Valjala
Valjala () är en småköping () på ön Ösel i västra Estland, belägen i Ösels kommun i landskapet Saaremaa.. Antalet invånare uppgick till  i januari 2020.

Geografi 
Valjala var tidigare fram till 2017 centralort i Valjala kommun och ligger 160 km sydväst om huvudstaden Tallinn. Valjala ligger  meter över havet.

Runt Valjala är det mycket glesbefolkat, med  invånare per kvadratkilometer. Valjala är det största samhället i trakten. I omgivningarna runt Valjala växer i huvudsak blandskog.

Klimat 
Inlandsklimat råder i trakten. Årsmedeltemperaturen i trakten är  °C. Den varmaste månaden är juli, då medeltemperaturen är  °C, och den kallaste är januari, med  °C.

Historia 
Orten omnämns i tyskspråkiga källor omkring år 1200 som Waldele. En kyrkby uppstod redan under medeltiden i anslutning till Sankt Martinskyrkan och denna utvecklades snart till centralort för Valjala socken. Orten omnämns år 1634 som Pappiallewe.

Borgen i Valjala 

Sydost om dagens ortscentrum fanns under förkristen tid fram till 1200-talet en borg tillhörande esterna på Ösel. Denna omnämns i Henrik av Livlands krönika som castrum Waldja. Vid borgen i Valjala stod under vintern 1227 det avgörande slaget om Ösel, då Svärdsriddarorden och biskop Albert av Riga befäste sin kontroll av hela Ösel.

Borgen var vid denna tid troligen en av de största och mest välbefästa försvarsanläggningarna på Ösel. Den låg på en höjd och omgavs av en bastant ringmur. Den stenförstärkta vallgraven är fortfarande delvis bevarad, och vid utgrävningar har man hittat omfattande arkeologiska fynd från 1000-talet till 1200-talet.

Valjala kyrka 

Sankt Martinskyrkan i Valjala är Ösels och troligen hela Estlands äldsta kyrkobyggnad. Ett kapell uppfördes på platsen omkring Ösels kristnande 1227 efter en rektangulär plan och detta kapell utgör idag delar av murarna till kyrkans kor. Möjligen fanns en begravningsplats för Öselborna på platsen för kyrkan redan före kristnandet.

En större tillbyggnad mellan 1241 och 1265 utvidgade kapellet till en romansk kyrka, med ett långhus med tre valv. Alla tre kyrkoportalerna är försedda med romanska valvbågar. Det tidigare kapellet med invändiga väggmålningar av apostlarna byggdes i samband med utbyggnaden om till kor. Efter lokalbefolkningens uppror 1261 kom kyrkan att omvandlas till en försvarskyrka. De övre delarna av byggnaden som tillkommit under kyrkans senare bygghistoria har gotiska fönster och valv. Västportalen är utsmyckad med en vimperg. Den skadades svårt, troligen i samband med Sankt Göransupproret 1343.

På 1360-talet kom kyrkan åter att byggas om, och fler om- och tillbyggnader följde. Kyrktornet uppfördes på 1600-talet på platsen för en äldre sakristia. I tornväggarna finns enstaka rester av äldre trapetsformade gravplattor inbyggda. Det barocka torntaket uppfördes ursprungligen på 1770-talet, men förstördes i ett blixtnedslag 1922 och ersattes med den nuvarande konstruktionen 1926.

Den massiva dopfunten från 1270 är en av Estlands äldsta och praktfullaste av sitt slag, med ett rankmotiv som slingrar sig kring skålen och växer fram ur en kraftig pelare, varw mindre sidopelare symboliserar de fyra heliga floderna. Dopfunten har möjligen ursprungligen tillverkats för Hapsals domkyrka och först senare förts till Ösel. Troligen har den utförts av en mästare från Westfalen och har betydande likheter med utsmyckningarna på den norra domkyrkoportalen på Rigas domkyrka.

På korets norra sida finns en väggmålning från 1200-talet. Altaruppsatsen och predikstolen i empirestil utfördes av snickarmästaren Nommen Lorentzon från Kuressaare under 1820-talet. Altartavlan är från andra halvan av 1800-talet.

Två epitafier från den tidiga barocken i dolomitsten är ägnade åt de lokala kyrkohedarna Andreas Fregius (död 1664) och Caspar Berg (1667). Kyrkfönstren från 1970-talet utfördes av den estniska glaskonstnären Dolores Hoffmann. Orgeln från 1888 byggdes av den estniske orgelbyggaren Gustav Normann och renoverades 2004.

