	— Да — прошепна Мастема в ухото ми. — Да. Завинаги, и всеки път, когато се храниш, всеки път, когато поднасяш някое от техните крехки гърла към прокълнатите си зъби, всеки път, когато пиеш от тях зловещата кръв, от която се нуждаеш, подобно на най-свирепите Божии зверове, ти ще виждаш как тази светлина трепти и се бори, а когато сърцето престане да бие по волята на твоя глад, ще виждаш как светлината угасва!