	После траншеята свърши, излязохме на открито и се понесохме през рядката трева между дюните. Сега се чувствах малко по-добре. Полегатите пясъчни възвишения ни закриваха и можехме да тичаме изправени. Воят на снарядите все така дълбаеше мозъка ми, но поне не виждах картината на сражението. А и навярно започвах да привиквам.