Efter Estlands självständighet renoverades kyrkan mellan 1992 och 1994 utvändigt. I anslutning till kyrkan finns även prästgården.

Källor 

Orter i Saaremaa
Småköpingar i Estland
Valjala ( ) är en småköping ( ) på ön Ösel i västra Estland , belägen i Ösels kommun i landskapet Saaremaa . . Antalet invånare uppgick till i januari Geografi Valjala var tidigare fram tillcentralort i Valjala kommun och liggerkm sydväst om huvudstaden Tallinn . Valjala ligger meter över havet . Runt Valjala är det mycket glesbefolkat , med invånare per kvadratkilometer . Valjala är det största samhället i trakten . I omgivningarna runt Valjala växer i huvudsak blandskog . Klimat Inlandsklimat råder i trakten . Årsmedeltemperaturen i trakten är °C . Den varmaste månaden är juli , då medeltemperaturen är °C , och den kallaste är januari , med °C . Historia Orten omnämns i tyskspråkiga källor omkring årsom Waldele . En kyrkby uppstod redan under medeltiden i anslutning till Sankt Martinskyrkan och denna utvecklades snart till centralort för Valjala socken . Orten omnämns årsom Pappiallewe . Borgen i Valjala Sydost om dagens ortscentrum fanns under förkristen tid fram tilltalet en borg tillhörande esterna på Ösel . Denna omnämns i Henrik av Livlands krönika som castrum Waldja . Vid borgen i Valjala stod under vinterndet avgörande slaget om Ösel , då Svärdsriddarorden och biskop Albert av Riga befäste sin kontroll av hela Ösel . Borgen var vid denna tid troligen en av de största och mest välbefästa försvarsanläggningarna på Ösel . Den låg på en höjd och omgavs av en bastant ringmur . Den stenförstärkta vallgraven är fortfarande delvis bevarad , och vid utgrävningar har man hittat omfattande arkeologiska fynd fråntalet tilltalet . Valjala kyrka Sankt Martinskyrkan i Valjala är Ösels och troligen hela Estlands äldsta kyrkobyggnad . Ett kapell uppfördes på platsen omkring Ösels kristnandeefter en rektangulär plan och detta kapell utgör idag delar av murarna till kyrkans kor . Möjligen fanns en begravningsplats för Öselborna på platsen för kyrkan redan före kristnandet . En större tillbyggnad mellanochutvidgade kapellet till en romansk kyrka , med ett långhus med tre valv . Alla tre kyrkoportalerna är försedda med romanska valvbågar . Det tidigare kapellet med invändiga väggmålningar av apostlarna byggdes i samband med utbyggnaden om till kor . Efter lokalbefolkningens upprorkom kyrkan att omvandlas till en försvarskyrka . De övre delarna av byggnaden som tillkommit under kyrkans senare bygghistoria har gotiska fönster och valv . Västportalen är utsmyckad med en vimperg . Den skadades svårt , troligen i samband med Sankt Göransupproret Påtalet kom kyrkan åter att byggas om , och fler om- och tillbyggnader följde . Kyrktornet uppfördes påtalet på platsen för en äldre sakristia . I tornväggarna finns enstaka rester av äldre trapetsformade gravplattor inbyggda . Det barocka torntaket uppfördes ursprungligen påtalet , men förstördes i ett blixtnedslagoch ersattes med den nuvarande konstruktionen Den massiva dopfunten frånär en av Estlands äldsta och praktfullaste av sitt slag , med ett rankmotiv som slingrar sig kring skålen och växer fram ur en kraftig pelare , varw mindre sidopelare symboliserar de fyra heliga floderna . Dopfunten har möjligen ursprungligen tillverkats för Hapsals domkyrka och först senare förts till Ösel . Troligen har den utförts av en mästare från Westfalen och har betydande likheter med utsmyckningarna på den norra domkyrkoportalen på Rigas domkyrka . På korets norra sida finns en väggmålning fråntalet . Altaruppsatsen och predikstolen i empirestil utfördes av snickarmästaren Nommen Lorentzon från Kuressaare undertalet . Altartavlan är från andra halvan avtalet . Två epitafier från den tidiga barocken i dolomitsten är ägnade åt de lokala kyrkohedarna Andreas Fregius ( dödoch Caspar Berg Kyrkfönstren fråntalet utfördes av den estniska glaskonstnären Dolores Hoffmann . Orgeln frånbyggdes av den estniske orgelbyggaren Gustav Normann och renoverades Efter Estlands självständighet renoverades kyrkan mellanochutvändigt . I anslutning till kyrkan finns även prästgården . Källor Orter i Saaremaa Småköpingar i Estland