	Но каквото и да правеше, не можеше да не озлобява белия човек, който изглеждаше озлобен от самия живот. Когато мълчеше, Бунстер го биеше и наричаше навъсено животно. Когато говореше, го биеше за това, че отговарял. Когато се държеше сериозно, Бунстер го обвиняваше, че крои нещо, и му дръпваше един бой в аванс, а когато се мъчеше да бъде весел и се усмихваше, го набеждаваше, че се надсмивал на своя господар и повелител,;и пак го биеше. Бунстер беше демон. Жителите биха го пратили на оня свят, ако не помнеха урока от трите шхуни. Може би щяха да го пратят на оня свят въпреки всичко, ако имаше джунгла, в която да се укрият. Но положението беше такова, че убийството на бели хора, на кой да е бял човек, щеше да докара военен кораб, който да избие виновниците и да изсече скъпоценните кокосови палми. И гребците отдавна бяха решили да го удавят, да преобърнат катера, щом им се удаде случай. Само че Бунстер внимаваше лодката да не се преобърне.