	— Това просто е неестествено — избухна той и издърпа ядосано лулата от зъбите си. — Аз съм този, който би трябвало да задиря! — Смаяният й поглед сигурно не отстъпваше на неговия. Ако Тилин беше някоя кръчмарска слугиня и му се усмихнеше както си му е редът, сигурно щеше да си опита късмета си, е, стига слугинята да нямаше син, който обича да мушка с меча си хора по улиците — но все пак той трябваше да задиря, а не него да задирят. Просто никога досега не си го беше помислял. Никога досега не му се беше налагало.