	Казват, че истинската красота най-напред я усещаш с гърба си — по него преминавали едни такива резонансни тръпки на съпричастност и възторг. Да, вярно е, почувствувах го с пълна сила… Спомних си една стара мисъл: „Няма нищо по-прекрасно от танцуващата жена, препускащия кон и чайния клипер с надути платна.“ Сега можех да добавя: няма нищо по-романтично от земната женска красота в океана на студения блясък на Вселената… Взирах се вцепенен в това без съмнение познато ми лице, познавах го и не можех да го позная там, сред звездите, и, да си призная, бях готов да декларирам възторжено: „Ръцете си, богиньо или земна дево, към теб протягам. Владетелко на безкрайното небе, ако си една от богините, то само с Артемида, великата Зевсова дъщеря, мога да сравня красотата на лицето ти… Не, сред земните хора нищо по-прекрасно моите очи до днес не са срещали; гледам те в захлас…“ О, да, забравил за всичко, аз стоях като истукан и съзерцавах омагьосан новопоявилата се нимфа на Млечния път. В нея имаше нещо много земно и едновременно с това екзотично-неземно, звездно-музикално, вселенско… Усмихнати кафяви очи, бисернорозови устни, плавни контури на тъмната коса. Скъпоценната капка на лъчистата звезда Капела великолепно хармонираше със сърповидния кичур на слепоочието…