	Джералд продължаваше да разтваря краката й, а Джеси се чу да обяснява на съдията, който приличаше на Хари Рийзънър, как бяха започнали с копринени шалове, а после тя позволи играта да продължи, като премине от шалове към въжета и накрая към белезници, макар че бързо й писна от всичко това. Отврати се от него. Всъщност толкова се отврати, че позволи на Джералд да я докара до езерото Кашуакамак, на сто тридесет и три километра от Портланд, в средата на тази октомврийска седмица, толкова се погнуси от факта, че му е позволила да я окове отново като куче, толкова се отегчи от цялата история, че не остави върху себе си нищо освен найлоновите бикини, през които почти можеше да се прочете страницата с обявите на „Ню Йорк Таймс“. Съдията щеше да повярва на всичко това и щеше да изпита към нея най-дълбоко съчувствие. Разбира се. Кой не би изпитал? Тя виждаше съвсем ясно как стои на свидетелското място и казва: „И така, лежах си аз на леглото, прикована с белезници към страничните му стълбове, като върху себе си нямах абсолютно нищо, освен бикини и една усмивка, но в последната минута промених плановете си, което Джералд разбра, и ето защо това беше изнасилване.“