	— С Полин ли? Да, вярно. Случвало ли ви се е да седите до камината в къщи през тиха зимна вечер, отдаден на сладки спомени за отминала любов или за отшумяла младост, и да се вглеждате в някой дъбов пън, нашарен от огъня? Ето тук по горящото дърво се очертават алените квадратчета на шахматно поле; там пък кората лъщи и се прелива като кадифе; синкави пламъчета трепкат, подскачат и играят сред багреното огнище. Незнаен художник овладява тия пламъци; с недостижимо умение полага той своите жарки морави и пурпурни бои и пред нас се появява дивен, небивало изящен профил, краткотрайно видение, чийто образ нивга вече не ще бъде нарисуван: вятърът волно развява косите на тази жена, от нейния лик лъха шеметна страст — тя е огън сред огъня! Усмихва се, после изчезва и никога повече няма да я видите. Сбогом, пламтящо цвете! Сбогом, смътен и нечакан блян, ти се яви твърде рано, твърде късно, за да се превърнеш в драгоценно чувство!