	Ние минахме през разстъпилия се строй от работници (за малко да изгубя съчувствието си към тях, когато ги видях отблизо) и се насочихме към гарата. Чапаев вървеше бързо и аз едва успявах да го следвам. Понякога той отвръщаше на нечий поздрав, като отсечено вдигаше към папахата жълтата си ръкавица. За всеки случай започнах да имитирам жеста му и скоро така добре го усвоих, че чак се почувствах свой сред всички сновящи по гарата без малко свръхчовеци.