	— Люшкате се без кормило — каза Сюан на шестте жени, седнали срещу нея на шест различни стола. Две големи кухненски маси до стените бяха отрупани с писала, шишенца с мастило и бурканчета с пясък. Безразборно събрани светилници, от гледжосана глина или с позлата, с всякакви размери стояха по масите, готови да осигурят светлина за през нощта. Върху грубия дъсчен под беше постлан съдран иллиански килим на пищни сини, червени и златисти ивици. Тя и Леане бяха седнали от едната му страна срещу другите — така, че да са във фокуса на шестте чифта очи. Отворените двукрила прозорци, със счупени стъкла, заменени с парчета промазана коприна, пропускаха повея отвън, но той бе недостатъчен, за да намали горещината. Сюан си каза, че не завижда на тези жени за това, че могат да преливат — вече го беше преодоляла, — но искрено им завиждаше, че никоя от тях не се поти. Докато нейното лице направо беше плувнало в пот. — Цялата тази активна дейност е само игра и показност. Така можете да лъжете себе си, и навярно гайдините — въпреки че на ваше място не бих разчитала на това, — но мен не можете да заблудите.