	Тя само сви рамене, все едно че изобщо не я интересуваше. Скука там някаква си, Грийнери. Косата й беше къса, кафява и на къдрици, макар че се беше посплъстила от водните пръски. Широкото й лице на орка беше обветрено и изглеждаше по-стара, отколкото беше може би в действителност. Вятърът отново се промени, последван от звъна на камбаните, вързани здраво на така наречената предна стоянка. Бях попитал защо звънят малко преди напречният прът да ме шибне в гърба. Странни хора са орките. Този път залегнах, докато някой казваше нещо за затягане на задното платно или може би за връзването му — не можах да чуя ясно през скърцането на дървенията по мачтата и плясъка на вълните.