	Устните на Якопоне се движеха беззвучно, повтаряйки същата молитва, която бе изричал милиони пъти през последните четири години. За него тя се беше превърнала в нещо толкова естествено, колкото дишането. Чакаше, провесил крака от ръба на широка скала, скръстил ръце в скута си, притворил очи. Лъскав черен бръмбар се мъчеше да излезе от една локва покрай пътя.