	Надзирателят с мълчалив жест му показа вратата. В коридора стояха двама младежи от охраната, голобради, на около двадесет години, помисли си Михаил Семьонович. Лицата им имаха високомерното изражение, присъщо на всички, които служат в КГБ. Преди четиридесет години може би щеше да им изтрие високомерието от лицата, каза си Филитов. В края на краищата те бяха без оръжие, а той — кадрови офицер, сражавал се в безбройни боеве, и за него да убива хора бе тъй естествено, както дишането. Тези момчета не бяха истински войници. Той го определи от пръв поглед. Гордостта и високомерието са приятни чувства, но войникът трябва да бъде по-бдителен…