	Но Брун не стори нищо. След всичките си години на вожд той смяташе за най-голяма своя грешка решението да избере за вожд Брод. Едва сега съзнаваше колко сляп бе за недостатъците на сина на стопанката си. Дори в добродетелите му, неустрашимият му бабаитлък и безразсъдният му кураж, Брун вече съзираше изявата на същия пренебрежителен егоизъм и импулсивен нрав. Но не това бе причината Брун да не стори нищо. За добро или за лошо Брод вече беше вожд. Твърде късно бе Брун да се намесва и да подготвя друг мъж, макар да знаеше, че Кланът ще му позволи. Единствената надежда Брод да стане някога вожд, единствената надежда за Клана, бе да го накарат да ги поведе сега. Брод бе казал, че той е вождът — предизвикателно, съвсем необуздано Брод бе заявил, че той е вожд. „Е, води ги, Брод, помисли си Брун. Направи нещо. Каквито и решения да вземаше Брод оттук нататък или дори да не вземеше, Брун нямаше да се меси.“