	Отрова почти не слушаше стария си приятел. Откакто бе легнала в кревата му, не бе слагала нищичко в устата си и не бе изпила дори капка вода, Девойката изглеждаше болезнено бледа и дори излъчваше миризма на болест, а черните й коси се бяха сплъстили и се спускаха пред лицето й като тъмна завеса. Бе започнала да бълнува насън. Приятелите й — колко безсмислена й се струваше сега тази дума се опитваха да я накарат да сложи поне залък в устата си, ала Отрова бе изгубила всякакъв апетит и усещаше глада единствено като далечна, тъпа болка, глождеща я нейде отвътре.