	— Не, не само моят страх е причината. Всички ние изпитваме някакъв общ страх. Нямах предвид това. Говоря, че си позволих да изпусна от контрол мислите си и умът ми се отдаде на страховити представи за това какво би могло да се случи, какво биха могли да сторят китайците. Виждал съм ги толкова дълго време как действат в Тибет, познавам техните методи, зная как могат да потиснат хората, въздействайки върху психиката им, внушавайки им страх. Позволих си да си представя мислено как ни преследват, представих си това за миг и не противопоставих нищо на тази мислена представа. Трябваше да се овладея. Трябваше да си изградя визуална представа, че вече не са така враждебно настроени към нас и после да съсредоточа всички свои очаквания в тази посока. Не моят страх ги привлече към нас, аз просто се оставих на потока на мислите си и си позволих специфичен мисловен образ, специфично очакване, че те ще ни нападнат. В това се състоеше проблемът. Ако човек задържи една негативна представа достатъчно дълго, тя може евентуално да се осъществи на практика. Цялата тази идея все още ме изпълваше със страх и удивление. Дали в това имаше нещо вярно? В продължение на дълго време бях наблюдавал, че хората, които се страхуват от нещо специално — например, че могат да ограбят дома им или да заболеят от нещо, или да загубят любим човек — често преживяват нещо подобно в живота си. Дали това беше резултат от процеса, който Ин описваше? Спомних си изпълнената със страх представа, която ми мина през съзнанието в Жонгба, когато Ин тръгна да търси някой, който да ни придружи. Бях си представял, че съм сам в джипа и че карам насам-натам напълно изгубен, което в края на краищата действително се случи. Студени тръпки ме побиха. Бях направил същата грешка, каквато и Ин.