	Океанът също си имаше тайни, чието очарование се подсилваше от мъгливия полумрак, през който той едва прозираше повече от половин година. Бездънните му глъбини и загадъчни пещери, както разправяха Суейн и други познавачи на старите легенди, криеха такива чудесии, които сегашните мореплаватели отхвърлят с презрение. Казваха, че в тихото лунно заливче, където надиплените вълни плискат примесени с раковини гладък пясък на брега, още можела да се види плъзгащата се по водата сирена и често да се чуе гласът й, който, преплетен с въздишките на вятъра, възпява подземните чудеса или изрича тържествено пророчества за бъдещи събития. И до днес се вярваше, че в недрата на Северния океан още се спотайва кракенът, най-голямата жива твар; и често, когато мъгливо покривало забулва морската далечина, очите на някой опитен моряк съзират рогата на чудовищния левиатан*, които ту потъват, ту изскачат от валмата мъгла; тогава лодкарят натисва с всички сили веслата или разпъва платната и бяга надалеч, да не би внезапният водовъртеж, предизвикан от гмурването на тази чудовищна грамада към дъното, да повлече крехката ладийка в обятията на безбройните пипала. Тук се носеше славата и на морската змия, която, надигайки се от океанските дълбини, проточва чак до небесата неимоверно дългата си шия, покрита с грива като боен кон, и с големите си пламтящи очи като че ли търси от височината на мачта плячка или жертва.