	След това всички се разотидоха и опечалените близки се върнаха в дома, където тя никога вече нямаше да бъде… В стаята на Мари пердетата бяха спуснати и тя лежеше и неудържимо ридаеше, като час по час викаше ту една, ту друга от слугините. Те, горките, нямаха дори време да  плачат. И защо да плачат? Мари беше твърдо убедена, че мъката е само нейна и че никой друг не би могъл да страда толкова много, колкото нея.