	— Буф — преглътна с горчивина момичето експеримент. — Никой не ми повярва. Само ме гледаха тъжно и уплашено. Колкото и да им го повтарях. А татко ме вдигна на ръце и ме изнесе навън, да не съм им пречела. Пък аз се разплаках, иначе не плача лесно, но тогава се разплаках. Татко, казвам му, поне ти ми повярвай! Аз говорих с него. С новия мозък мога да разговарям с него, както чувам и мислите на другите хора. Не ти го казах досега, извинявай, защото ме беше страх! Но аз наистина говорих с Малогалоталотим и той ще дойде, ще видиш! А татко само ме милва. Знаех си аз, че ще се уплашат като им кажа за новите си способности. И вика: Добре, добре, мойто момиче! Сега си легни да спиш, после ще облечем най-хубавите си скафандри и ще чакаме спасителния кораб. Пък може и Малогалоталотим да дойде, всичко става на тоя свят!… Така ми казваше, но аз чух, че мозъкът му не вярва нито в спасителния кораб, нито в Малогалоталотим. И му извиках: Ще видите вие, дето не вярвате в нищо, ще видите! И се отскубнах от ръцете му и се скрих на едно място. Но си облякох скафандъра, и кутията си взех, и резервния скафандър си приготвих. Добре, че го взех, сега ще имаш и ти скафандър…