	Запъти се към вратата. Мисля, че никога през живота си не съм бил така ядосан. Скочих, заобиколих бюрото и хванах ръката, с която тя посягаше към бравата. Зашлевих я така силно през лицето, че ако не я държах за китката, щеше да падне. Но и така пак се блъсна в стената и се свлече на колене. Дръпнах я рязко нагоре и я запратих обратно в стола й. Тя се приземи останала без дъх, с ръка върху горящата си буза, и ме изгледа с омраза: