	И все пак фантастиката е загрижена за състоянието на човечеството и за съдбата на човека. Точно спекулативната същност на нейната загриженост бе причината да бъдат изоставени Аристотеловите структури, отнасящи се до необхватимите с разума и неизменни понятия. Нейните методи включват едно размекване на възвисените персонажи, в исторически и диалектическо-времев аспект, асимилация на напреженията в технологичното общество и възпроизвеждане на „усещане за чудеса“ посредством игри на въображението, прехвърлящи пред познанието мост към нови простори — усещане, способно, в най-добрата си същност, да сравни силата на това изживяване с припознаване, за което Аристотел е твърдял, че е най-силният ефект на трагедията. Може дори да се спори, че усещането за чудеса представлява един друг ред на познание, но аз не виждам причина да се задълбавам във възможните метафизични аспекти от тази гледна точка.