	Спомних си, че като дете обичах да плувам в Троут Крийк* — което беше смешно име за рекичката, защото в нея нямаше пъстърва. Може в дните на първите бели заселници да е имало малко пъстърва. Потокът се вливаше в реката точно над Уилоу Бенд и бе съвсем малък — на места просто вада — но точно преди да се влее в реката образуваше вир. Когато с приятелите ми бяхме малки, ние често плувахме там. Не беше по-дълбок от метър и нямаше течение — едно момче не би могло да се удави в него, освен ако не го направи съзнателно. Прекарвахме си там много весело през ленивите летни дни, но онова, което си спомнях най-добре, бе, че когато се уморявах от скачането в по-дълбоката вода, аз лягах на плитко с глава, отпусната върху чакълестия бряг и с едва покрито от водата тяло. Бе приятно да лежа така, защото понякога можеш да забравиш, че имаш тяло. Водата беше точно толкова дълбока, колкото да го издига така, че да не го усещаш. Във вира имаше много малки рибки, дълги по пет-десет сантиметра, и ако човек лежеше неподвижно достатъчно дълго, те идваха и започваха да те хапят по пръстите на краката с малките си устички. Предполагам, че са намирали изсъхнали кожички и навярно мънички струпеи — повечето от нас имахме струпеи по краката, защото ходехме боси и винаги бяхме в рани и синини — а ми се струва, че рибките са смятали изсъхналите кожички и мъничките струпеи за много вкусна храна. Така или иначе, аз лежах там и ги усещах как докосват с устни пръстите на краката ми. В мен се разливаше покой и се надигаше клокочещ смях, клокочещо щастие, че сме толкова близки с рибките.