	В трапезариите щеше да се намери вечеря поне още час, но тя се отказа от всякаква мисъл за ядене и предпочете да коленичи на пода и да се помоли за душите на чичовците си. За покаяние. Не мислеше да става една от онези Сестри, които си налагаха покаяние на всеки завой — за да поддържали равновесието в живота, така го наричаха; според нея това бе глупава показност — но трябваше все пак да изпита нещо при смъртта на хора от собствената си кръв, колкото и ужасни да бяха приживе. Грешно беше да не изпита. Чак когато се увери, че трапезариите вече ще са пълни със слугини, които трият подовете, се надигна, за да се съблече и умие. След като използва нишчица Огън, за да стопли водата. Студената вода щеше да е още едно покаяние, но все пак си имаше граници.