	Освен че продължих да се занимавам с кунг-фу и да обработвам градината, възложено ми беше да готвя обяда и вечерята. Пазачът ми показа как да разпалвам печката и да приготвям някои прости ястия, нещо, което майка ми напълно безуспешно се бе опитвала да ме накара. Понеже имах и други задължения, аз обикновено слагах наведнъж всичко в едно гърне на печката да се готви и се връщах чак когато станеше време за обяд. След като няколко седмици готвих едно и също ядене, успях да постигна нещо доста вкусно. Емилито каза, че може да се окажа ако не много добра готвачка, то поне такава, чиито ястия стават за ядене. Приех това като комплимент, понеже нищо, което бях готвила до момента — от кекс до руло „Стефани“, — изобщо не ставаше за ядене.