	Султанът отново ставаше султан. Свикваше Дивана, съветваше се с везирите и изпълнявайки задължителния ритуал, се показваше два пъти в седмицата на придворните и посланиците, всеки петък се молеше в джамията „Света София“, сегиз-тогиз яздеше до Атмейдан да стреля със стрели, вглеждаше се в новите строежи в Стамбул, даряваше велможите със златоткани кафтани и земи, наказваше и помилваше и отново и отново се връщаше при своята Хурем, без която не можеше да диша, връщаше се в нощите на нейния глас, нейните песни, нейния смях и нейното тяло, каквото светът още не познаваше. Всеки път ново, непознато, необяснимо и страшно в своята съблазнителност и неизчерпаемост, това тяло лишаваше султана от воля, в него всичко тръпнеше само при едно докосване до Хурем и той с ужас си мислеше, че сутринта трябва да изостави това момиче-жена заради друга една жена — властна и немилосърдна — държавата, а в същото време това беличко момиче ще бъде оставено на преследването, одумваието и клеветите на безжалостния, завистлив харем. Пред очите му непрекъснато беше едно и също: валиде ханъм с тьмните властни устни, злите султански сестри, хищната Махидевран, мързеливите одалиски, дебелите коварни евнуси, мълчаливият главен евнух, безнадеждно раздвоен между султана и неговата майка, а сред всичко това — тя, Хурем, с момчешката фигурка, в която няма като че ли нищо женско, само разкошните коси и твърдите полукълба на гърдите.