	Виолетовото отиваше на Ги дьо Люзинян. Лекото копринено наметало прикриваше подпухналите му рамене и оформилото се над колана със сабята шкембенце. Но короната беше толкова тежка, че на челото под нея имаше няколко реда бръчки. За да я балансира, налагаше се да върви с щръкнала напред брадичка, от което видът му беше колкото помпозен, толкова и надуто-превзет.