	Един ден Солон разговарял с неколцина мъдри старци от Саис — град, който по онова време бил вече осемстотингодишен, което личало от летописите, издълбани върху свещената стена на неговите храмове. Един от тия старци разказал историята на друг град, по-стар с хиляда години. Тоя пръв атински град, който съществувал деветстотин века, бил завладян и отчасти разрушен от атлантите. Тия атланти, разправял той, населявали един огромен континент, по-голям от Африка и Азия, взети заедно, с повърхност от дванадесетия градус ширина до четиридесетия градус на север. Властта им се простирала дори над Египет. Те поискали да я наложат и на Гърция, но трябвало да се оттеглят пред яростната съпротива на елините. Изминали векове. Настъпили бедствия — наводнения, земетресения. Една нощ и един ден били достатъчни за унищожаването на Атлантида, от която още стърчат над водата най-високите й върхове — Мадейра, Азорските острови, Канарските острови и островите на Зелени нос.