	С изваден меч и кама сър Годфри бавно пристъпваше напред. Йоменът и синът му вървяха от двете му страни. Рицарят усети как устата му пресъхва. Сигурен беше, че чу как някой се движи наблизо сякаш се криеше зад някое дърво или храст и наблюдаваше седналите край огъня поклонници. Той спря. Беше човек, надарен със здрав разум. Не вярваше, че историята на Бедния свещеник е просто приказка. Познаваше семейство Монталт. Често беше вечерял с тях. Те също бяха споменавали за някаква голяма загадка, за нещо, случило се няколко години преди смъртта на лорд Ричард. Пък и когато Рицарят беше минал през Скозби, там нямаше никаква църква. Лорд Хенри беше обяснил, че новата се намира вън от селото, на малък хълм, наречен Хай Маунт. Сър Годфри потрепера. Не се безпокоеше само от историята на свещеника. Нали беше посветил по-голямата част от живота си на унищожението на стригоите? Тези дяволи в човешко тяло, които пиеха кръвта на другите. Нали имаше подозрения към монаха? Въпреки самоувереното му държание, душата на монаха беше мъртва. Те никога преди не се бяха срещали, но Рицарят усещаше, че Монахът изпитва пламтяща омраза към него. Йоменът се доближи, пристъпвайки тихо в мрака. Малко по-късно дойде и Оръженосецът.