	По белите хълмове, клисурите и далече по планините се разлива като прощален благослов бронзовата песен на камбаните. Така тържествено те звънят само на Възкресение и сега. Във въздуха трепти високата глъч на тълпите. Смях, викове и бодра воинска песен. Боляри, велможи и сановници, владици и търновски безделници, тълпи от жени, старци и деца се трупат край друма, за да изпратят воинството. Същото, което бяха посрещнали през есента. Разлюшкани като пияни, алените знамена се целуват със слънцето. От един прозорец на Царевец гледа и Мария. Облегната с бледо-мраморните си ръце върху него, тя впива неспокойният си поглед в далечината към почернелия от люде Преславски друм, за да не изпусне в тълпите едрата фигура на един конник. Мъка разкъсва сърцето й от болка. Пак сама. Отива си планинецът, за да не се върне може би никога… Тя знае това. Ще дойде и неговият ред да се отпусне като пронизан орел в разгара на битката или от ръката на коварството, но сега той все още лети нагоре горд, див и могъщ като своето племе… А тя е вече сама, отхвърлена и ненужна никому, в сянката на залеза. Жесток или великодушен беше той към нея, похитител или най-достойният между всички, това тя още не знае, ала все едно, тя иска да го забрави!