	Обаче проблемът, за който дори и в Политбюро не говореха, беше, че тази политика по отношение на населението се отразява на демографските характеристики на страната. Като повишаваше цената на момчетата пред момичетата, КНР причиняваше дисбаланс, който според статистическите данни вече ставаше чувствителен. След около петдесет години щеше да се чувства недостиг от жени. Според някои това не беше чак толкова лошо, защото щяха да постигнат дълго мечтаната цел за ограничаване на раждаемостта, но същевременно означаваше, че в рамките на едно поколение милиони китайски мъже нямаше да има за кого да се оженят и да задоволяват сексуалните си потребности. Нямаше ли по такъв начин да се разрасне хомосексуализмът? Китайската политическата система все още го отхвърляше като пример за моралния упадък на капитализма, въпреки че от 1998 година содомията вече не се считаше за престъпление. Обаче ако жените се свършеха, какво щяха да правят мъжете? Освен избиването на излишните бебета от женски пол онези деца, които бяха изоставени от родителите си, често пъти биваха давани на американски или европейски бездетни семейства. Такава съдба беше сполетяла стотици хиляди деца, които се предлагаха с такава готовност и безгрижие, както американците предлагаха новородени кученца по пазарите. Тези мисли смущаваха душата на Фан, но той ги отхвърли като проява на буржоазна сантименталност. Това, което трябваше да се направи, се диктуваше от националната политика, а тя означаваше, че трябва да се постигне нужната цел.