	— Това, че там, в онзи сайвант, имаше четирима души — отговори ми дон Хуан. — И всички те бяха Тулио. Можеш ли да си представиш изненадата ми?! Те и четиримата седяха в една и съща поза, кръстосали крака и притиснати плътно един до друг. Очакваха ме. Погледнах ги и побягнах с писък. Отвън, пред вратата на сайванта, моят благодетел ме повали на земята. Ужасен, видях как четиримата Тулиовци излизат от сайванта и тръгват към мен. Закрещях, а Тулиовците забиваха твърдите си яки пръсти в мен, като огромни връхлитащи птици. Продължих да пищя, докато в един миг почувствах как нещо в мен се предава и ме обзе пълно безразличие. Никога преди това не бях изпитвал нещо толкова необичайно. Отмахнах Тулиовците от себе си и се изправих. Те само ме бяха гъделичкали. Отидох направо към нагуала и го помолих да ми обясни явлението на четиримата.