	Засмян, той затрополи с ботушите си към най-близкото вито стълбище, нагоре и пак нагоре, докато не стигна най-горния етаж. Най-високото равнище на сградата представляваше огромно помещение с леко извит като купол таван и разпръснати тънки колони, жлебовани на спирали. Неостъклените сводести прозорци заливаха всеки ъгъл с водопади от лунна светлина. Прахта и пясъкът по пода все още пазеха собствените му отпечатъци от деня, в който се беше качил тук веднъж. Мястото беше идеално.