	Хък отдавна подозираше, че прословутият фризер на баща му не е това, което е. Десетки пъти беше изгарял от желание да проникне там, където старият Хогбен държеше в стъкленици точни копия на някои от любимите си чада. От стотина години този фризер се бе превърнал във фикс-идея за Хък. По-натрапчива дори от хилядолетния му блян да разбули семейната легенда за Нищото! Но сега, когато най-сетне попадна в ледената светая светих на баща си, дето се оказа тъй дълго търсената врата към Нищото, не изпитваше удовлетворение, а по-скоро някакво натрапчивото чувство за предопределеност. Всъщност баща му пак го изигра! Та нали заради него се наложи да изостави втората си родина в навечерието на новата 1997 г., тъкмо когато след цели 120 години насъбраната болка на българите най-сетне пак набъбна като цирей и скоро всепречистващият им гняв щеше да се излее на улицата. А дали след още един век и комунизмът нямаше да му изглежда просто поредната семейна разправия?