	Колкото и да се стрясках, до сутринта отписвах тези посещения като обикновени сънища. Но докато крачех из моите понесени от морето владения, продължавах да виждам в мислите си засмяното лице на дивото момиче. Моят баща бе написал преди време, че на хората не е присъщо да останат за дълго съкрушени от трагедията. Съзнанието е същински феникс, отново и отново се издига от пепелищата на отчаянието.