	Вече валеше сняг всеки ден — понякога прехвърчаше за кратко и само напудряше блестящата дебела покривка, друг път се сипеше здравата и свистенето на вятъра прерастваше в писък, а старият хотел се тресеше и стенеше обезпокоително в снежната си люлка. Нощем температурите не се вдигаха над минус десет градуса и макар в ранните следобедни часове термометърът край кухненския вход да показваше понякога минус четири, заради вятъра бе тъй непоносимо студено, че човек не можеше да си покаже носа навън. Ала все пак и тримата излизаха в дните, когато грееше слънце, обикновено навлекли по два ката дрехи и с кожени ръкавици върху вълнените. Излизането на открито се превърна в жадувано събитие; хотелът бе ограден от двойната следа на пластмасовата шейна на Дани. Комбинациите бяха едва ли не безбройни: Дани се возеше, а родителите му го теглеха; татко се возеше и се смееше, докато Уенди и Дани се мъчеха да го дърпат (успяваха само ако беше заледено); Дани и мама се возеха заедно; Уенди се настаняваше в шейната, а двамата й мъже я теглеха, изпускаха бяла пара като впрегатни коне и се преструваха, че е по-тежка, отколкото беше всъщност. Много се смееха по време на тези си обиколки с шейната около хотела, ала от боботещия безличен глас на вятъра, тъй властен и кънтящ, смехът им звучеше кухо и насилено.