	— Добре, добре — прекъсна ме тя с неочаквана тъжна нотка в гласа, — а сега отивайте, по-добре ще е. Отвън ще видите изтривалките. Тия ваши военни кундури ми разсипаха паркета. Вратата е последната в дъното на коридора. Но преди това почукайте. За него трябва винаги да се чука. Аз по-добре да остана тук. Бог да ми прости, много се изпускам да говоря.