	Към него се спуснаха двама другари, а над Арената заваля дъжд от цветя. Огор стоеше прав, отчаяно стъпил на Бяла и с меч стърчащ от тялото без да смее да изгуби съзнание, защото щеше да падне на Черна и мечът щеше да се забие до дръжката.