	Очите на Сириус, които и без това още не бяха загубили напълно онзи тъжен, мъртвешки и блуждаещ поглед, който му бе останал от Азкабан, сега бяха пълни с тревога. Той бе оставил Хари да си излее мъката, без да го прекъсва, и накрая му каза: