	Той разтвори дланта си и показа диадемата. Тя бе все още топла, покрита със сажди, но когато я погледна от близо, той успя да разчете гравираните на нея ситни думи — „Безграничният разум е най-голямото богатство на човека“. Вещество, приличащо на кръв, тъмно и лепкаво, изглежда се бе просмукало във диадемата. Внезапно Хари почувства, че тя завибрира грубо… после се разпадна на части в ръцете му и когато го направи, му се стори, че е чул най-немощния, най-отдалечения писък на болка, ечащ не от околностите, или от замъка, а от предмета, който току-що стана на парчета между пръстите му.