	Вече се беше стъмнило, когато първото злокобно кънтене, което се надигна от нощта, започна да се блъска в огромните върхове пред тях и тътнеше безспир. Мениън веднага го позна — и преди беше чувал този шум в горите на Анар. Това беше бумкането на барабаните на стотици гноми. Монотонното им ритмично биене ехтеше в тишината на влажния въздух и изпълваше нощта със зловещо напрежение. Земята се тресеше от силата на ударите и всичко живо занемя от ужас. По силата на звука на барабаните Мениън разбра, че войниците са много повече, отколкото бяха допуснали в Прохода на Джейд. Ако числеността на армията на Северната земя може да бъде изчислена по звука на тези барабани, то войниците й трябваше да са хиляди и хиляди. Колкото по-напред отиваха тримата, толкова по-плътно ги обгръщаше ужасният шум, който бумтеше наоколо с разтърсващо ехо. Небето продължаваше да е скрито под сивите облаци и тримата мъже бяха обгърнати от мастилено черен мрак. Мениън и Флик вече не можеха да откриват сами пътя и мълчаливият друид ги водеше с изумителна, безпогрешна точност в неравните падини под Паранор. Никой не говореше. И тримата бяха сковани от напрежение и мрачни предчувствия, породени от злокобното гърмене на барабаните на гномите. Знаеха, че вражеският лагер е точно пред тях.