	— Ти си едва от няколко часа в замъка, Ламборн, пък и през всичкото време си така пиян, че постоянно си глух, ням и сляп. По-малко би се перчил, ако прекараш с нас някоя нощ при пълнолуние — тогава духът е най-неспокоен — и особено когато от северозапад задуха силен вятър, когато завали дъжд и затрещят гръмотевици. Господи, какъв трясък, какъв тътен, какви стонове и вопли се разнасят в такива нощи от кулата Мървин — сякаш над самата ти глава! На мен и на моите момчета едва ни стигат тогава две кварти чист спирт, за да се поуспокоим поне малко.