	За да проумея докрай с какво се сбогувах, ми трябваха още няколко години. Какво можеш да кажеш на читател, който се разхожда из летището и вече те познава по-добре, отколкото собственият ти брат? Трудно ми е да повярвам, че всъщност съм доверявал своите вълнения и тайни не на пишещата машина или на листа хартия, а на живи хора, които в един момент ще се появят и ще ми кажат „здравей“. Това не е толкова забавно за човек, който харесва самотата на небето и места, които са смълчани през нощта. Да чуеш „Здравейте“ на място, което винаги е било неестествено тихо, е твърде стряскащо, независимо с какво намерение е казано.