	— Ти още ли храниш надежди, че ще успееш да Изцериш Сюан и Леане, дъще? — Лелаин кимна, сякаш приела безмълвния отговор на Нинив, и въздъхна. — Понякога ми се струва, че Миреле е права. Твърде много те глезим. Каквито и да са ти откритията, изглежда, трябва да те поставим под грижите на Теодрин, докато не се прекърши задръжката ти срещу преливането. Предвид това, което успя да постигнеш през последните два месеца, помисли само какво би могла да постигнеш тогава. — Нинив несъзнателно стисна плитката си и понечи да вметне някоя дума, грижливо скалъпено възражение, но Лелаин пренебрегна опита й. Което най-вероятно беше само за добро. — И хич не ги щади Сюан и Леане, дъще. Остави ги да забравят кои и какво са били и да се задоволят с това, което ся сега. Ако мога да съдя по държането им, единственото, което им помага да го забравят напълно, си ти и твоите глупави опити да Изцериш нещо, което не може да се Изцери. Те повече не са Айез Седай. Защо да се поддържат в тях празни надежди?