	— Много ми харесва как поднасяте най-сериозни неща с хубаво, бих казал, чувство на хумор. Когато ние с Раиса Максимовна бяхме през 1972 година на почивка в Италия във вилата на ЦК на КПСС, бях още, може да се каже, малък човек, и за двамата ни се полагаха само петнайсет хиляди долара на месец. Вие дори не можете да си представите какво беше отношението към нас, но аз не за това говоря. Настаниха ни в стая, откъдето в случай на пожар беше съвършено невъзможно да се излезе, а пък в стаите от най-висока класа са предвидени мерки за бърза евакуация при всякакви извънредни произшествия: наводнение, земетресение и дори изригване, въпреки че нямаше нито един вулкан наблизо. При наближаващия катаклизъм е много важно за нас да запазим гръбнака на нашата партия, нейните, така да се каже, най-здрави и творчески сили. Имам предвид да я запазим в ръководната й роля за страната. В тази насока трябва да се работи. Ако използвам вашите аналогии, мястото в спасителните лодки няма да стигне и за половината пътници, които днес се намират в каютите на първа класа. Ще трябва да пожертваме мнозина, особено другарите от Източна Европа и някои от нашите, които не разбират сериозността на момента и така са се сраснали, разбирате ли, със символиката и терминологията, че са готови да умрат в името на разни несериозни работи и при това да погубят всички. Разбира се, ние ще проведем необходимата работа с другарите, но ако… Нали разбирате?