	Четиридесет и пет градусовата горещина тегнеше над областта. Всичко бе тихо и глухо. Не се чуваше дори и коприненомекото шумолене, което обикновено се носеше по храстите, еднообразно и кристалночисто. Под полупритворените от сваряващата жега очи на пазача златистата слънчева светлина блестеше в прозрачни водопади и искреше в завесата от вода… Той седеше, гледаше и чувстваше как ще се разпадне от скука. В неговото тяло нямаше нищо, което да го сглоби. Накъдето и да насочеше вниманието си, виждаше само едно и също, само слънчогледи, слънчогледи, слънчогледи… ежедневно и безспирно. Всичко наоколо бе толкова отегчително, че не съществуваше нищо, което да го заинтригува. Нищо не се движеше наоколо, нищо не се придвижваше в пространството, което да улови погледа му и да го оживи. Той гледаше в една точка и чувстваше как еднообразието и скуката навлизат през очите му в тялото, разпадат го, проникват в мозъка му и го обливат с бездействието си, с неподвижността и застиналостта си всяка минута, всяка секунда… всеки час, ежедневно. Нямането какво да се прави го разлагаше, разплуваше, разтваряше в пейзажа наоколо. Скоро той щеше да се слее с него. Щеше да изчезне. Вече чувстваше, че няма и внимание. Толкова дълго не го беше използвал, а и нищо друго не го бе използвало, че вече го беше загубил. Нито един звук, нито един шум, нито един глас, нито едно движение…, което да привлече, раздвижи, заинтригува неговото внимание. Всичко бе замряло. Всичко бе неподвижно. Всичко бе… сън. Всичко бе пустота, самотност и сън. Нямаше нищо друго. Нищо. Абсолютно нищо.