	— Въобще не приличаше на своя ученик — започна дон Хуан. — Беше индианец. Силно мургав и набит. С груби черти: голяма уста, месест нос, малки черни очи, гъста черна коса, без нито един бял косъм. Беше по-нисък от нагуала Хулиан и имаше длани като лопати, освен това — и големи стъпала. Беше много скромен и много мъдър, но му липсваше дързост. В сравнение с моя благодетел беше ужасно скучен. Все нещо си обмисляше сам със себе си. Нагуалът Хулиан обичаше да се шегува, че неговият учител черпи мъдрост от килограмите си. Зад гърба му го наричаше обикновено „нагуалът Тонаж“. Така и не открих причината за тези закачки — продължи дон Хуан. — За мен нагуалът Елиас беше като свеж полъх. Той търпеливо ми обясняваше всичко. Почти както аз ти обяснявам нещата на теб, а понякога и по-добре. Не толкова със съчувствие, колкото с прекалена старателност. Воините не са способни на съчувствие, защото те не изпитват съжаление към самите себе си. Без движещата сила на самосъжалението съчувствието губи своя облик и се разпада.