	За негово учудване, не дочу обичайния бесен лай на проклетия пес, прочут с невероятната си злоба. „Трябва да се е случило нещо“ — помисли Робърт и натисна клаксона на колата. Изчака малко, навън нищо не се променяше, накрая се престраши и излезе. Откъм ъгъла на спретнатата постройка вече се задаваше Джордж — носеше работно облекло и беше обул гумени ботуши. Засмяното му квадратно лице не издаваше в него нито самотен вдовец, нито изоставен от децата си човек, не пожелал да се раздели с фермата. Вдървената му походка подсказваше за старост и артритни болки; някак си неприлично напомняше, че Джордж вече не е онова момче, с което Робърт тичаше през полето.