	Постепенно, някъде към пет-шест часа, площадът отново се изпълва с народ. (Храбри са новочеркасци! По градското радио през цялото време призовават: „Граждани, не се поддавайте на провокация, приберете се по къщите си!“ Автоматчиците са още тук и кръвта не е измита, а те отново напират.) Викове, нарастват все повече — и отново стихиен митинг. Вече е известно, че в града са долетели (а навярно още при първия разстрел?) шест висши членове на ЦК, включително, разбира се, Микоян (специалистът по будапещенските ситуации), Фрол Козлов, Суслов (останалите се посочват неточно). Те се установяват като в крепост в зданието на КУККС (курсове за усъвършенствуване на кавалерийския команден състав, бившия кадетски корпус). И делегация от млади работници от НЕВЗ отива да им разкаже за случилото се. В тълпата крещят: „Да дойде тук Микоян! Нека сам погледне тази кръв!“ Не, Микоян няма да дойде. Но един патрулен хеликоптер кръжи ниско над площада около шест часа и разглежда. Отлита.