	Хайръм все още беше в болницата и аз за пореден път отидох да потърся Котешкото лице. Открих го в овощната градина. Казвах си, че искам само да поддържам контакта с него, за да не се почувства самотен. С Хайръм бяха разговаряли почти всеки ден, а откакто него го нямаше, си мислех, че някой би трябвало редовно да ходи при Котешкото лице. Но в ъгълчето на ума ми бяха онези мънички рибки, които се бяха докосвали до мозъка ми, и аз не можех да не се чудя дали ще продължат да го правят когато отново го видя. Това предизвикваше у мен неприятно чувство и в същото време ме объркваше. Може би, казвах си аз, Котешкото лице просто така разговаряше, макар че в такъв случай сигурно ужасно ми трябваше преводач. Чудех се дали Хайръм също не го беше усещал така и дали чрез някаква странна особеност на ума си не бе в състояние да разбира езика. Може би това беше точно онази способност, която му позволяваше да разговаря с Боузър и червеношийката, ако, наистина бе разговарял с тях.