	Само след минутка се показа и мис Рейчъл, облечена в елегантен костюм от някаква мека жълта материя, която отиваше чудесно на мургавото й лице; жакетът плътно пристягаше талията й. На главата си носеше малка сламена шапка с бял воал; на ръцете си — ръкавици с цвета на иглика, обтегнати върху пръстите й като втора кожа. Красивата й черна коса, гладка като атлаз, се подаваше изпод шапката. Малките й ушенца напомняха розова раковина: от всяко ухо висеше по един бисер. Тя бързо дойде при нас, права като стъбло на лилия и подвижна като млада котка. Нищо от хубавичкото й лице не беше се изменило освен очите и устните. Очите й бяха по-бляскави и големи, отколкото бих желал да ги видя; а устните й дотолкова бяха изгубили цвета и усмивката си, че аз просто не можах да ги позная. Тя набързо целуна майка си по бузата, казвайки: „Помъчи се да ми простиш, мамо!“ — и тъй яростно дръпна над лицето си воала, че го разкъса. После изтича надолу по стълбите и нахълта в каретата, сякаш искаше да се скрие там.