	Шаловете подадоха сигнал, тимпаните ускориха темпото и гребците забързаха. Лодките се носеха напред като стрели, носовете им пореха ниските стръмни вълни и навсякъде летяха пръски. Клепалата не преставаха да призовават… чакай…чакай… чакай… долу… тласък… горе… чакай… чакай… спусни… тласък… вдигни! Заобиколихме втора издадена напред скала със символите на слънцестоенето, но този път не можах да вдигна веслото навреме. Съмнявам се, че някой друг е забелязал лекото отскачане напред на лодката на Завист, когато Куан взе завоя перфектно, но аз го забелязах. Сега тя беше с няколко сантиметра по-напред от мен и ако тези издадени напред скали бяха свързани по някакъв начин с времето, би трябвало да има още четири — съответстващи на половин година — и никак не ми се мислеше с колко още ще ме изпревари, когато заобиколим и последната. Шаловете подаваха сигнали, тимпаните и клепалата ускоряваха темпото все повече и повече: тряс, бум, бум, бум, тряс, бум бум, бум, а на мен ми беше все по-трудно да се справям с веслото. На левия бряг виждах огромни ужасни чудовища, които ревяха, биеха се и се убиваха, и вулкани бълваха огън и лава. Земята се надигаше и се тресеше, образуваха се пукнатини. Вдясно видях мъже и жени, свити и примрели от страх, облечени в кожи, жреци с мечешки кожуси, с пришити на тях четири златни очи, те вдигаха ръце към небето и се молеха, и напред, към каменната брадва избутаха едно момиче, и точно както направи преди това Небесният господар, каменното острие падна и още една душа беше предадена на боговете.