	Амата стана, за да може възрастната жена да използва стола й, и излезе от стаята, като застана край един прозорец в преддверието. Надзърна през кепенците към влажните камъни на алеята, които изглеждаха бледосиви и лъскави под лъчите на студеното зимно слънце. Амата забеляза обръснатия Орфео Бернардоне да приближава към главния вход, отпуснал глава и рамене, видимо унил. Колко неприятно за него, че се появява точно когато тя се сети за брат си. Ако след последното му посещение изпитваше някакви съмнения относно решителността си, завръщането му сега разсейваше всичките й колебания.