	Вече се бе „зазорило“. Няколко от мъжете закусиха с късове от лосовете, убити от Уртона, пиха вода и потеглиха през равнината. Останалите нарязаха парчета за себе си и загризаха жилавото месо с яките си зъби. За гарнитура имаше ядки и плодове, извадени от кожени торби. На никой от пленниците не бе предложена храна. Анана нямаше нищо против, понеже бе яла само преди няколко часа, а и нанесеният й побой в никакъв случай не й бе подобрил апетита. Гледката даже я поуспокои. Дори тези хора да възнамеряваха да я изядат, това щеше да стане след като я угояха. Което щеше да отнеме време, а времето бе единственият й съюзник.