	Мог-ър се отдалечи от оживения бивак. Искаше да намери тихо местенце, където да помисли на спокойствие. Докато крачеше покрай забързано течащата река, втурнала се да се срещне с вътрешното море, от юг отново повя топъл ветрец, разрошвайки брадата му. Само няколко далечни облачета нарушаваха кристално ясното небе в късния следобед. Растителността бе буйна и тучна, налагаше се да заобикаля препятствията, но почти не забелязваше, потънал в дълбок размисъл. Шум в недалечния шубрак го стресна. Беше в непозната местност и дебелата тояга, с която се подпираше, бе едничкото му оръжие, но в единствената му яка ръка тя можеше да се превърне в прекрасно средство за защита. Стисна я в готовност и се заслуша в сумтенето и ръмженето, идещо от гъстия шубрак, както и пукота на чупещи се клони откъм мърдащите храсти.