	Този път Роан не се сдържа и се разсмя от сърце. Валвис се поклони и излезе, а смехът на княза се смени с въздишка. Колко хубаво би било, ако самият той бе на единайсет години и можеше да пристъпи направо към набелязаната цел — брадичката на Рьолстра много му допадаше. Отново се замисли за причините, поради които Върховният княз се бе опитал да попречи на безобидната му търговия със стъкло, коне и животински кожи. Роан за малко не се разсмя, докато слушаше колко разпалено Волог и Клута защитаваха собствените му интереси.