	— Чакай! Края слушай! Втурнали се, разбира се, с всички сили да търсят Миколай, Душкин арестували и му направили обиск, Митрей — също; поразмърдали и коломенците — и изведнъж онзи ден водят и самия Миколай: задържали го близо до град N в един хан. Дошъл той там, свалил от шията си сребърен кръст и поискал за него водка. Дали му. След няколко минути отива една жена в обора и вижда през пролуката, че той в съседния навес вързал пояса си за една греда, направил примка, застанал на един пън и иска да си надене примката на шията; жената писнала, колкото й глас държи, дотичали хора: „Я го виж ти какъв бил!“ „Водете ме — казва, — в еди-кой си участък, всичко ще си призная.“ И довели го със съответните почести в еди-кой си участък, тук тоест. Започнали, както му е редът — това, онова, кой си, какъв си, на колко си години. „На двадесет и две“ — и прочие, и прочие. Въпрос: „Като работехте с Митрей, не видяхте ли някого по стълбите в еди-колко си часа?“ Отговор: „Ами сигурно са минавали разни хора, ама на нас не ни влиза в работата.“ „Ами не сте ли чули нещо, шум някакъв и прочие?“ „Нищо такова особено не сме чули.“ „Ами известно ли ти беше на тебе, Миколай, същия този ден, че еди-коя си вдовица и сестра й в еди-кой си ден и час са били убити и ограбени?“ „Нищо, нищичко не знаех. За първи път от Афанасий Павлович на третия ден чух, в кръчмата.“