	Беше четири сутринта или някъде там, а аз бях толкова съсипана, че изобщо не се сбогувах с нищо. Може би така стана по-добре, не знам. Помня лимузината, плъзгаща се покрай бордюра като подводница, и двама уличници, втренчили се в Сали и в мен, докато пропълзявахме на задната седалка между куфари, защото багажникът беше препълнен. Евън седна отпред при шофьора, а Сали ме прегърна. Господин Котак беше в скута ми и аз постоянно се навеждах и му шепнех: