	Нахлупил над лицето си качулката на робата, която му даде Шаури, Даниел вървеше след нея под светлината на факлата й. Докато се промъкваха крадешком по криволичещите улички Даниел осъзна, че Нагада е построена на хълм. Приближаваха корала, където нощуваха стотината мастаджи, които бяха „парфюмирали“ нощта със зловонния мирис на пресен тор. В далечината се мержелееха очертанията на градските стени. Внезапно Шаури спря пред висока каменна сграда с портал, украсен с изящна стреловидна арка. Тя го поведе за ръкава в тъмния като в рог атриум, където на трепкащата светлина на факлата Даниел успя да огледа останките на изоставена постройка, вероятно използвана по-рано за покрит пазар. Сега обаче, ако се съдеше по наситената миризма на животински изпражнения, служеше за място за събиране на тор. Очите на Даниел се насълзиха от парливото зловоние.