	За миг Скот закрива, с длани очите си. Жилите на врата му се издуват. Дъхът шумно свисти от устата му. Лизи си казва, че няма защо да го пита къде се е научил да се преборва мълчаливо с мъката си — вече го знае. Докато Скот мълчи, в съзнанието й изниква друг въпрос: