	Негърът беше седнал на носа и държеше между колената си пушката на испанския пленник, а Корсарът седеше на кърмата, срещу трупа на брат си. Бе отново изпаднал в мрачна меланхолия. Стиснал с длани главата си и опрял лакти на колената, той за миг не откъсваше очи от трупа, чиито форми се очертаваха под погребалния плащ. Погълнат от своите скръбни мисли изглежда беше забравил всичко: другарите си, кораба си, който все по-ясно изпъкваше на морската повърхност от разтопено злато, ескадрата на адмирал Толедо.