	Алжир виждаше обхванатото от паника лице. Тя беше готова, да се обърне и отново да бяга към морето. Той се надигна и щом тя го видя, нададе ужасяващ писък. Опита се да избяга, но той я сграбчи за ръката и силно я дръпна към себе си. Въобразил си беше, че лесно ще се справи. Имаше голямо доверие в невероятната си сила. Оказа се обаче, че трудно я удържа. Отчаяна, ужасена тя риташе, драскаше и хапеше. Спря да крещи и се бореше мълчаливо, чудовищно. Той непрекъснато я удряше по носа и устата. Лицето и се превърна в кървава маса. Силите я напускаха. Свирепо ухилен и задъхан, той премести дясната си ръка върху гърлото й. Пръстите му се впиваха в дихателната тръба. Доловила, че идва краят, тя сякаш полудяваше. Дърпаше се и се извиваше в буйни конвулсии. Почти се бе отскубнала, но той успя да я задържи. Падна отгоре и, вкопчен в нея. Сплесквайки я с тежестта си, той премести върху гърлото и лявата си ръка. Тя продължаваше да се бори, но животът вече изтичаше от нея. Алжир усили натиска върху гърлото. Дългите и крака се замятаха, петите и барабаняха по пясъка. Това бе последната и съпротива преди края. Внезапно се отпусна. Очите и, безжизнено втренчени, се обърнаха.