	— Да, с право може да се нарече славен. Сега величаят разни там Блекморовци, Шедуеловци и какви ли не други, дето не са достойни да завържат връзките на обувките на Джон… „Е — пита той хазяина ми, — какво имаш там?“ А Тим му се поклони, уверявам те, по-ниско дори отколкото на херцог, и каза, че си позволил да дойде да му покаже плата, който лейди Елизабет си избрала за нощница. „А кой от твоите гъсоци, Тим, го носи под крилото си?“ — „Този е, с извинение, оркнейски гъсок, мистър Драйдън — отговори Тим, винаги готов да подхвърли нещо духовито, — и ви е донесъл ръкопис със стихотворения, да ги прегледа ваша светлост.“ — „Аха, значи е земноводен?“ — рече славният Джон, като взе ръкописа… а аз, право да ти кажа, в тоя момент бях петимен да застана срещу цяла батарея топове, нежели да слушам шумоленето на тетрадката ми, когато я разтваряше, макар че не проронваше нито една обидна дума, а после прегледа стиховете и благоволи да каже с много насърчителен тон и с такава добродушна усмивка на лицето… разбира се, не бих сравнявал усмивката на един шишкав стар джентълмен с усмивката на Мина или на Бренда — но беше най-приятната усмивка, която съм виждал… „Я гледай, Тим — рече, — този твой гъсок ще се превърне в ръцете ти на лебед.“ При това се поусмихна и всички се разсмяха, а най-силно тези, които стояха най-далеч и не можеха да чуят шегата, защото всички знаеха, че когато се усмихне, значи има нещо смешно, та се смееха на доверие; а после шегата взе да минава от уста на уста — от младите студенти по право през остроумните до контетата и всички заразпитваха кои сме ние; един французин даже ги уверяваше, че авторът е чисто и просто мосьо Тим Тимбълтуейт, но така бъркаше ту Дъмбълтейт, ту Тимбълтейт, че си рекох: отиде, та се не видя това обяснение…