	Конскарека подаде юздите на коня си на Ингрей и хвана черния кон на Фара за юздите. Този път ги поведе пеша, подбираше пътя със странни заобикалки през туфите жълтееща трева. Ингрей разбра защо е този лъкатушен маршрут, когато подминаха първите измамно тъмни участъци, плаващи пясъци, които можеха да погълнат цял кон за минути. Постара се да насочва коня си точно по следите на графа. Топлината на деня още се задържаше във въздуха въпреки влагата, надигаща се от блатото. Но много скоро сянката на гората, удължена от залязващото слънце, пропълзя да ги срещне; когато навлязоха в нея, внезапният й хапещ студ превърна дъха им в бледа мъгла.