	— А какво би казала Шериам, ако разбере, че вие двете с Леане изобщо не сте готови да си заскубете косите една на друга? — Сюан я погледна. — Смятат, че са ви дресирали, нали? Колкото повече удряш някого, който не може да ти го върне, толкова повече вярват, че е дресиран, щом скача да се подчини всеки път, когато някоя Айез Седай се окашля. С мъничко раболепие сте ги накарали да забравят, че двете сте работили години наред ръка за ръка, нали? Или успяхте да ги убедите, че усмиряването е променило всичко у вас, не само лицата ви? Когато разберат, че сте заговорничели зад гърба им, че сте ги подвеждали, ще се загърчите по-силно и от змиорка. — Дори не мигна. Сюан нямаше току-така да си изтърве нервите и да се издаде. Но все пак в краткия поглед имаше нещо, Нинив беше сигурна. — Искам да те изуча — а също и Леане, — когато пожелая. И Логаин също. — Навярно и от него щеше да разбере нещо. Мъжете бяха различни; щеше да е все едно да погледнеш на една задача под друг ъгъл. Не че щеше да го Изцери, дори да разбереше как. Преливането на Ранд беше необходимо. Но не смяташе да пусне на воля по широкия свят още един мъж, който владее Силата. — Ако не, можеш да забравиш за пръстена и за Тел-айеран-риод. — Какво ли целеше Сюан с това? Вероятно нещо, което поне донякъде да напомня това да си Айез Седай. Нинив отново потисна внезапно избликналото съжаление към Сюан. — А ако ти хрумне да ни обвиниш с Елейн, че сме се представяли за Айез Седай, няма да имам друг избор, освен да им кажа за теб и Леане. На двете с Елейн може и да ни стане неприятно, докато се разбере истината, но тя ще се разбере, и тогава ще заплачеш колкото Фаолайн и Емара, взети заедно.