	Захвърлих слушалките и съсредоточих вниманието си върху шофирането, като гледах да не отслабвам потока от проклятия към себе си. Ако ви трябва будала човек, казвах си злобно, Шерман е насреща. Ала същевременно съзнавах, че поне малко съм несправедлив към себе си — борех се срещу отлично ръководена криминална организация, това бе повече от сигурно, но в действията на тези престъпници бе заложен някакъв неузнаваем психопатичен елемент, който превръщаше предвиждането на поредната им стъпка в почти невъзможна задача. Несъмнено Астрид бе продала живота на Джими Дюкло, ала дилемата е била Дюкло или Джордж, а Джордж е неин брат. Също така бе ясно, че те са я пратили да влезе и под моята кожа, понеже сама тя нямаше откъде да узнае, че съм отседнал в „Рембранд“, ала наместо да спечели моята подкрепа и съчувствие, в последния момент тя се побоя, сетне аз я проследих и оттук започнаха бедите, оттук нататък тя престана да бъде актив за тях и се превърна в пасив. Тя взе да се среща с мен — или по-скоро аз с нея — без тяхното официално знание. Много бе възможно да са ме видели, когато отнасях Джордж от онази латерна на Рембрандплейн или пък в църквата, а нищо чудно двамата пияници пред квартирата й да не са били никакви пияници.