	Той постоя малко, припомняйки си какво се беше случило от началото на тази история. После задряма и се събуди от един плъх, който се катереше по ботуша му и го накара да подскочи от страх. Стаята беше празна. Свещите бяха намалели. Стори му се, че чу да се отваря и затваря врата, но когато отиде да погледне, видя само един писар, работил до късно, който си тръгваше. Саймън реши да свърши малко работа. Взе данъчните списъци и ги отнесе обратно в кабинета, където бяха работили писарите. Сложи ги обратно на рафтовете. Обеща си, че ако кметът не пристигне, докато свещите догорят, ще си тръгне. Разбута ръкописите, седна на бюрото и започна да преглежда различните пергаменти, разтворени там. Взе един документ, изписан със сбит почерк. Забеляза името на Адам Дрейкът и с чувство на вина осъзна, че чете завещанието му, което трябваше да бъде одобрено от градската община. Прочете различните клаузи. Алис трябваше да бъде основна наследница, а ако умреше преди баща си, богатството и стоките му щяха да преминат у една роднина, племенница от Бат и някои други. Погледът му беше привлечен от различни подробности и изведнъж кръвта му застина. Той придърпа една свещ по-наблизо и започна да изучава по-внимателно написаното.