	Мартин Орайо затвори люка и останал без сили седна на пода на камерата. От нервното напрежение и топлината, потта се стичаше по лицето му, смърдеше в очите му и оставяше солен вкус по устните. Дишаше на пресекулки, а сърцето му като че ли искаше да изскочи от мястото си — паниката бе пробила първата степен на самоконтрол, придобита с цената на толкова тренировки. Дори за космобиолог като него, запознат с какви ли не чудеса на космоса, бе трудно да асимилира видяното. „Какъв кошмар! Нима е възможна такава смес от мекотело и бозайник, с признаци на членестоного!? Този изрод просто не може да съществува!“