	Когато се прибраха в лагера, шаманът изрецитира къса поема, която сам беше съчинил. Те бе в прослава на Лукьо и идеята бе с нейна помощ споменът за Лукьо да не угасне бързо. В началото тя щеше да бъде в устата на всички, после щяха да престанат да я пеят. След време Лукьо щеше да бъде забравена, но щеше да остане да живее в паметта на детето и родителите си. Накрая и детето щеше да я забрави, а родителите щяха да имат други по-големи грижи на главата си.