201-й батальйон шуцманшафту
201-й батальйон шуцманшафту (), «Український легіон» — підрозділ німецької допоміжної поліції, сформований із легіонерів спеціальних підрозділів «Нахтігаль» і «Роланд», створених абвером на початку 1941 року, основу яких складали переважно прихильники і члени ОУН(б). Батальйон з березня до грудня 1942 року діяв на території Білорусі. Перший із 7-ми «українських» батальйонів (201—208), сформованих на території генерал-губернаторства.

Формування 

Основою батальйону стали кадри сформованих на початку 1941 року абвером спеціальних формувань «Нахтігаль» і «Роланд», що складалися переважно із прихильників і членів ОУН(б).

У липні 1941 року, дізнавшись про арешти лідерів ОУН(б), український командир батальйону «Нахтігаль» Роман Шухевич надіслав на адресу верховного командування вермахту лист, у якому вказав, що «внаслідок арешту нашого уряду і лідера легіон не може більше перебувати під командуванням німецької армії».

13 серпня 1941 року «Нахтігаль» отримав наказ передислокуватися до Жмеринки, де на залізничному вокзалі солдатів роззброїли (зброю повернули в кінці вересня), залишивши при цьому особисту зброю офіцерів. Після чого під охороною німецької жандармерії їх перевезли до Кракова, а потім у Нойгаммер (сучасний Сьвентошув у Польщі), куди батальйон прибув 27 серпня.

Наприкінці серпня 1941 року батальйон «Роланд» отримав наказ передислокуватися у Фокшани, де аналогічно «Нахтігалю», солдатів роззброїли на залізничному вокзалі, залишивши особисту зброю офіцерів.
На початку вересня 1941 року особовий склад «Роланда» був переведений у Зітцендорф-ан-дер-Шмід, після чого зброю їм повернули. Одна рота продовжувала навчання в Зайберсдорфі.

16 вересня 1941 року райсхфюрер СС Гіммлер віддав розпорядження сформувати з особового складу батальйонів «Роланд» і «Нахтігаль» охоронний батальйон «Роланд Нахтігаль».
15 жовтня 1941 року начальник поліції порядку на виконання наказу видав відповідне розпорядження.

18 жовтня особовий склад батальйону «Роланд» передав німецькому командуванню меморандум з наступними вимогами:

 Привернути проголошення самостійности України.
 Негайно звільнити всіх арештованих провідників ОУН(б)і Степана Бандеру.
 Негайно звільнити з ув'язнення членів Тимчасового Державного Правління з Ярославом Стецьком на чолі.
 Забезпечити негайно членів найближчої родини членів Леґіону і звільнити з ув'язнення їхніх найближчих.
 Реорганізований Леґіон може бути вжитий до дальших воєнних дій тільки на українських теренах.
 Команда Леґіону і вишкільної кадри має бути українська.
 Обов'язки і права командного складу такі, як і в німецькій армії.
 Члени Леґіону зложили вже присягу на вірність Україні, а тому не можуть вже присягати на вірність іншій державі.
 Реорганізований Леґіон може підписати умову однорічної контрактової служби (до кінця 1942 року).
 Контракт підписує кожний член індивідуально і кожний одержує копію тієї двосторонньої умови.

21 жовтня 1941 року український особовий склад «Нахтігалю» було об'єднано з особовим складом батальйону «Роланд» у Франкфурті-на-Одері з метою перенавчання для використання в якості частини охоронної поліції.

1 листопада 1941 року представник німецького командування передав відповідь на меморандум. У всіх вимогах було відмовлено, крім чотирьох останніх. Проте викладені в них умови укладення з особовим складом індивідуальних річних контрактів без принесення присяги Німеччини, і так на той час були стандартними для всіх службовців охоронної поліції.

