мен. Това ми дава сили, защото вече не се надявам на някакво снизхождение от твоя страна. Като ми разкри, че не мога да се надявам на каквото и да било снизхождение, ти ми даде едно преимущество, което нямах преди. Виждаш ли, допускайки тази грешка, ти ми показа, че нямам какво да губя, като убия твоите стражи, тъй като и без това ще бъда подложена на най-тежките мъки. Можах също да си отмъстя на Сестра Сесилия. Като допусна такава тактическа грешка, ми показа, че в края на краищата не си чак толкова умен, а си само един грубиян и можеш да бъдеш победен.