	„Какво те кара да мислиш, че можеш да опазиш когото и да било“ — изшепна Луз Терин в главата му. Мъртвият безумец вече му беше стар приятел. — „Всички ще умрем. Надявай се само, че не ти ще ги убиеш.“ Не желан приятел, просто такъв, от когото не можеш да се отървеш. Той вече не се боеше, че ще убие Мин или Елейн, или Авиенда повече, отколкото се боеше, че ще полудее. Най-малкото, че ще полудее повече, отколкото бе сега, с един мъртвец в главата си, и понякога с едно мъгливо лице, което почти можеше да разпознае. Смееше ли да попита Кацуан за тези две неща?