	Да… но при все това още си спомням младежките си военни подвизи… и тежко и горко на тези нещастници… ако… — бъбреше Меций Либеон, като стисна ръката на Сервилиан, и последван от един центурион и от капуанските войници, се отправи към поверения му пост. В душата си, разбира се, той страшно негодуваше против печалното положение, в което го беше поставило безумието на десетте хиляди разбойници, като горещо възжелаваше блаженото спокойствие на предишните дни.