Починаючи з 25 листопада, незважаючи на відмову німецького командування в задоволенні більшості вимог легіонерів, переважна більшість особового складу уклала індивідуальні річні контракти на службу до охоронної поліції (з 1 грудня 1941 р. по 1 грудня 1942 року). Відмовилися лише 15 осіб. (у тому числі начальник медслужби «Нахтігалю» Юрій Лопатинський і командир одного з взводів «Нахтігалю» Микола Ковальчук) Ніяких репресій проти них з боку німців не було.

Особи, що підписали контракт склали 201-й батальйон охоронної поліції (шуцманшафту).

Батальйон формально очолив батальйонсфюрер () Євген Побігущий, хоча фактичне керівництво здійснював німець — компаніфюрер () Вільгельм Моха ().

Чисельність батальйону — 650 чоловік. Батальйон складався з чотирьох рот. Обмундирування — стандартна німецька поліцейська форма. Кокарда — «поліцейський орел». Шеврон — зелений «поліцейський орел» на сірому тлі. Якоїсь загальної символіки (у тому числі національної), що відрізняла б службовців 201-го батальйону від інших службовців поліцейських формувань, не було. Деякі шуцмани, що служили раніше в батальйоні «Нахтігаль», носили на лівій кишені кітеля номерний латунний значок ДУН — тризуб у вінку, під тризубом напис «ОУН — ДУН 1941». (особовий склад батальйону «Роланду» такі значки отримати не встиг, хоча вони були виготовлені і для них)

Німецький командний склад 
Батальйонний офіцер нагляду () — компаніфюрер Вільгельм Моха, його заступник — Гоппе, і чотири німці — ротні офіцери нагляду.

Український командний склад 
 командир батальйону — Євген Побігущий
 ад'ютант — Омелян Герман-«Орлик»
 начальник канцелярії — Володимир Лунь
 заступник командира батальйону/командир першої роти — Роман Шухевич
 командир другої роти — Михайло Бригидер
 командир третьої роти — Василь Сидор
 командир четвертої роти — Володимир Павлик
 начальник медслужби — Василь Головацький
 капелан — Іван-Всеволод Дурбак
 Командири взводів: Роман Кашубинський (1-й взвод 1-ї роти), Остап Лінда (2-й взвод 1-ї роти), Олександр Луцький (3-й взвод 1-ї роти), Роман Бойцун, Любомир Ортинський, Михайло Хом'як (взвод 2-ї роти), Микола Левицький (взвод 2-ї роти), Юліан Ковальський (1-й взвод 3-ї роти), Зорян Калиняк (2-й взвод 3-ї роти), Теодор Крочак, Карл Малий, Семен Лаврушка, Святослав Левицький (взвод 4-ї роти), Василь Брилевський (взвод 4-ї роти) .
 віцефельдфебель Микола Вишитацький, віцефельдфебель Гартій, віцефельдфебель Свобода.

Озброєння 
При формуванні батальйону особовий склад був озброєний карабінами Маузер 98. Командири, починаючи від командирів рот і вище — пістолетами. Однак у спогадах про службу в Білорусі згадується застосування автоматів, кулеметів, мінометів і артилерії.

Служба 
Про цей період історії батальйону відомо в основному за спогадами його колишніх службовців.

У березні 1942 року батальйон був перекинутий з Німеччини в Білорусь . Там він отримав поповнення — 60 чоловік із військовополонених, бійців Червоної армії, переважно вихідців із Полтавської та Дніпропетровської областей.

22 березня 1942 року батальйон прибув в селище Боровки недалеко від Лепеля, де змінив перекинутий звідти на Україну 17-й латиський батальйон шуцманшафту.

201-й шуцманшафт-батальйон був прикріплений до 62-го охоронного полку 201-ї охоронної дивізії тилового району групи армій «Центр». При цьому підрозділ не діяв як єдине ціле. Перша, третя і четверта роти забезпечували охорону 12 опорних пунктів () у трикутнику Могильов-Вітебськ-Лепель. Друга рота здійснювала охорону штабу дивізії. Відомі шуцпункти: Бешенковичі, Борівка, Бойчеково, Борисов, Велевщина, Вороніж, Спеки, Камінь, Лепель.

