	— Любими мой! Вечността ни чака нас с теб. Животът винаги навлиза в правата си. Дойде ли пролетта, слънчев лъч ще блесне, в нова премяна, ще се облече Душата. Но и тленното тяло не напразно ще се слее в прегръдка със земята. Свежи цветя и треви от телата ни ще поникнат през пролетта. Вечно ще чуваш ти песните на птиците, ще пиеш капките дъжд. В синьото небе вечните облаци ще те радват с танца си. Ако ли из необятната Вселена ти се разпръснеш на прашинки, запазвайки неверието си, от прашинките, лутащи се във вечността, ще те събирам, любими мой. И засаденото от теб дърво ще ми помогне, през ранната пролет с клонче то ще се протегне натам, където Душата ти пребивава в безчувствен покой. И комуто на Земята си дарявал добрина, ще си помисли за теб с любов. Ако ли цялата земна любов не стигне за твоето въплъщение отново, то една жена, ти я познаваш, тя ще пламне във всички вселенски измерения на битието с едно едничко желание: „Въплъти се, любими!“ И за миг самата тя ще умре.