	Пристигнах в сградата на Отдел „Убийства“ — Южен Ню Йорк на Западна двайсета улица в девет без четвърт във вторник сутринта със смесени чувства. Исках кашоните да стигнат до Креймър колкото може по-бързо, но ако той беше там, не желаех да му ги предам лично, защото щом прочетеше писмото, щях да се забавя. Той щеше да ме задържи, докато снемат и сравнят отпечатъците, а ако съвпаднеха, щеше да ме задържи по-настойчиво и по-дълго. Затова останах много доволен, че още не е дошъл. Пърли Стебинс също го нямаше, но попаднах на един познат сержант, на име Бърман. Той погледна шестте кашона — в единия можеше да се побере кошче за боклук и вътре наистина имаше кошче за боклук, което Сол донесе от Лексингтън Авеню № 490. Сержантът изрази надежда, че не всички са пълни с бомби, а аз отвърнах, че е прав — бомба има само в единия, номерът е да познаеш в кой. Той пъхна писмото в джоба си и обеща да го предаде на Креймър веднага щом дойде.