	Сценарият е базиран на Шекспировата „Буря“. Гърми страховита и тържествена музика. Виждаме скала над морето. Нощ. Под скалата, осветени от треперливата лунна светлина, се разбиват огромни вълни. В дъното виждаме древен замък — също осветен от луната. На скалата е застанала прекрасна девойка. Това е Миранда. Облечена е в средновековна рокля от червено кадифе и носи висока шапка с воал. Тя вдига ръце към луната и трижди повтаря някакво странно заклинание. Когато го казва за трети път, се чува далечна гръмотевица. Музиката се усилва, става все по-тревожна. Луната се показва сред облаците и хвърля лъч светлина, който озарява скалата в краката на Миранда. Миранда е смутена — личи, че хем я е страх от това, което трябва да стане, хем го иска. Чуват се пеещи женски гласове, пълни с ужас и щастие — те отразяват състоянието й. По лъча се плъзга сянка, приближава се и когато мелодията се издига до кресчендо, виждаме горд прекрасен дух с развени одежди и дълга коса, посребрена от лунната светлина. На главата му блести фина диадема с елмази. Това е Ариел. Той долита почти до Миранда, спира във въздуха и й подава ръка. След секундно колебание Миранда протяга ръка. Следващ кадър: две срещащи се ръце. Долу вляво тънката бледа ръка на Миранда, горе вдясно — прозрачната сияеща ръка на духа. Ръцете се докосват и пламва ослепителна светлина. Кадър: две кутии прах за пране. На едната пише „Ариел“. На другата, мръсносива, пише: „Обикновен Калибан.“ Гласът на Миранда зад кадър: „Една приятелка ми каза за Ариел.“