	Те се въртяха диво и се взираха в мен. В погледа й се четеше няма молба. Отчаяние бе твърде мека дума, за да го опише. Гледаше към мен, а не към Жан-Клод, сякаш знаеше, че съм единствената в стаята, на която й пука. Дори това да притесняваше Жан-Клод, нямаше как да се разбере по изражението му.