	— О, после се навъдиха други… Но не познаваха онзи първичен, възхитителен ужас… Бяха им достъпни — дори в шепота си караконджолът вложи унищожителен кикот — само тъмните ъгълчета… Аз бях мракът! Аз бях… първият… А вече не правех… нищо повече от тях… Плашех слугините, вкисвах сметаната… Дебнех в сенките, щом от старата година останеше последната огризка… И една нощ… се попитах: „Защо?“