	— Сър, във Вашингтон не са малко хората, които с удоволствие биха искали да ме унищожат. Единственото, което ги възпира, е, че аз знам тайните им. Тези тайни ще бъдат предадени на Айрини. Аз ще инструктирам нея и Мич как да ги използват в случай, че възникне необходимост. — Стансфийлд се обърна към Рап: — Нуждаем се от теб. — Сетне отпусна сухата си длан върху новосъздаденото досие. — Това ще ти даде свободата да водиш относително нормален живот. Повече няма да ти се налага да лъжеш хората какво работиш. Моята най-голяма надежда е, че ще приемеш нашето предложение. Да, ти вече даде достатъчно от себе си и аз никога не бих могъл да изразя благодарността си към теб за жертвите, които си направил. Когато се изправиш срещу тъмното си минало, Мичъл, трябва да си припомняш факта, че си спасил живота на повече хора, отколкото са тези, на които си го отнел. Ти все още си необходим и аз те моля да останеш. Човек с твоя талант не трябва да го пропилява в бизнеса. Животът ти пак може да се промени. И мястото, където това ще стане, е Центърът за борба с тероризма. Трябваш ми там. Нужен си ми, за да пазиш гърба на Айрини и за да ми помогнеш за открием „къртицата“. — Стансфийлд замълча и с възхищение погледна волевото лице на Рап. — Ако ти трябва време да помислиш, добре, но моля те — не ни карай да те чакаме дълго. — Стансфийлд се усмихна. — Бих искал да отида в гроба спокоен, че си останал на стража.