	Радио и телевизионните станции не правеха вече опити да продължат обичайната си програма. С имената сега се появяваха и подробните им биографии. От детайлите в тях човек можеше да си състави представата, която не беше далеч от обобщението на Холкрофт за четиримата убити англичани: Жертвите не бяха просто хора от голяма величина в индустрията и правителствата. Върху повечето от тях беше хвърлена сянката на съмнението, което предизвикваше подозрение и към останалите. Бяха лица, подлагани по едно или друго време на официални разследвания. Когато първите намеци за това изплуваха на повърхността, любопитните журналисти започнаха бързо и яростно да ровят, да засипват публиката с десетки слухове и дори с нещо повече от слухове — с факти: обвинителни актове (обикновено свеждани до невъзможност да бъдат доказани), обвинения от страна на пострадали конкуренти, по-висшестоящи или подчинени (оттеглени, отречени… непотвърдени), тъжби (изтеглени от съда или преустановени поради липса на доказателства).