	— Сега вече с теб е свършено, Рут. Без абсолютно никакви угризения ще съобщя, че си била тук в деня, когато умря баба ти. Не трябваше да й крадеш обеците, глупава малка кучко. И изобщо, като стана дума за това, къде са всички проклети нещица, на които малките ти лепкави пръстенца не са могли да устоят? Ти я познаваше не по-зле от мен. Наистина ли вярваш, че не е забелязвала? — гласът на Джоана беше дотам изпълнен със сарказъм, че напомняше вой. — Тя беше направила списък и го държеше в чекмеджето на нощното си шкафче. Ако не бях го намерила, вече щеше да си арестувана. Ти изобщо не можа да скриеш паниката си заради идиотското завещание, затова полицията лесно ще повярва, че щом си била достатъчно безразсъдна да крадеш от баба си, вероятно можеш да бъдеш и достатъчно откачена, за да я убиеш. Ето защо смятам, че е по-добре и двете да си затваряме устата, съгласна ли си?