	Давос вдигна ръка да заслони очите си и дъхът му спря. Мелисандра отметна качулката си и свали димящата си роба. Отдолу беше съвсем гола и наедряла, с дете. Издутите й гърди висяха тежко над ребрата й, а коремът й се беше издул до пръсване. „Боговете дано ни опазят“ прошепна той и в отговор чу смях, дълбок и гърлен. Очите й бяха нажежени въглени, а потта, покрила кожата й, засия с вътрешна светлина. Мелисандра засия.