	Винету възседна коня си и пак поехме подир наиините. Вярно, че хората му бяха принудени да тичат, но съумяваха да са в крак с нас, тъй че можехме да поддържаме необходимата бързина. Дори след като се стъмни, продължихме да яздим от един кол до друг, докато най-сетне си казахме, че трябва да спрем, ако не искаме да се натъкнем на неприятеля.