	Сега всичко зависеше от точността — всеки миг и всеки звук бяха съсредоточени в едно — да го хване или да го убие. Борн дишаше равномерно и се мъчеше да овладее мускулните спазми, обзели цялото му тяло. Отново тръгна по коридора, този път в обратната посока. Стигна на около тридесет стъпки от осмата врата отляво и се извърна бързо, когато изведнъж чу приглушен хор от спорадични хлипания и викове, които се носеха иззад затворените врати на хотелския коридор. Чуваха се заповеди, формулирани доста по-успокоително от инструкциите на Крупкин: „Моля, не излизайте от стаите си! Не пускайте никого вътре! Нашите хора са предприели претърсване.“ Винаги казваха „нашите хора“ никога „полицията“ или „властите“ — тези думи предизвикваха паника. Паниката и отвличането на вниманието бяха неизменни съставни части на клопката за хора, вечните съюзници на щракващия капан.