	Колко време привеждаха в приличен вид тия мили момичета целия кажи-речи етаж за кимона — вие ще кажете. Но доколкото можете да ми вярвате — нямаше повече от десет минути. За да се свърши по-бързо работата, още момичета наизлязоха — аранжьорки, сгъвачки, подреждачки на тия безкрайни и скъпи коприни. Всичко си отиде на мястото, всичко цъфна, всичко се засмя — като че тази недоволна и капризна виелица с късите крака и къносани коси не беше и минавала оттук. Кога и как бяха подбрани тия момичета, та бяха докарани комай до вратите на рая — с две голи ръце да плеснеш отдире им и ще хвръкнат. Едни от тях бяха завършили техникуми за обслужване на магазини — голямата част. От тези техникуми те идваха направо тук — в магазина на всемогъщия Меркурий — Мицукоши сан и неговите безкрайни разклонения от внуци и правнуци. Тия техникуми дават доста прилично образование за едно японско момиче. Но много греши онзи, който мисли, че като си вземе девойката дипломата и я занесе на управителя на магазина, той ще усуче мустак, ще плюе, ще размаже два пъти с крак плюнката си, после ще взема писалката от бюрото си, ще върти около ъгъла на листа върха на писалката — знак, че в това време началството размишлява и взема важни решения, докато пободе писеца и удари с тежкия печат късмета на момичето, като напише „На щанда за кимона!“ или „Аранжьорка с 25 000 йени основна заплата!“.