	Когато започнаха да се замерват с чинии и да си крещят по име, Аркадио реши да ги остави и дръпна завивката, за да запуши ушите си, после ги замени със сън, в който изпълняваше серенада на любимата си. Тя стоеше в здрача на балкона, а той — във вълшебната градина под нея, обгърнат от кадифения мрак. Неговото изпълнение на E lucevan le stele* беше най-прекрасното, което някога бе правил, и бе акомпанирано от оркестъра на жабешката песен и кантатата на малките срамежливи нощни създания.