	— Преди осем дни — продължи госпожа дьо Сен Меран — потеглихме заедно с кола след вечеря. Господин дьо Сен Меран беше недобре от няколко дни, но мисълта да види милата ни Валантин му вдъхваше смелост и той пожела въпреки болките да тръгнем; но на шест левги от Марсилия, след като взе обичайните си пастилки, заспа неестествено дълбоко; още се колебаех дали да го събудя, когато изведнъж ми се стори, че лицето му става по-червено, а вените по слепоочията му туптят по-силно. Но тъй като се бе вече мръкнало и аз не виждах нищо, го оставих да спи; след малко той извика глухо, сърцераздирателно като човек, който се мъчи насън, и отпусна изведнъж глава назад. Повиках камериера, накарах кочияша да спре, извиках господин дьо Сен Меран, дадох му да вдъхне амоняк, но всичко бе напразно — той беше мъртъв и до Екс пътувах с неговия труп.