	Лудешките светлинки на огъня озаряваха, плахо, прикритият в сенките Арен. Лицето му изразяваше изпървични ярост и гняв. Висящите му ръце предизвикателно образуваха юмруци — предизвикателство към жестоката съдба. Мисълта му, залята от омраза и безпомощност, се лееше силна — не бе загубил разсъдъка си (все още). От силата на меча ли, а може би от гнева му, той не знаеше, но усещаше, как, като бурни потоци, се вливаха в него външни, непознати сили. „… Защото зло в нас се излива, но преминава през филтри на спотаено добро и теглим сили от спотаената омраза… Животът ти е моята разплата, Дрогос. А разрушаването на Вордонар ще бъде моята утеха. Ще проехти смехът ми из Вородоровите планини. От бойния ми вик ще се смразяват ужасите на нечистите, опетнени, планински езера. Защото съм изпълнен с омраза и нося силата на Апокалипсиса, сполетял древните народи. А като допълнителна разплата ще получа хилядите предсмъртни викове на твоите чудовищни слуги. Защото пламък и разруха ще отмият моята болка…“