	Два дни до щастливата петъчна вечер, когато разпускат пансиона в града и Мортилия се връща. Първо, ще се чуе ръмженето на автомобила й, той ще изплува измежду тополите на шосето, ще завие по бетонната алея пред дома, ще кихне няколко пъти и ще спре. После нейните стъпки във фоайето — бързи, неспокойни, но меки и вече женствени, по стъпалата — ритмични и отчетливи, по коридора — припряни и весели; ще отвори шумно врата, ще извика: „Мамо, татко, ето ме!“ Ще ги целуне, сияеща, не може да намери място за багажа си затова го оставя небрежно зад врата и започва да разказва — ден след ден, час след час, порой от думи, а те двамата й се радват мълчаливо и са щастливи мълчаливо. В пансиона е така и така, в града е така и така, в школата е така и така — всичко трябва да се разкаже до вечеря, защото сложи ли Антония бялата покривка, нареди ли чашите за вино и цветята във вазата, вече може да се говори само за семейството.