	Техните кораби, екипирани специално за тая цел, обикновено кръстосват надлъж по целия бряг на Гвинея и се държат винаги на около половин миля или малко повече от сушата. Щом ги зърнат негри, които имат за продан роби или слонски бивни, запалват на брега огън, та с издигащия се дим да дадат на кораба знак да хвърли котва; по същото време те се хвърлят в своите канута и идват на борда да позяпат изложените за мостра стоки. Преди да се отдалечат, те обещават, че пак ще дойдат с богат запас от роби и слонски бивни, ала твърде често не могат или не искат да удържат на думата си. Но обикновено пак идат със стоката си на следното утро, то е най-удобното време на деня за такава търговия. Защото всяка нощ там духа вятър откъм сушата, а щом пукне зората, утихва и до обед морето е спокойно. Сетне пак се надига вятър откъм морето, прибоят се разбива вихрено и необуздано в пясъците на брега и малките канута на черните не могат да пробият към морето. Лодката с робите за продан обикновено се придружава още от половин дузина други, натъпкани с множество хора, и всичките имаха дял в нещастната стока. Само че на борда пущаха осмина или най-много десетина от цялата тая тълпа, докато останалите се тълпяха в своите канута около кораба и вдигаха врява до бога.