	Леко, както можеше да се очаква, съзнанието напусна Дейвид Стар. При връщането му в съзнание също нямаше никакъв преходен период. То се върна напълно. Той нито за момент не се усъмни къде се намираше. Знаеше със сигурност, че стои на двата си крака върху повърхността на Марс; че носи филтъра и отново диша през него; че зад гърба му е точно мястото при ръба на пукнатината, където бе мушнал котвата на въжената стълба, за да започне слизането и че вляво от него, полускрит сред скалите, се намираше скутерът, който бе оставил Бигман. Знаеше дори как точно се бе върнал на повърхността. Това не беше спомен. Информацията беше умишлено вмъкната в съзнанието му, като последно доказателство за способността на марсианците да превръщат материята в енергия и обратно. Те бяха направили за него тунел до повърхността и го бяха повдигнали срещу силата на гравитацията почти със скоростта на реката, превръщайки скалата пред него в енергия, а зад него енергията отново в скала. В съзнанието му имаше дори думи, които той никога не беше чувал. Те бяха на женския глас от пещерите и гласяха следното: „Не се страхувай, Космически скитнико!“