	По пътя срещна Кали, който беше ходил да види дали „злият Мзиму“ е изял дареното му вчера месо. Младият негър обичаше малката бейби и също се молеше за нея, но се молеше по съвсем друг начин. Казваше на „злия Мзиму“, че ако бейби оздравее, той всеки ден ще му носи парче месо, но ако умре, макар и да се бои от него и да знае, че после ще загине, преди това така ще му нашари гърба, та „злият Мзиму“ завинаги да го запомни. Той обаче се окуражи, защото месото, оставено вчера, бе изчезнало. Може да го е отмъкнал някой чакал, но може и Мзиму да се е превърнал в чакал.