	Отвратен, баща ми ни натъпкваше обратно в колата, кълнеше се, че никога вече няма да се остави да го подведат така, и потегляхме. Няколко часа по-късно се натъквахме на нова крайпътна табела, на която пишеше: „Посетете световноизвестните пеещи пясъци! Само на 350 километра!“ и цикълът започваше отново. На запад, в действително скучните щати като Небраска и Канзас например, хората можеха спокойно да пишат по табелите каквото им хрумне — „Вижте мъртвата крава! Часове забавление за цялото семейство!“ или „Стърчаща дъска! Само на 220 километра!“. С течение на годините, доколкото си спомням, успяхме да посетим един отпечатък от лапа на динозавър, многоцветна пустиня, вкаменена жаба, една дупка в земята, която имаше претенциите да бъде най-дълбокият кладенец в света, както и една къща, построена изцяло от бирени бутилки. Всъщност това е основното, което си спомням от ваканциите.