	Когато таксито наближи къщата, която само преди няколко дни беше смятала и за своя, тя почувства как стомахът й се свива. Крайно изнервена, на Анна й се искаше да го няма у дома и в същото време хранеше надеждата да е тук. Страхът й диктуваше да си събере багажа и да се махне. Да не му осигурява задоволството, че не й е безразличен, че иска да говори с него. Можеше да се промъкне тихо, да си вземе нещата и да избегне всякакви контакти с него. Но вътре в нея звучеше и друг глас, макар и не толкова силен като първия, който й казваше, че преиграва. Казваше й, че може да има доверие на Мич и че каквото и да се е случило в Милано, той ще й даде обяснение.