	В събота, два дни след Коледа, ние с домакинята ми отидохме на покупки. Тя имаше „Де Сото“ от 1953-а, прибрано в гаража и; това беше отвратителна зелена кола, чиято радиаторна решетка ми напомняше за изплашена риба. Ани караше толкова колебливо и предпазливо, че още преди да излезем от Джърмънтаун я накарах да отбие и пратих Винсент на волана. Той ни изведе от Филаделфия и ни насочи към скъп търговски център в район, наречен „Пруският крал“ — вероятно най-абсурдното име, което съм чувала за предградие. Пазарувахме четири часа и си купих някои чудесни неща, макар че за жалост не намерих нищо толкова добро, като дрехите, които бях оставила на летището в Атланта. За сметка на това пък попаднах на чудесно палто за триста долара — тъмносиньо с копчета от слонова кост — и реших, че то може би ще ме предпази от ледения студ на северняшката зима. Ани изгаряше от нетърпение да ми купи тези дреболии, а не ми се искаше да заставам на пътя към радостта и.