	Помня местата за сядане и изгледа: тежка дървения и гофриран метал високо горе, телевизионни монитори в готовност долу на земята, голям часовник, отмерващ секундите; в далечината тясна ивица спокойна вода, отразяваща сивотата на облака между нас и космическия кораб. През няколко места от мен Хари Стъбс увековечава с фотоапарат. От дясната ми страна млада корейка прави същото, но без камера. Тя рисува акварел, изобразяващ тази сцена. В редицата непосредствено под мен и пред мен, жестикулирайки от време на време някакъв европейски журналист говори бързо на сърбо-хърватски във вградения при креслото телефон. На земята в левия край като един център на група слушатели, облечена в ослепителни одежди, Сибил Лийк обяснява, че времето скоро ще се проясни и няма да има по-нататъшни проблеми. Когато времето се проясни и часовникът отмери последните секунди, видяхме запалването на ракетата преди да го чуем и от водата се надигна ударна вълна, която се спусна в нашата посока. Аполо 14 вече се издигаше, когато удари звукът, чиято силата му продължи да нараства, докато металният покрив завибрира. Разнесоха се наздравици и аз продължих да гледам, докато покривът закри гледката. След това проследих развитието на полета на монитора. Помня, че си мислех, „Дълго чаках това“.