	Към обед гладът започна сериозно да ме измъчва. Снощи Марта съвсем невинно изяла всичките провизии от кухненския бюфет и в къщи не бе останало нищо за ядене. Но аз не се предавах. Това бе за мен, тъй да се каже, въпрос на чест.