	Останахме така в тишина не повече от една минута. След това на вратата се почука и в стаята влезе нисък набит човек. Дясното му ухо бе превито и напъхано като тапа в ушния канал. Вероятно в миналото някой го е ударил с тухла или с ковашки чук — юмрук не би бил в състояние да стори това. Носът му беше разплескан широко по цялото лице. Очите му бяха малки и бляскаха с такава дива светлина, каквато можете да видите в очите на разгневен орангутан. Черна рошава коса никнеше дори и от врата му. Носеше бежови панталони и бяло спортно сако. Около шията си бе завързал фантастично шарена връзка. Приближи се до бюрото мълком и бързо. Стъпките му бяха леки като на котка.