	Това избухване изглежда успокои напрежението в ума му, защото след това той видимо омекна и ме помоли да го оставя да тръгне сам щом не искам да го придружа. Изведнъж ми стана ясно какво трябва да направя. Той беше германец, но от Рейн — без благороднически произход, а и беше потенциално опасен луд. Ако изпълнех самоубийствената му молба, можех незабавно да се отърва от човек, който вече не ми беше сподвижник, а заплаха. Помолих го да ми даде фигурката от слонова кост преди да тръгне, но тази молба предизвика такъв странен смях, че аз не я повторих. После го попитах дали желае да ми остави нещо за спомен или кичур коса за семейството му в Германия ако се случеше да ме спасят и той отново ми отговори с онзи странен смях. И тъй, докато той се изкачваше по стълбата, аз отидох при лостовете и, като му давах нужните времеви интервали, задействах машините, които щяха да го изпратят към неговата смърт. След като се уверих, че той вече не е на кораба, включих лъча и осветих водата наоколо, като се опитвах да го зърна за последен път. Исках да знам със сигурност дали водното налягане ще го смаже, както е теоретически или тялото му ще остане незасегнато, като тези на безподобните делфини. Не успях обаче да видя мъртвия си приятел, понеже делфините се бяха скупчили плътно около наблюдателницата и ми пречеха да виждам.