	Накрая пристигнаха. Най-после нещо познато. Къщата изглеждаше малка и мизерна в сравнение с онова, което си спомняше, но истината бе, че от много години не си беше мислила за дома. От десетгодишна беше престанала да го сънува. Сега обаче спомените се завърнаха, сълзите, които бе проляла през първите седмици и месеци в Основното училище и после, когато напусна Земята и замина за Военното. За това беше копняла и най-сетне се бе върнала, отново го имаше… но съзнаваше, че вече няма нужда от това, не го желае истински. Смутеният мъж до нея не беше онзи висок бог, който гордо я разхождаше по улиците на Маралик. А жената в къщата не беше богинята, която й даваше топла храна и утеха с хладната си длан върху челото, когато беше болна.