Навесні-восени 1942 року батальйон брав участь в антипартизанських дій на території Білорусії. Перша втрата особового складу сталася 1 травня 1942 року. Унтеркорпорал першого взводу першої роти Віюк підірвався на міні, намагаючись зняти червоний прапор, вивішений радянськими партизанами недалеко від штабу батальйону. Найбільші сутички з партизанами відбулися 16 червня (втрати склали дві особи) та 20 червня, 25 липня (втрати — 3 особи) і 19 серпня. 29 вересня на дорозі Лепель-Ушачі північніше села Спеки 1-а рота спільно з німецьким підрозділом з засідки знищила колону радянських партизанів, втративши при цьому двох осіб. Після бою Моха наказав відвезти поранених у Лепель. Для супроводу був виділений взвод Кашубинського. Південніше Жар колона потрапила в засідку, організовану з партизанами зведеного загону бригад Ф. Ф. Дубровського та Н. М. Нікітіна і була повністю знищена. Втрати склали 22 особи українського особового складу, і 7 — німецького.

Одним з останніх повідомлень про дії батальйону в Білорусії є звіт про бій 3 листопада 1942 в 20 км від Лепеля.

За успіхи в боротьбі з партизанами Білорусії, оберцугфюрер Брилевський, компанієфельдфебелі Малий і Герцик, а також корпорал Антон Фединишин були відзначені німецькими нагородами (останній — залізним хрестом другого класу)

Тим не менше, до кінця 1942 року значна частина службовців батальйону фактично вийшла з підпорядкування німецьких офіцерів і самовільно передислокувалася в основний пункт дислокації — Боровки.
Наприкінці листопада 1942 року вищий фюрер СС і поліції Сходу Фрідріх-Вільгельм Крюгер вирішив повернути батальйон у своє розпорядження. Однак 1 грудня 1942 року особовий склад батальйону відмовився продовжувати контракт. Батальйон був переведений в Могильов і розформовано. Протягом місяця (з 5 грудня 1942 до 14 січня 1943) частинами перекидався у Львів.

У грудні 1942 р. керівник ОУН(б) в Україні Микола Лебідь послав Побігущому й Шухевичу лист із наказом про негайний перехід «Українського легіону» на нелегальне становище і перехід на Україну.

В листі вказувалося, що легіон повинен покласти початок створення збройних сил ОУН, які повинні боротися в тому числі і проти німців. Лист Шухевич отримав, проте до особового складу батальйону не довів. Згодом він виправдовувався тим, що лист нібито отримав вже в поїзді по дорозі до Львова.

Позаслужбова діяльність 
Службовці батальйону виконували поставлені їм керівництвом ОУН(б) завдання, не пов'язані з проходженням служби.

Так, під час перебування батальйону в Нойхаммері, його службовець Віктор Харків за дорученням Шухевича перевозив із Кракова до Німеччини фальшиві окупаційні злоті, де вони потім обмінювалися на справжні й використовувалися для фінансування ОУН(б).

Також у листопаді 1942 року командир роти Сидір і командир взводу Ковальський, взявши короткострокові відпустки, їздили в Київ, де вбили двох оунівців — братів Скузь, звинувачених СБ ОУН в роботі на німецькі спецслужби.

Після розформування 
Після прибуття у Львів частина офіцерів була затримана і містилася в тюрмі на Лонцького, причому затриманим дозволялося виходити в місто по дві людини на дві години. Інша частина, серед яких був і Шухевич, перейшла на нелегальне становище і взяла участь у формуванні УПА.

