	Пред нея лежеше малко селце, десетина покрити със сламени покриви къщурки и паянтови плевници, явно изоставено заради жестоката суша. Изкривени врати скърцаха на ръждясалите си панти, а вятърът навяваше прах по единствената черна улица под безжалостното обедно слънце. Зноят му я удари като чук и тя плувна в пот, преди да е изминала и десетина крачки. Изведнъж се зарадва на грубите обуща — земята беше камениста и като нищо щеше да я изгори в чехлите. В средата на нещо, което условно можеше да се нарече селската морава — петно засъхнала пръст с туфи излиняла трева — се издигаше каменен кладенец. Върху напуканите зелени плочи, обрамчили кладенеца, където някога мъже и жени се бяха редили да вадят вода, някой беше изрисувал с червена боя шестолъчна звезда, вече избеляла и олющена.