	През следващите часове им доразказа историята. Силите й обезпокоително отпадаха — едва успяваше да повдигне глава и да глътне малко вода, от която все по-често имаше нужда, за да може да говори. Бе вдишала пламъците. Дробовете й се издуваха, а дъхът й гъргореше. Губеше представа за действителността, бълнуваше, разговаряше с майка си и с хора, отдавна мъртви, често викаше Чироко. Но винаги се връщаше към разказа за своята ерес, за своя бунт, към своята донкихотовска и в същността си фатална мисия да свали върховната власт, господстваща над нейния живот и над живота на скъпите за нея същества.