	Сюлейман сдържано се усмихна на това, както той смяташе, остроумие на малката Хурем. Прощаваше й всичко. Заслепен от любов, не забелязваше как тя постепенно смъква оковите на робството, изскубва се от здравите клещи на харема и се измъква на воля, каквато не познаваше нито една жена при Османовци. Всички нейни прищевки, макар и рязко да се разминаваха с предписанията на шериата, той изпълняваше охотно и безпрекословно, като смяташе, че това са обикновени женски прищевки, и не забелязваше, че редом с него се ражда един могъщ, твърд, непоколебим и властен характер. Никой не можеше да му го подскаже. Би го направила ва-лиде ханъм, но след еничарския бунт синът не слушаше майката. Същото беше и със сестрите. Ибрахим беше твърде предпазлив, когато станеше дума за султанката, и никога не бе особено уверен по отношение на тази загадъчна жена, а сега направо се боеше от нея. Може би великият мюфтия? Ала той не би могъл да каже нищо ново на султана, пък и нямаше право да се намесва в работите на харема. Може би и самата Роксолана още не усещаше истинската си сила, както не можеше да схване цялата сложност след петгодишния еднообразен живот в харема. Приличаше на хората, които поради характера на своя занаят бяха обречени на усамотение — като художниците, философите, схимниците или като затворниците, които без необходимата подготовка и нужната душевна твърдост и закалка неочаквано се озовават в един чужд, враждебен свят и отначало се объркват, прекършват се. Но това сходство беше само външно, малкото щъркелче летеше в небето с твърди криле, летеше още ниско, но се стремеше все по-нависоко и може би дори най-високо. Никога не беше се бояла от висотата. В Рогатин се катереше заедно с момчетата по най-високите дървета да събарят гнездата на враните. И се люлееше на клоните с такава сила, че край нея се люшкаше целият простор — чак й идеше от страх да притвори очи, но не ги затваряше, а се мъчеше да надвие страха, опасностите и отчаянието. Тогава беше попска дъщеря, на която всичко се прощаваше, а сега беше станала султанка — защо ли да не й се прощава и тук всичко, което намисли да направи? Еднообразието на неволята погубва човешката душа. Трябваше да се спасява сама, без да чака помощ, без да се надява нито на подкрепа, нито на съчувствие. В какво отчаяние, в каква тревога живя през всичките тези години — знаеше ли някой, мислеше ли за това? Превъзмогна всичко и сега трябваше да вярва, че никой няма да я надвие — в това щеше да търси спасение и поне някакво възмездие за навеки изгубения роден дом. Султанът беше в основата на нейното най-голямо нещастие и спасител от него трябваше да стане пак този човек с тъмно скулесто лице, с начумерени вежди, с мрачно изгърбен нос и с равнодушие, което можеше да те отчае. Султанът познаваше само нейната любов — навярно смяташе, че у тази малка Хурем не може да има друго чувство. На него и на ум не му идваше, че в сърцето й избуява много по-голяма и силна ненавист, отколкото любов. И можеше ли да бъде другояче в тези дворци, където ненавистта беше отглеждана като цветя, събирана като дъждовна вода в пустиня и пазена като жито в хамбари? Роксолана имаше кого да мрази. И хиляда приятели са малко, но и един враг ти стига, казваше пословицата. А нейните врагове бяха толкова, че й притъмняваше в очите. Успя да премахне само единия от тях — Четириокия, главния евнух, ала нищо не можеше да направи нито с всесилната валиде, нито със султанските сестри, нито със Сюлеймановия любимец Ибрахим, когото държеше в ръцете си, но и сама беше в неговите. Може би тъкмо поради това най-люто ненавиждаше коварния и умен грък. Дори не се докосна до смарагдите му. Когато главният евнух Ибрахим ги донесе в златни, застлани с бяло кадифе продълговати ковчежета, тя само гневно повдигна очи и вдигна брадичката си: махни ги. Несвикнал още с нейния безмълвен език, огромният босненец недодялано тъпчеше край вратата, без да знае къде да дене скъпоценностите, докато Роксолана не му кресна: