	Слънцето догаряше върху извитите гърбове на потъмнелите хълмища далеко на запад, сред алени пламъци и пушъци. Слънчевият огън се отразяваше високо по ведрото небе, ала откъм изток се ширеше хладно, зеленикаво сияние, в което гаснеха бързо отраженията на светналото пожарище на запад. По долищата лягаха гъсти сенки, бързо тъмнееха и листнатите гранки на дървесата, само прегорялата трева се жълтееше все още ярко по високите поляни. Дългият летен ден си отиваше и всяка жива твар, дори всяка тревичка и листата по горите очакваха прохладната нощ, а най-вече я очакваха людете. И се чувствуваше вече освежителният дъх на нощта в прохладните вечерни сенки, в тъмнеещите багри наоколо, дори в това общо, нетърпеливо очакване, в жаждата за облекчение и покой.