	„Искам да съм упоен“ на Рамонес гърмеше от тонколона в отворен гараж, в едно леко западнало предградие. Пръскачки поливаха предните дворчета. Деца караха велосипедите си и се въртяха около хора, миещи колите си в облетите със сапунена вода алеи. Небето бе светло-синьо и вятърът, нахлуващ от прохода, връщаше смога обратно в Сан Бернардино. Вътре в гаража бе Джон Конър, който сръчно монтираше карбуратора на своята сто двадесет и пет-кубикова хонда и слушаше с половин ухо изкривения грохот, който минаваше за музика. Дългата му права коса очертаваше лице с нацупени устни и изненадващо интелигентни за десетгодишно момче очи. И все пак отдалеч, както бе облечен в изкусно разпраните си джинси „Левис“ и памучната фанелка с надпис „Обществен враг“, той не се отличаваше по нищо от Тим — не по-малко размъкнат приятел, който стоеше наблизо и небрежно подхвърляше нагоре голяма отвертка, която ловеше с една ръка. Но отблизо в очите на Тим можеше да се долови някакъв унес и слабост, докато в тези на Джон имаше познание и спомени, твърде сложни за възрастта му.