	Искаше му се да завие — братята вълци бяха прави да го корят. Искаше му се отново да си е у дома, в Две реки. Но малък бе шансът за това, навярно никога вече нямаше да го споходи. Искаше му се отново да е с жена си, където и да е, и всичко да се върне както си беше преди. Шансовете за което изглеждаха малко по-добри, а може би — по-лоши. Далеч повече от копнежа за родния дом, повече дори от скръбта за вълците, тревогата му за Файле го ядеше отвътре като пор, мъчещ се да си изрови дупка през стомаха му. Файле всъщност сякаш се бе зарадвала като видя, че той напуска Кайриен. И какво да прави той? Думи не можеше да намери, за да опише колко много обича жена си и как се нуждае от нея, но тя бе толкова ревнива без никаква причина, така бе наранена, без той да бе направил нищо, така сърдита, без той да може да проумее защо. Трябваше да направи нещо, но какво? Отговорът му се изплъзваше. Единственото, с което разполагаше, бе търпеливата бавна мисъл, докато мисълта на Файле святкаше като живак.