	Оттук нататък започнаха веселбите. Бяхме наобиколени от ездачи, които демонстрираха бой със саби, а от всички страни непрекъснато се разнасяха изстрели. Пътят ставаше все по-тесен, а на места се изкачваше толкова стръмно по планината, че трябваше да слизаме от седлата и да вървим един зад друг, водейки конете си. Едва след един час стигнахме до върха на прохода и вече можехме да видим зелената гориста долина на Шейх Ади.