	Бях прекалено изтощена да пращам Винсент навън тази вечер, колкото и да се интересувах от снимката. Всичко можеше да почака. По-важни бяха гласовете в детската. Всяка вечер те ставаха все по-ясни, вече бяха на ръба на разбираемото. Предишната нощ, след като окъпах Винсент и преди да си легна, успях да определя, че говорят повече от два различни гласа. Бяха поне трима — момче и две момичета. Не изглежаше много невероятно детски гласове да се чуват именно в двестагодишна детска стая.