	След известно време на вратата се почука. Стрейндж с изненада забеляза, че е станало вечер и че в стаята е тъмно. Чукането се повтори. Беше хазяинът. Започна да говори нещо, но Стрейндж не го разбираше. Причината беше, че в устата на хазяина имаше ананас. Как беше успял да го натъпче там — Стрейндж не проумяваше. Докато човекът говореше, от устата му се показваха зелени бодливи листа и после отново се скриваха. Стрейндж се чудеше дали да не потърси нож или кука, за да се опита да измъкне ананаса — иначе хазяинът можеше да се задави. Но в същото време това не го безпокоеше чак толкова. „В края на краищата — помисли си Стрейндж с известно раздразнение — сам си е виновен. Защо го е пъхнал там?“