	Под новото бараярско имперско управление станцията отново се бе разраснала, превръщайки се в огромна и хаотична структура, приютяваща повече от пет хиляди души обслужващ персонал, техните семейства, както и променлив брой транзитно преминаващи, и всяка седмица обслужваше стотици кораби по единствения маршрут към и от затънтения Бараяр. В момента се строеше нов, много дълъг док за пристан, който стърчеше като протегнат пръст от бодливата конструкция. Бараярската военна станция висеше като ярка точка в далечината, хванала във вилка невидимата петизмерна точка за скок. В момента половин дузина кораби се движеха между гражданската станция и точката за скок, маневрираха към и извън доковете, а два местни товарни кораба пухтяха, понесли съдържанието на трюмовете си към някоя от другите скокови точки. После и самият ферибот се плъзна в дока и огромната станция закри панорамата от погледа на Екатерин.