Незабаром всі затримані офіцери батальйону були звільнені і приєдналися до УПА, або до дивізії Галичина (Євген Побігущий, Герман Омелян, Роман Бойцун, Михайло Бригідер, Карло Малий, Любомир Ортинський, Михайло Хом'як, Святослав Левицький)

Див. також 

 118-й батальйон шуцманшафту
 Дружини українських націоналістів
 Військові відділи націоналістів
 Український легіон (Хорватія)
 Допоміжна поліція Третього Рейху
 14-та гренадерська дивізія Ваффен СС «Галичина»

Примітки 

Шуцманшафт
Історія Збройних сил України
201-й батальйон шуцманшафту ( ) , « Український легіон » — підрозділ німецької допоміжної поліції , сформований із легіонерів спеціальних підрозділів « Нахтігаль » і « Роланд » , створених абвером на початкуроку , основу яких складали переважно прихильники і члени ОУН ( б ) . Батальйон з березня до грудняроку діяв на території Білорусі . Перший ізми « українських » батальйонів208 ) , сформованих на території генерал - губернаторства . Формування Основою батальйону стали кадри сформованих на початкуроку абвером спеціальних формувань « Нахтігаль » і « Роланд » , що складалися переважно із прихильників і членів ОУН ( б ) . У липніроку , дізнавшись про арешти лідерів ОУН ( б ) , український командир батальйону « Нахтігаль » Роман Шухевич надіслав на адресу верховного командування вермахту лист , у якому вказав , що « внаслідок арешту нашого уряду і лідера легіон не може більше перебувати під командуванням німецької армії » . 13 серпняроку « Нахтігаль » отримав наказ передислокуватися до Жмеринки , де на залізничному вокзалі солдатів роззброїли ( зброю повернули в кінці вересня ) , залишивши при цьому особисту зброю офіцерів . Після чого під охороною німецької жандармерії їх перевезли до Кракова , а потім у Нойгаммер ( сучасний Сьвентошув у Польщі ) , куди батальйон прибувсерпня . Наприкінці серпняроку батальйон « Роланд » отримав наказ передислокуватися у Фокшани , де аналогічно « Нахтігалю » , солдатів роззброїли на залізничному вокзалі , залишивши особисту зброю офіцерів . На початку вересняроку особовий склад « Роланда » був переведений у Зітцендорф-ан-дер-Шмід , після чого зброю їм повернули . Одна рота продовжувала навчання в Зайберсдорфі . 16 вересняроку райсхфюрер СС Гіммлер віддав розпорядження сформувати з особового складу батальйонів « Роланд » і « Нахтігаль » охоронний батальйон « Роланд Нахтігаль » . 15 жовтняроку начальник поліції порядку на виконання наказу видав відповідне розпорядження . 18 жовтня особовий склад батальйону « Роланд » передав німецькому командуванню меморандум з наступними вимогами : Привернути проголошення самостійности України . Негайно звільнити всіх арештованих провідників ОУН ( б )і Степана Бандеру . Негайно звільнити з ув'язнення членів Тимчасового Державного Правління з Ярославом Стецьком на чолі . Забезпечити негайно членів найближчої родини членів Леґіону і звільнити з ув'язнення їхніх найближчих . Реорганізований Леґіон може бути вжитий до дальших воєнних дій тільки на українських теренах . Команда Леґіону і вишкільної кадри має бути українська . Обов'язки і права командного складу такі , як і в німецькій армії . Члени Леґіону зложили вже присягу на вірність Україні , а тому не можуть вже присягати на вірність іншій державі . Реорганізований Леґіон може підписати умову однорічної контрактової служби ( до кінцяроку ) . Контракт підписує кожний член індивідуально і кожний одержує копію тієї двосторонньої умови . 21 жовтняроку український особовий склад « Нахтігалю » було об'єднано з особовим складом батальйону « Роланд » у Франкфурті-на - Одері з метою перенавчання для використання в якості частини охоронної поліції . 