	Този път Галина дойде да ме вземе с „Нивата“. Синовете на Николай Фьодорович купили колата, за да може, когато се налага, Галина да ходи в града за продукти, за билки в гората и за лекарства за баща им. Зарязах работата си и тръгнах с нея. Докато пътувахме из Москва, Галина мълчеше. Из града тя караше напрегнато и дори капчици пот избиха на челото й, докато излезем на околовръстното шосе. Когато се озовахме на познатата й магистрала, Галина въздъхна: „Ох, измъкнахме се.“ По-нататък започна да кара по-спокойно и по-бързо, като заразказва за тревогите си, смесвайки украинска и руска реч: