	А. Бетик и холосът на поета ме преведоха през различните равнища: двигателното помещение с неразбираемите му уреди и плетеници от тръби и кабели; равнището за криогенна сомния — четири кушетки в свръхохладени кабини (една кушетка липсваше, защото Мартин Силенъс я бе взел за собствените си нужди); централният коридор, откъдето бях влязъл предишния ден — „дървените“ стени скриваха складовете за космически костюми, всъдеходи, летящи велосипеди и дори някакви архаични оръжия; дневната със „Стейнуея“ и холоямката; отново нагоре по витото стълбище до помещението, което А. Бетик нарече „навигационно“ — всъщност това беше кабина, в която се виждаха някакви електронни навигационни уреди, — но което ми приличаше на библиотека с многобройните рафтове, отрупани с книги, — истински, печатни книги — и няколко кушетки и разтегаеми дивани до прозорците в корпуса на кораба; и накрая нагоре по стълбите до върха на кораба, който представляваше просто кръгла спалня с едно-единствено легло в центъра.