	Известно време Отрова наблюдаваше краля на тролищата с неподправен интерес, след което отново погледна към другите повелители в залата. Те бяха десетина на брой и имаха всевъзможни форми и размери, а придворните от всяка свита не откъсваха очи от останалите. Тук беше повелителят на демоните, чиято кожа бе черна като смола, както и Духът на Вечността — искрящ човекоподобен силует без лице. Говореше се, че именно това създание следи за съблюдаването на природните закони в различните светове — горното да си стои горе, долното — долу, а времето да тече само в една посока и да не забавя хода си. Тъмнокосата девойка забеляза и Умбиликус, глашатая на повелителя на призраците. Господарят му не можеше да придобие телесна форма, ето защо му се налагаше да говори чрез устата на това отвратително създание, което се рееше във въздуха, сякаш висеше на невидима касапска кука, а от мъртвешкото му туловище струеше зловещо зеленикаво сияние. Гом, за когото бе споменал Ейлтар в библиотеката, явно отсъстваше. Но имаше и още някой, когото Отрова търсеше внимателно сред събралите се повелители, надявайки се с цялото си сърце да не е тук… Тя почувства как нещо я гъделичка по горната страна на дланта, погледна към парапета, за който се държеше, и изтръпна от ужас. По ръката й бавно пълзеше едър белезникав паяк. Потрепервайки от отвращение, Отрова махна рязко с ръка и запрати членестоногото към насъбралите се повелители долу.