	Фродо не намери думи за отговор. Поклони се дълбоко, яхна понито и бавно поведе приятелите си по полегатия отвъден склон. Къщата на Том Бомбадил, долината и Гората се изгубиха от погледа им. Сред зелените стени на хълмовете въздухът стана по-топъл и сладкият аромат на трева изпълни гърдите им. В дъното на тревистата низина те се обърнаха назад и зърнаха Златоронка, дребна и стройна като огряно от слънцето цвете на фона на небето — с протегнати ръце се взираше към тях. Докато гледаха към нея, тя звънко се провикна, вдигна ръка, обърна се и изчезна зад билото.