	— Абе на север! — нетърпеливо повтори Изя. — Представи си, че си се обърнал с лице към слънцето, тази страна, където са блатата, полята и фермите, е юг, а противоположната страна, навътре в града, е север. Ама ти нали освен на сметището другаде не си ходил… А нататък градът продължава и продължава, там има огромни квартали — стоят си цели-целенички, и дворци… — той се изкиска. — Дворци и колиби. Сега там, разбира се, никого няма да срещнеш, защото няма вода, но някога са живели хора и трябва да ти кажа, че това „някога“ е било доста отдавна. В изоставените къщи такива документи намерих, че свят ще ти се завие! Чувал ли си например за такъв монарх Велиарий Втори? Те това е то! А той между другото е царувал там. Само че по времето на неговото царуване там, тук — той почука с нокът по масата, — тук наоколо са били блата и в тези блата са се трепели крепостни… или роби. И това е било най-малко преди сто години, не по-късно…