	Жената свиреше на акордеон и се препитаваше с това. Не се смяташе за просякиня, а за сляп музикант. Обикновено свиреше стари мелодии по ъглите с помощта на инструмента, който бе принадлежал на баща й преди смъртта му. Това беше станало преди четиридесет години, когато тя беше двадесет и три годишна. Още тогава започна да се грижи сама за себе си и се гордееше с това, че бе успяла да оцелее. Не знаеше, че кварталът, в който живееше, през последните четири години бе успял да се превърне във вертеп.