	Но Симон Бланк стоеше замислен настрана. Започналата веселба не достигаше до сетивните му органи, които сякаш бяха освободени временно от длъжността си. Цялото му същество беше заето само от една мисъл — как да избави експедицията от явната гибел, която криеше неизвестността в джунглата. Диви животни, мочурища, болести… Хиляди явни и скрити опасности! Симон Бланк не мислеше за себе си, а за живота на своите другари, съратници — как да спаси, и пак — как да спаси цялата експедиция. Тази натрапваща се мисъл караше здравия му разум да работи по-усилено. Едно след друго в паметта му се заизреждаха познати лица — усмихнати, жизнерадостни, щастливи. Но това беше само началото! Да, началото! А и сега, въпреки че тези лица бяха радостни, утре щяха сигурно да се помрачат от нови неудачи, може би и нещастия… „Ех, какво да се прави?! Всички сме силни и здрави, но само със сила не можем да се преборим с природата — трябва и разум“ — мислеше си Бланк. Неговата длъжност на ръководител предизвикваше в собствената му душа чувство за отговорност към тези хора на науката, които бяха поверени на него. Самият той  беше от тяхната среда, с техните, дори по-богати познания за много неща, и затова много добре разбираше, че загине ли експедицията, щеше да се нанесе дълбока рана на научния свят.