	Представих си как моят малък син ще стане юноша — наивен, макар и знаещ много необикновени неща и познаващ различни явления; умеещ да се справя дори и с радиацията — но все пак той ще е наивен по отношение на сложните коварни замисли и хитри интриги в нашия живот и такъв ще тръгне да търси своето момиче, за да го направи щастливо. Той ще се опитва външно да не изпъква сред другите хора. Така правеше винаги Анастасия, когато излизаше от тайгата при хората. Той ще се старае да не се различава и все пак няма да успее да бъде напълно като всички други. Той се подготвя, събира в себе си колосални знания, старае се да стане здрав физически и всичко това е само заради едно момиче. Смятах, че Анастасия подготвя сина ни за големи дела и затова му предава своите знания и способности. А какво излиза, че най-важната работа в живота на Мъжа е да направи щастлива само една жена. Синът ни е убеден, че всяка жена е подобие на цялата Вселена. Нима това действително е така? Странна философия, но както и да е. Моят син е убеден в това и ще го смята за една от най-важните цели в живота си — да направи щастливо едно момиче, което той, освен това и не познава. Може тя даже още да не се е родила. Може вече да пълзи или току-що да започва да прави първите си стъпки. А може да се случи и друго — никоя девойка да не го заобича.