1 листопадароку представник німецького командування передав відповідь на меморандум . У всіх вимогах було відмовлено , крім чотирьох останніх . Проте викладені в них умови укладення з особовим складом індивідуальних річних контрактів без принесення присяги Німеччини , і так на той час були стандартними для всіх службовців охоронної поліції . Починаючи злистопада , незважаючи на відмову німецького командування в задоволенні більшості вимог легіонерів , переважна більшість особового складу уклала індивідуальні річні контракти на службу до охоронної поліції ( згрудняр . погрудняроку ) . Відмовилися лишеосіб . ( у тому числі начальник медслужби « Нахтігалю » Юрій Лопатинський і командир одного з взводів « Нахтігалю » Микола Ковальчук ) Ніяких репресій проти них з боку німців не було . Особи , що підписали контракт склалий батальйон охоронної поліції ( шуцманшафту ) . Батальйон формально очолив батальйонсфюрер ( ) Євген Побігущий , хоча фактичне керівництво здійснював німець — компаніфюрер ( ) Вільгельм Моха ( ) . Чисельність батальйону — чоловік . Батальйон складався з чотирьох рот . Обмундирування — стандартна німецька поліцейська форма . Кокарда — « поліцейський орел » . Шеврон — зелений « поліцейський орел » на сірому тлі . Якоїсь загальної символіки ( у тому числі національної ) , що відрізняла б службовцівго батальйону від інших службовців поліцейських формувань , не було . Деякі шуцмани , що служили раніше в батальйоні « Нахтігаль » , носили на лівій кишені кітеля номерний латунний значок ДУН — тризуб у вінку , під тризубом напис « ОУН — ДУН . ( особовий склад батальйону « Роланду » такі значки отримати не встиг , хоча вони були виготовлені і для них ) Німецький командний склад Батальйонний офіцер нагляду ( ) — компаніфюрер Вільгельм Моха , його заступник — Гоппе , і чотири німці — ротні офіцери нагляду . Український командний склад командир батальйону — Євген Побігущий ад'ютант — Омелян Герман - « Орлик » начальник канцелярії — Володимир Лунь заступник командира батальйону / командир першої роти — Роман Шухевич командир другої роти — Михайло Бригидер командир третьої роти — Василь Сидор командир четвертої роти — Володимир Павлик начальник медслужби — Василь Головацький капелан — Іван - Всеволод Дурбак Командири взводів : Роман Кашубинськийй взводї роти ) , Остап Ліндай взводї роти ) , Олександр Луцькийй взводї роти ) , Роман Бойцун , Любомир Ортинський , Михайло Хом'як ( взводї роти ) , Микола Левицький ( взводї роти ) , Юліан Ковальськийй взводї роти ) , Зорян Калинякй взводї роти ) , Теодор Крочак , Карл Малий , Семен Лаврушка , Святослав Левицький ( взводї роти ) , Василь Брилевський ( взводї роти ) \. віцефельдфебель Микола Вишитацький , віцефельдфебель Гартій , віцефельдфебель Свобода . Озброєння При формуванні батальйону особовий склад був озброєний карабінами Маузер Командири , починаючи від командирів рот і вище — пістолетами . Однак у спогадах про службу в Білорусі згадується застосування автоматів , кулеметів , мінометів і артилерії . Служба Про цей період історії батальйону відомо в основному за спогадами його колишніх службовців . У березніроку батальйон був перекинутий з Німеччини в Білорусь . Там він отримав поповнення — чоловік із військовополонених , бійців Червоної армії , переважно вихідців із Полтавської та Дніпропетровської областей . 22 березняроку батальйон прибув в селище Боровки недалеко від Лепеля , де змінив перекинутий звідти на Українуй латиський батальйон шуцманшафту . 