	— Нимю? — отново казах аз. Но този път името й спря в гърлото ми, защото бях сигурен, че е мъртва. Тогава видях, че ребрата й се повдигаха. Тя дишаше, но все още изглеждаше като мъртва. Оставих Хюелбейн, протегнах ръка и докоснах нейното студено бяло рамо.