	Когато най-после възвърнах гласа си и й извиках — при което думите отекнаха в огромната зала — осъзнах, че тя се бе придвижила. Долових стъпките й, които стържеха по каменния под. Чу се проскърцване и след това кратък проблясък от светлина озари профила й далече отдясно на олтара. Закрих очите си от сноповете слънчева светлина и тръгнах опипом през развалините, където някога е стоял парапетът на олтара. Извиках я отново, предложих й утешение и й казах да не се страхува, макар че всъщност аз бях този, който усещаше студени тръпки да пълзят нагоре по тялото му. Движех се бързо, но когато стигнах до заслонения ъгъл на кораба, тя си бе отишла. Една малка врата водеше към рушащото се здание на катедралния съвет и брега на реката. Жената не се виждаше никъде. Върнах се в тъмната вътрешност на храма и с радост щях да отдам появата й на своето въображение — един сън наяве след толкова много месеци на принудителен криогенен сън без сънища, — ако не беше едно-единствено осезаемо доказателство за нейното присъствие. Там, в студения мрак, гореше самотна червена свещ според обета, а тънкият пламък трептеше от невидими течения и полъхвания.