	— Малко искам да знам за вашите възнаграждения и за римския народ! — каза презрително и гневно Евтибида. — Аз дойдох да ти предложа победата, за да утоля жаждата си за мъст, а не за да върша някакви услуги на тебе или на твоя народ. Можеш ли ти да разбереш оная божествена наслада, която изпитваме, когато гледаме как неприятелят ни се измъчва и страда? За мене няма по-голяма награда от тая да мога да стъпя на гърдите на Спартак, издъхващ сред труповете на бойците и помощниците си, да чуя предсмъртните му стенания на осеяното с трупове бойно поле.