	Два часа трябваше да се изкачваме, докато стигнем върха, който бе наполовина от порфир, наполовина от базалт. От тая височина видяхме пред нас широко море, което на север очертаваше ясно крайната си линия, с която стигаше до небето. В подножието равнината беше ослепително бяла. Над нас бе бледо лазурно небе, изчистено от мъгли. На север слънчевият диск, приличен на огнена топка, бе вече ощърбен от линията на хоризонта. От водните недра се издигаха стотици величави водоскоци. В далечината „Наутилус“ приличаше на заспал кит. А зад нас, на юг и на изток, беше безпределна земя, хаотичен куп скали и ледове, краят на които не се виждаше.