	Когато факирът ме чу да идвам, извърна глава и вторачи кръвясали очи в мен. По тъмното му лице мина едно кажи-речи скотско ухилване. От устните му се изтръгнаха няколко хъхрещи срички — навярно хули, които не разбрах. Ръцете му бяха все още вързани, а по разпуканите крака гъмжеше от комари, които увеличаваха болките му. Слязох и прерязах връвта, така че ръцете му сега бяха свободни. После сложих до него водния мех и прибавих провизиите, които носех в торбата на седлото. Това му бе достатъчно за няколко дни. Той ме наблюдаваше, без дума да каже.