	Наистина, кълба дим се стелеха от вила „Амад“. Арабинът лежеше на дъното на дупката и не ни забеляза, докато не му извикахме. Той подаде глава и веднага ни позна. Свежият животворен горски въздух и питателната храна го бяха укрепили така, че без чужда помощ можеше да се спусне долу. Получих обратно и ласото си, което му бях дал предишния ден.