	— Не ви ли се струва, уважаеми хер Фауст, че _вниманието към тона във философските дискусии, който не е просто стил, е доста рядко явление_ — започна Хък благодушно да цитира стария си приятел, като от благоприличие тук-там добавяше по някоя думичка от себе си. — _Тонът сам по себе си е малко изследван_, любезни господа, _ако допуснем, че това е възможно или че изобщо някога е правено. Наистина е трудно да се изолират отличителните белези на тона, дори ако съществуват в напълно чист вид, в което се съмнявам, особено ако се отнася до писмения дискурс. Как се бележи тонът, промяната или разривът в тона? И как да се разпознае тоналното различие в един и същи корпус? Какви черти биха били достатъчно надеждни за такъв анализ, какво сигнализиране, което да не е нито стилистично, нито реторично, нито пък очевидно тематично или семантично? Изключителната трудност на този въпрос, всъщност на тази задача, се изостря още повече в случая с философията_ на митническата служба. _Не е ли мечтата или идеалът на философския дискурс заглушаването на тоналното различие, а заедно с него и на желанието, афекта или сцената, които контрабандно (въз)действат върху понятието? Чрез онова, което се нарича неутралност на тона, философският дискурс трябва да гарантира неутралността поне на несмутимата ведрина, която трябва да придружава отнасянето към истинното и универсалното. Следователно, би ли било възможно да се чуе или отличи тонът на философа или по-точно (това уточнение е важно) на самозвания или мнимия философ?_