	Признавам, че при вида на тези зрелища аз изпитах единствено чувство на безгранична скръб; мисля, че тук работата не е само в прословутата немска сантименталност. Колкото и живо да рисувахме ние във въображението си картините на отмъщение на силните на този свят (извинявай, онзи), наяве те могат да зарадват само някое напълно извратено сърце. Затова няма да живописвам нито проклятията на побития на кол Иван Грозни, нито как забиват Петър Велики в качеството на колона за мост в блатистата земя; няма да дръзна също така да спомена и участта на Руските Императрици по причина на природната си срамежливост. Ще отбележа само, че за мое удивление сред измъчваните управници на нашата Държава срещнах хора, нямащи съвсем никакво отношение към Императорската фамилия. От един от тях се показваха от помийната яма само краката в меки ботуши, подобни на онези, които ми донесе добрият майор Дрентелн от Кутаис (казват че този фаворит е пролял повече кръв от всички — може и така да е, руският онзи свят наистина е населен по-гъсто от останалите.