	Какво ще бъде както преди?! Берг дори не съзнаваше много добре къде и защо бяга. Но нещо го водеше с точността на автопилот и той се опомни едва когато топлината на пръстена обхвана пръста му. Къщата надвисваше над него като скала. Берг си възвърна самообладанието. Пипнешком откри ключалката. Бяха му взели чантата при арестуването, но токата на колана дублираше инструмента. Като си поигра малко, той отвори вратата и постави люспата от слюда на окото си като монокъл. Топлината на дланта му съживи „силициевото“ фенерче. Антре, врата, стълба… Берг махна с ръка във въздуха и пръстенът посочи стълбата. Старите стъпала не внушаваха доверие и той се събу. Не се вълнуваше никак, сякаш цял живот бе тършувал по стаите на средновековните граждани. Стълбата го изведе в коридор. Къщата бе изпълнена с мирис на дим, на прогнило дърво. Беше тихо като в гробища, само отнякъде се чуваше шумолене на мишка.