	— О, да. — Сюгър замълча. — Виждал съм и по-лоши места от това, разбираш. Веднъж като дете бях в един миньорски лагер. Неочаквано откриха диаманти. И вместо да създадат една голяма компания или правителството да се заеме с разработката на находището, го разделиха на стотици и хиляди малки участъци, най-често около два квадратни метра. Миньорите копаеха на ръка с лопати и почистваха пепелта с метлички от пера… големите скъпоценни камъни са крехки, разбираш, при невнимателен удар се чупят… копаеха под лъчите на изгарящото слънце ден подир ден. Мнозина бяха с по-малко дрехи от нас сега. Повечето не се хранеха нито добре, нито редовно. Скъсваха си задниците от работа. Имаше много нещастни случаи, много повече болести от тук. Имаше и много боеве, но… Но те живееха за бъдещето. Доброволно изпълняваха най-невероятните подвизи на физическата издръжливост за поддържане на надежда. Бяха обзети от идея фикс. Те бяха като… е, ти много ми приличаш на тях. За нищо на света не искаха да се откажат. За една година с ръчни лопати превърнаха планината в бездна. Беше глупаво, но ми харесваше.