	Представата как освобождава Кишикава-сан от капана на живота, беше преминала бързо през съзнанието на Николай и той я беше отхвърлил като ужасяваща. Не сега, в дъжда, пред вида на тази машина за расово отмъщение — съдилището за военни престъпници, идеята се появи отново и този път се задържа. Беше несправедливо, че съдбата искаше от него да убие единствения си близък човек. Но една достойна смърт беше единственият подарък, който можеше да предложи. И той си припомни една старинна пословица: „Кой трябва да направи невъзможното? Този, който може.“