	— Аз ли да се присмивам? Та да не съм изумила съвсем? — бързо занарежда Галина. — Та аз всяка вечер една съкровена мисъл имам. Само нея си и мисля. Как ще засея билките — истинските, целящите; мисля, как ще ги дам на златния ми сокол, как силиците ще се върнат при него. Истинска чорба ще сготвя от пресничко, не миришещо на никаква химия. Ще го напоя с мляко, току-що издоено, не обезмаслено, а щом разпери крила соколът златен, може би и детенце ще му родя. Изобщо не съм се присмивала. Само така си приказвах, за да видя, колко е твърдо решението ти, дали няма да се промени насред път.