	Единственото, за което можеше да се сети, онова, което напираше в мозъка му, бяха думите от Ритуала на Третия Час, който бе изпълнявал по това време… откога? От твърде отдавна. А също би трябвало преди много време да се е оттеглил за отдих, но така и не бе дошъл подходящият момент, все нямаше достатъчно способен заместник, биха били загубени без него, царството щеше да потъне, надеждите на всички щяха да пропаднат, ако той не беше с тях, и той бе прекосявал реката… Всеки път се кълнеше, че му е за последно, но никога не беше за последно, дори когато крайниците му бяха обзети от студенина, а десетилетията станаха по-дълги. Сега царството се нуждаеше от него, но думите на Ритуала на Третия Час бяха задръстили пътищата на мозъка му и спираха всякакъв опит за циркулация на мисли.