	Така продължи цялата нощ. Опитвайки се да ме зарази с болестта и страха си, не спираше да повтаря, че аз бях той, а той бях аз. Мислех, че го прави заради удоволствието да напусне себе си и да се понаблюдава отстрани, и не спирах да си повтарям като човек, жадуващ да се пробуди: играе ми някаква игра; нали самият той изговаряше тая думичка „игра“, ама в същото време се потеше обилно; не като човек, който се задушава в страха си от гнетящите думи сред горещата стая, а като болен, чието тяло е белязано от недъг.