	Да вземем една друга оценка на положението, при която допускаме, че настъпилото блокиране, нулевото равнище на съзнанието, не е най-лошото от всички възможни положения, а възможно най-доброто положение, в което можем да попаднем. В края на краищата именно за това блокиране дзен-будистите се подлагат на толкова мъки да го предизвикат: коан*, дълбоко дишане, неподвижно седене и други такива. Съзнанието ни е празно, стигнали сме до „изчистено-гъвкавото“ състояние на „начеващия разум“. Намираме се точно в предния край на влака на знанието, върху самия коловоз на действителността. Да допуснем просто за разнообразие, че това не е момент, от който трябва да се страхуваме, а момент на който трябва да се отдадем. Ако съзнанието ни е истински, надълбоко блокирало, може пък да сме много по-добре, отколкото когато бе претоварено с идеи.