	Мат вече почти започна да се моли наум дано му каже нещо, което не е наложително да се направи, само веднъж поне, за да може да й отговори с „не“. Подчертано и категорично „не“! Още едно нейно настояване за тер-ангреала щеше да му свърши идеална работа, но тя така и не спомена повече за него. Той обясни на войниците, че не са задължени да й се подчиняват, и никога не хвана някой от тях да го прави, но те започнаха да се хилят много доволни от комплиментите й колко добре се грижели за конете си и да се пъчат, когато им кажеше, че в нейните очи изглеждали много добри войници. В деня, в който Мат видя Ванин да почуква челото си с юмрук пред нея и го чу да мърмори: „Благодаря ви, милейди“, при това без капка ирония, в същия този ден Мат едва не си глътна езика.