	Брайън Море вървеше бързо по тъмната алея, отдалечаваща се от пристанището. Мъжът го следваше; бе увит плътно в наметалото си, с ниско нахлупена над челото качулка. Сливаше се със сенките, притискайки се към влажните каменни стени на къщите от двете страни на тясната уличка. Покривите почти се допираха над главата му, но непрестанният дъжд продължаваше да го мокри, докато вървеше безшумно по хлъзгавия калдъръм.