	Ясно — трябваше да продължа на Север. Между другото бях горд, че съм пресякъл Гринуичкия Меридиан (Бордо се пада на Запад от него). Хванах едно младо момче на стоп, което отиваше в посока Париж. А там майка ми има първи братовчед — професор по атомна физика. Така че си казах — защо не Париж! Около двеста км преди столицата ме пое една мадама с „Пежо“ 604 — доста яка беше и по целия път ми се хвали, че кара камион-кран, каквито има само десет в цяла Франция. Аз бях преуморен от нощното пътуване и заспах в колата. Когато се събудих бяхме пред Париж. Момичето беше спряло на една бензиностанция и ми беше накупило два плика с храна. Извини ми се хиляди пъти, че живее с приятелката си (явно беше лезбийка) и че ако и доведе мъж, тя ще я убие, затова не може да ме покани и ме остави в едно южно предградие на Париж — Ville de Marne. Отидох на станцията на локалното влакче за центъра и там се заговорихме с едно младо момче — студент. Той като чу, че са ме обрали и няма къде да спя, каза: