	— Да, разбира се, че ще й помогна — рече младият послушник и се изправи. — Благодаря за чая. Сега трябва да тръгвам. Чакат ме доста задължения — добави, след което изправи рамене, придаде си сериозно изражение и закрачи към главния лагер. Неколцина от присъстващите най-накрая дадоха воля на усмивките, които се опитваха да скрият.