	Мари отиде до прозореца на крайбрежната вила. Беше заобиколена отзад от високи дюни и необятни полета. И охрана. По един човек с пушка на всеки трийсет метра. Тя го виждаше на няколкостотин метра надолу по плажа; той хвърляше мидени черупки по водната повърхност и ги гледаше как подскачат по вълните, които се разбиваха леко в брега. Тези месеци му се отразиха добре, бяха добри за него. Тялото му беше покрито с белези, но беше цяло и здраво. Все още го спохождаха нощните кошмари и моменти на страдание през деня, но всичко това не беше вече толкова ужасно. Той беше започнал да се бори с тях, беше започнал отново да се усмихва. Панов се оказа прав. С него ставаше нещо, виденията му ставаха по-ясни, намираше значението им там, където го нямаше преди.