	Джо си беше отбелязвала страниците с карта за игра от някое непълно тесте и като разгърнах книгата, си спомних какво бе казала по време на една от срещите ни, когато още не се познавахме добре. Навярно е било през 1980, след някоя лекция по английска литература на двайсети век. По онова време Джоана Арлин беше второкурсничка, а аз — студент последна година. Бях избрал да изучавам съвременна английска литература само защото имах много свободно време през последния семестър. „След сто години — бе заявила Джоана — съвременните литературни критици ще бъдат упреквани, задето са се прекланяли пред Лорънс и са пренебрегнали Моъм.“ Колегите й от курса се бяха засмяли с едва прикрито пренебрежение (всички бяха убедени, че „Влюбени жени“ е една от най-великите книги на хилядолетието), но аз не се засмях. Аз се влюбих.