	Слънцето се бе издигнало точно над главата й, златна топка сред синьо небе с рехави бели облаци, но не хвърляше топлина, а само изнурени сенки и блясък по снега там, където бе останал неотъпкан. Въздухът беше мразовит като при реката. Егвийн го пренебрегна, не му позволи да я засегне, но само мъртвец можеше съвсем да не го усеща, след като дъхът на всички наоколо излизаше на бяла пара. Време беше за обед, но не бе възможно да се нахранят толкова новачки наведнъж, така че Егвийн и „ескортът“ й пак се движеха през несекваща вълна от жени в бяло, които отскачаха от пътя им и се кланяха. Тя наложи такава скорост, че обикновено вече бяха подминали преди новачките още да са успели да се изправят.