	Беше полунощ. Сърпът на луната стоеше на небосвода, ала бледата му, притулена светлина не проникваше между дърветата. В най-дълбоката тъмнина Харка стоеше до конете и чакаше. Мустангите не бяха завързани. Момчето ги държеше за юздите. Беше съвсем тихо в нощната гора и Харка се ослушваше дали няма да разпознае в тишината някакъв шум. Ала не се чуваше никакъв звук, издаден от хора, не миришеше и на дим.