	Сержант Дънъм даде съвсем охотно желаното обещание, защото беше напълно убеден, че човекът, когото толкова много ценеше и уважаваше, не може да не се харесва и на дъщеря му. Той самият се беше оженил за много по-млада от него девойка и не виждаше нищо лошо в различната възраст на бъдещи съпрузи. Мейбъл стоеше тъй високо над баща си по образование и възпитание, че той не можеше да схване цялата разлика между нея и себе си. Но за съжаление една от най-неприятните страни на взаимоотношенията между образоваността и невежеството, добрия вкус и безвкусицата, изтънчеността и селящината е тази, че такива високи качества най-често са оставени на преценката на хора, които нямат и най-малко понятие от тях. Така и сержант Дънъм не беше способен напълно да прецени вкусовете на Мейбъл и ако беше добил най-малка приблизителна представа за чувствата й, то това беше станало не по пътя на разума, а благодарение на някакви вътрешни импулси и изблици. И все пак този почтен войник не беше чак толкова неправ, като оценяваше шансовете за успех на Следотърсача, както може да ни се стори на пръв поглед. Знаейки повече от всеки друг всички ценни качества на ловеца — неговата правдивост, чистотата на помислите му, мъжеството, самопожертвувателността, безкористността, сержантът съвсем не се мамеше, като смяташе, че такива качества могат да произведат дълбоко впечатление на всяко женско сърце, стига то да има случай да узнае за тях. Заблуждението на сержанта се състоеше всъщност в следното: той смяташе, че дъщеря му по интуиция трябва да отгатне веднага всички тези качества, които той в продължение на дългогодишна дружба и съвместни скитания беше открил.