	Той се замисли пак за Уилям. Ако човек от неговия ранг се появи на Фрийланд, няма начин да не го поканиш и също така е невъзможно той да откаже. Така че всичко е нормално. Възможно е, помисли си Донал с необикновена за неговата възраст умора, възможно е да воювам с призраци. Но още по време на възникването на тази мисъл той знаеше, че не е вярна. Неговата странност му каза това. Тази странност беше много по-осезаема, дори повече от физическия стрес, получен от безкрайните времеви скокове по време на битката над Нептун. Това, което преди беше мъгливо и размито, сега започна да се материализира в сложна мозайка, в чийто център се намираше Уилям. Видът й изобщо не му се нравеше.