	— Не мога да ти обясня — въздъхна Васил Марков, — но умът ми се бунтува, целата ми душа… аз не мога така лесно да приема да измрат триста човеци. Аз не съм, не съм против хубавото и полезното… ето и против тия нови съдове, може би са наистина по-хубави, но сърцето ме боли за тия честни люде, които стават жертва. Не ме ли разбирате? Аз искам хубавото да е хубаво за сички човеци. Това е по-важното, което искам да кажа… да оставим най-сетне тия съдове. И после, Баболев… ти защо сичко обясняваш се с тая Европа, като че ли се криеш зад нея.