	Вместо да продължи да се съпротивлява, тя се хвърли към него и закрещя с все сила. Викът и скокът й го стъписаха и загубил равновесие, той пусна крака й. Сега вече виждаше очите му: бяха кафяви с оттенъка на стара монета от пет цента. След секунда отново бяха плътно стиснати, защото тя заби двата си показалеца в тях. С нов крясък мъжът залитна назад към стената, но веднага отскочи и слепешката се стовари върху нея. Здраво вкопчени един в друг, те се свлякоха на канапето. Докато падаше, Лу Ан напипа някакъв предмет. Не можеше да види какво е хванала, но бе здраво и твърдо, а това й стигаше. Запрати го с все сила към главата му и в следващия миг падна на пода, като едва успя да се изтърколи настрани от трупа на Дуейн.