201-й шуцманшафт - батальйон був прикріплений дого охоронного полкуї охоронної дивізії тилового району групи армій « Центр » . При цьому підрозділ не діяв як єдине ціле . Перша , третя і четверта роти забезпечували охоронуопорних пунктів ( ) у трикутнику Могильов - Вітебськ - Лепель . Друга рота здійснювала охорону штабу дивізії . Відомі шуцпункти : Бешенковичі , Борівка , Бойчеково , Борисов , Велевщина , Вороніж , Спеки , Камінь , Лепель . Навесні - восенироку батальйон брав участь в антипартизанських дій на території Білорусії . Перша втрата особового складу сталасятравняроку . Унтеркорпорал першого взводу першої роти Віюк підірвався на міні , намагаючись зняти червоний прапор , вивішений радянськими партизанами недалеко від штабу батальйону . Найбільші сутички з партизанами відбулисячервня ( втрати склали дві особи ) тачервня , липня ( втрати — особи ) ісерпня . вересня на дорозі Лепель - Ушачі північніше села Спекиа рота спільно з німецьким підрозділом з засідки знищила колону радянських партизанів , втративши при цьому двох осіб . Після бою Моха наказав відвезти поранених у Лепель . Для супроводу був виділений взвод Кашубинського . Південніше Жар колона потрапила в засідку , організовану з партизанами зведеного загону бригад Ф . Ф . Дубровського та Н . М . Нікітіна і була повністю знищена . Втрати склалиособи українського особового складу , і — німецького . Одним з останніх повідомлень про дії батальйону в Білорусії є звіт про бійлистопадавкм від Лепеля . За успіхи в боротьбі з партизанами Білорусії , оберцугфюрер Брилевський , компанієфельдфебелі Малий і Герцик , а також корпорал Антон Фединишин були відзначені німецькими нагородами ( останній — залізним хрестом другого класу ) Тим не менше , до кінцяроку значна частина службовців батальйону фактично вийшла з підпорядкування німецьких офіцерів і самовільно передислокувалася в основний пункт дислокації — Боровки . Наприкінці листопадароку вищий фюрер СС і поліції Сходу Фрідріх - Вільгельм Крюгер вирішив повернути батальйон у своє розпорядження . Однакгрудняроку особовий склад батальйону відмовився продовжувати контракт . Батальйон був переведений в Могильов і розформовано . Протягом місяця ( згруднядосічнячастинами перекидався у Львів . У груднір . керівник ОУН ( б ) в Україні Микола Лебідь послав Побігущому й Шухевичу лист із наказом про негайний перехід « Українського легіону » на нелегальне становище і перехід на Україну . В листі вказувалося , що легіон повинен покласти початок створення збройних сил ОУН , які повинні боротися в тому числі і проти німців . Лист Шухевич отримав , проте до особового складу батальйону не довів . Згодом він виправдовувався тим , що лист нібито отримав вже в поїзді по дорозі до Львова . Позаслужбова діяльність Службовці батальйону виконували поставлені їм керівництвом ОУН ( б ) завдання , не пов'язані з проходженням служби . Так , під час перебування батальйону в Нойхаммері , його службовець Віктор Харків за дорученням Шухевича перевозив із Кракова до Німеччини фальшиві окупаційні злоті , де вони потім обмінювалися на справжні й використовувалися для фінансування ОУН ( б ) . Також у листопадіроку командир роти Сидір і командир взводу Ковальський , взявши короткострокові відпустки , їздили в Київ , де вбили двох оунівців — братів Скузь , звинувачених СБ ОУН в роботі на німецькі спецслужби . Після розформування Після прибуття у Львів частина офіцерів була затримана і містилася в тюрмі на Лонцького , причому затриманим дозволялося виходити в місто по дві людини на дві години . Інша частина , серед яких був і Шухевич , перейшла на нелегальне становище і взяла участь у формуванні УПА . Незабаром всі затримані офіцери батальйону були звільнені і приєдналися до УПА , або до дивізії Галичина ( Євген Побігущий , Герман Омелян , Роман Бойцун , Михайло Бригідер , Карло Малий , Любомир Ортинський , Михайло Хом'як , Святослав Левицький ) Див . також й батальйон шуцманшафту Дружини українських націоналістів Військові відділи націоналістів Український легіон ( Хорватія ) Допоміжна поліція Третього Рейху та гренадерська дивізія Ваффен СС « Галичина » Примітки Шуцманшафт Історія Збройних сил України