	Накрая, точно когато стигнах до Бей Лейн, все пак погледнах нагоре. Не можах да устоя. Разбира се, в огледалото не се виждаше нищо друго освен задната седалка и това направи останалата част от пътуването ми малко по-лека. Стигнах до шосе 117, после до магазина на Дейкин — това е едно от онези места, в които местните висят, когато нямат достатъчно пари, за да отидат до Рейнджли или до някой бар в Мотън. Обикновено седят на тезгяха, ядат понички и си разменят лъжи за това какво са правили в събота вечер. Спрях зад колонките и просто поседях в колата около пет минути — гледах как дърварите, пазачите и онези от енергийната компания влизат и излизат. Не можех да повярвам, че са истински — голяма смехория, нали? Продължавах да си мисля, че са призраци, че скоро очите ми ще привикнат към дневната светлина и ще мога да виждам през телата им. Отново бях ожадняла и щом някой излезеше с една от онези бели кафени чашки „Стирофоум“, ожаднявах още повече, но все не можех да се насиля да изляза от колата… да изляза сред призраците, така да се каже.