	О, как сияеше горе небето, замрежено от стръковете на тревата!… Димби прокле тревата. Тя бе виновна. Тя замаскирваше входа на ямата. Все още не искаше да помисли за най-лошото. От къде на къде тъкмо днес, когато се събуди тъй бодро, намокри очи с два пръста и закрачи по пътеката с надежда да срещне някого… от къде на къде точно днес, когато му се пееше най-много… Така де — от Къде на къде?… За падане в дупки си има специални същества, той е чувал, че някои понякога падат в дупки, ями и пещери. Явно. че е станала грешка. Не му остава нищо друго, освен да почака, докато грешката бъде изправена.