	— Не е каквото си мислиш — отвърна й бързо Реане, смъкна се от седлото и пусна юздите. Посегна и хвана ръцете на Алайз въпреки усилието на другата жена да си ги издърпа. — О, не исках да стане така! Но те знаят, Алайз. За Родството. Кулата винаги го е знаела. Всичко. Почти всичко. Но не това сега е важното. — При тези думи веждите на Алайз понечиха да се изкатерят до темето й, но Реане продължи, с грейнало лице под широката сламена шапка. — Можем да се върнем, Алайз. Можем да се опитаме отново. Те казаха, че можем. — Фермерските постройки вече се опразваха, жени се изсипваха от тях да разберат какво е предизвикало тази врява, след което се присъединяваха към бягащите. Виковете откъм маслиновите горички показваха, че Стражниците са се заловили за работа, но не и доколко се справяха. Сигурно не много. Елейн усети нарастващото разочарование на Биргит — и раздразнение. Реане огледа суматохата и въздъхна, — Трябва да ги съберем, Алайз. Можем да се върнем.