	Единственото средство за връзка на колонистите със Земята, с Първичния свят Давенант и с останалите светове от Съюза, бил ансибълът, мигновеният предавател на борда на кораба. Нито един кораб — направи кратко отклонение Ори — не може да лети със скорост, по голяма от тази на светлината. Тук Фалк възрази. Вярно, кимна Ори, някои бойни кораби били построени на принципа на ансибъла, но те били само напълно автоматизирани машини за унищожение, невероятно скъпи и непригодни да носят на борда си екипаж. Както тогава, така и сега, скоростта на светлината със своето скъсяващо времето действие, е непреодолима бариера за придвижването на човека. По тази причина колонистите на Уеръл се оказали безкрайно далеч от своя роден свят и можели да разчитат единствено на ансибъла за новини. Едва били прекарали пет години на новата планета, когато пристигнало съобщение за появата на Враговете и веднага след това последвали серия противоречиви, объркани и неясни послания, а сетне настъпила тишина. Близо една трета от колонистите решили да се качат на кораба и да преодолеят обратно бездната, която ги деляла от Земята, за да се присъединят към своя народ. Другите останали на Уеръл, като доброволни изгнаници. Осъзнавали, че през целия си живот няма да узнаят какво е станало с родната им планета и Съюза, към който принадлежали, кои и какви са Враговете и дали не са надвили в двубоя със Съюза. Били напълно изолирани, без кораб и средство за връзка, малка колония, заобиколена от любопитни, но враждебно настроени Високо Разумни Същества от по-ниска култура, но с разум, равен на техния. Чакали, после чакали синовете им, докато звездите отгоре ги наблюдавали мълчаливо. Нито кораб, нито вест. Вероятно техният звездолет бил унищожен, а сведенията за планетата — изгубени. Сред всичките тези безбройни звезди оранжевото слънце било забравено.