	Джулия изруга високо, заряза бъркотията и излезе да изпуши цигара на горното стъпало. Тя се облегна на отворената врата и вдъхна златистия въздух, наситен с цветен прашец. Макар че беше едва двайсет и първи август, следобедът вече бе пропит с дъх на пушек, който вещаеше есен.