	Щом се озовахме на пътя, пред мен се изправи един извънредно потискащ въпрос. И двете едновременно рекоха, че аз съм водачът и че техните действия зависят от моето решение. Аз бях Нагуала. Не можеше току-така да избягаме от къщата и да отпътуваме безцелно. Трябваше да ги водя. Но истината бе, че нямах никаква представа къде да отида или какво да направя. Обърнах се уж нехайно да погледна към тях. Фаровете хвърляха отблясъци в купето и очите им бяха като огледала, които отразяваха светлината. Спомних си, че така блестяха и очите на дон Хуан; сякаш отразяваха повече светлина от очите на обикновен човек.