	И тогава трескаво горящият му поглед, който блуждаеше невиждайки нищо из стаята, като че привлечен от магнит, фокусира шлемофона, захвърлен на края на бюрото. Една завладяваща, неудържимо изкусителна идея проблясна в съзнанието му като плахо тлеещо в пепелта въгленче. Защо трябваше да се ограничава само в своята специалност? Той така или иначе имаше възможност да разкрие толкова много неща. Пък и цената беше приемлива. Даваше старческите си години срещу пари, слава и признанието за това, че е един от световните гении. От друга страна щеше да докаже пред шефовете си своите качества. Вече никой нямаше да му се подиграва. Знанието щеше да е универсалното му всепомитащо оръжие. С него щеше да положи света в краката си. Щеше да бъде не просто един учен, допринесъл за подобряване живота на човека, а месия в буквалния смисъл на думата. Спасител, открил пътя към светлите простори сред лабиринта на незнанието и невежеството. Щеше да бъде новият бог на хората, избягалият от скалата Прометей, лично получил признание от човечеството за своето дело. С окрилена от тези мисли душа, Иван отново си сложи шлемофона и предишният списък се появи на екрана: