	Креслото беше с гръб към мен. Приближих се много бавно. Обърнато бе към стената. Въпреки това се учудих, че отивайки към бара, не съм го забелязал. Той се бе скупчил в единия ъгъл с отметната назад глава. Карамфилът в петлицата бе червен с бяло по крайчетата и съвършено свеж, сякаш цветарката току-що го е забола на ревера. Очите му бяха полуотворени, вперени в тавана. Куршумът бе влязъл през външното джобче на двуредното му сако, изстрелян от някой, който много добре знае точно къде е сърцето.