	И преди, и след излизането на творбата, авторът често е говорил за замисъла си и за неговото осъществяване. В книгата диалог „Мирис на гуаява“ на Плинио Апулейо Сото например Гарсия Маркес пояснява, че е чакал трийсет години, преди да напише този роман, защото „… когато това се случи, през 1951 г., фактите ме заинтригуваха не като материал за роман, а за репортаж. Но този жанр бе слабо познат по онова време в Колумбия, а аз бях провинциален журналист в местен вестник, който надали щеше да се заинтересува от случая. Започнах да обмислям историята като литературна няколко години по-късно, но винаги имах предвид, че за майка ми ще е неприятна дори мисълта да види толкова близки хора, сред тях и роднини, в една книга, написана от неин син. Истината е, че темата не ме завладя, докато не открих, след като го обмислях, дълги години, онова, което ми се струва главното — че двамата убийци не са искали да извършат престъплението и направили всичко възможно някой да ги спре, но не успели. В крайна сметка това е единственото наистина ново нещо, което се съдържа в тази драма, иначе доста обикновена за Латинска Америка. Другата причина за отлагането беше от структурен характер. Всъщност историята свършва почти двайсет и пет години по-късно, когато съпругът се връща при отблъснатата съпруга, но за мен винаги е било ясно, че краят на книгата трябва да представлява подробно описание на престъплението. Разрешението бе да вмъкна разказвач — за пръв път това съм аз самият, — който да може да се разхожда както си иска напред-назад в структурното време на романа. Или, след трийсет години открих нещо, което много често ние, писателите, забравяме: че най-добрата литературна формула винаги е истината…“