Андрій (Комаров)
Андрі́й Комаро́в (26 червня 1879, село Андросівка, Миколаївський повіт, Самарська губернія — 17 липня 1955, Дніпро) — єпископ Російської православної церкви, архієпископ Дніпропетровський і Запорізький.

Біографія 
Народився 26 червня 1879 в селі Андросівка-Утьовка Самарської губернії в родині священика.

Закінчив сільську школу. У 1894 році закінчив Самарське духовне училище, в 1901 році — Самарську духовну семінарію. Незабаром одружився.

8 серпня 1901 висвячений в сан ієрея в село Хворостиніно. Незабаром переведений в рідну Андросівку. Овдовів через два роки після одруження.

У 1904 році вступив до Казанської духовної академії і закінчив її в 1908 році зі ступенем кандидата богослів'я за твір «Книга Йова і догматичне і моральне вчення, що розкривається в ній».

Після закінчення Академії був законовчителем в середніх навчальних закладах, а потім парафіяльним священиком в Саратові.

Його викладацька діяльність припинилася в кінці 1917 року, коли радянським декретом викладання Закону Божого було припинено.

Під час розпочатого в 1920-х роках голоду багато працював щодо організації допомоги голодуючим і безпритульним дітям.

26 липня 1923 року в Саратові був заарештований за звинуваченням в антирадянській діяльності. Винним себе не визнав. Через деякий час звільнений.

16 березня 1923 єпископ Вольський Іов, керуючий Саратовської єпархією, написав:

11 січня 1924 був пострижений у чернецтво в Донському монастирі.

13 січня 1924 хіротонізований Патріархом Тихоном, архієпископ Крутицьким Петром (Полянським), архієпископом Тверським Серафимом (Александровим) і єпископом Звенигородським Миколою (Добронравовим) в єпископа Балашовського, вікарія Саратовської єпархії з проживанням в Саратові.

З 14 січня 1924 до 6 березня 1926 року — тимчасовий керуючий Саратовської єпархією.

У 1925 році заарештований. Засуджений до 3 років заслання. Заслання відбував в місті Торжок.

З 26 липня 1927 року — єпископ Новоторзький, вікарій Тверської єпархії.

29 січня 1928 року — єпископ Петровський, вікарій Саратовської єпархії.

12 листопада 1928 року призначений єпископом Вольським, вікарієм тієї ж єпархії.

28 жовтня 1929 року призначений керуючим Астраханською єпархією з залишенням титулу єпископа Вольського.

У вересні 1930 року заарештований. 26 квітня 1931 року звільнений з підпискою про невиїзд з огляду на те, що факт «злочинного діяння був не встановлено».

З 13 жовтня 1933 року — єпископ Астраханський.

Був тимчасовим членом зимової сесії Тимчасового Патріаршого Священного Синоду 1933—1934 років. 3 січня 1934 возведений у сан архієпископа. Разом з іншими членами Тимчасового Патріаршого Священного Синоду підписав циркулярний указ Московської Патріархії від 10 травня 1934 року «Про новий титул заступника Патріаршого Місцеблюстителя і про порядок поминання за богослужіннями».

Архієпископа Андрія довго і наполегливо виживала з Астрахані місцева влада. У 1935 році він був притягнутий до суду через «злісну несплату» навмисне завищених податків.

27 квітня 1939 після посиленого тиску влади «тимчасово звільнений на спокій» за проханням.

У жовтні 1939 року призначений на штатне місце парафіяльного священика Покровської церкви Самари. Зайняв це місце на прохання віруючих і з особливого благословення Патріаршого місцеблюстителя митрополита Сергія (Страгородського), для оздоровлення церковного життя в єпархії, яка в той час фактично складалася з однієї церкви. Для архієреїв практикувалося призначення на штатні місця священнослужителів, так як після масового закриття храмів в кожній єпархії залишилося всього кілька діючих храмів, в деяких — їх не залишилося зовсім.

Настоятеля Петра Свиридова народ не поважав і не довіряв йому до такої міри, що багато хто вважав за гріх ходити до церкви, де він служить. З приїздом архієпископа Андрія бродіння припинилися.

Крім храму, нікуди не ходив і у себе майже нікого не приймав, але бачив багато і непомітно впливав на уми і події. Домігся заборони деяких священнослужителів. Служив щодня, а напередодні недільних і святкових днів по дві цілонічних. Часом терпів нестатки, образи, грубість і навіть побої.

У 1939—1941 роках архієпископ Андрій був єдиним, хто служив архієреєм на великій території, що включала Самарську і Ульянівську області та Татарстан.

На початку 1941 року став настоятелем Покровської церкви.

Відродження церковного життя в Самарі, пов'язане з діяльністю архієпископа Андрія, викликало різке невдоволення місцевої влади. 13 липня 1941 року відбувся арешт. Завдяки заступництву митрополита Сергія (Страгородського) архієпископ Андрій 7 вересня 1941 року був звільнений.

12 вересня 1941 року вийшов указ про призначення його правлячим архієпископом Самарським.

8 грудня 1941 року був нагороджений правом носіння хреста на клобуку.

9 грудня 1941 переміщений на Саратовську кафедру, після чого почав клопотатися про відкриття Саратовського собору, але до вересня 1942 року в єпархію не приїжджав: діючих храмів там не було.

28 травня 1942 переміщений на Нижньоновгородську і Арзамаську кафедру.

13 червн 1942 за залишенням архієпископа Сергія (Гришина) в Горькому, згідно з Указом, залишений Саратовським.

26 серпня 1942 призначений архієпископом Казанським, але призначення було отримане одночасно з телеграфним викликом Саратовського Міськвиконкому приймати собор. У відповідь на телеграфний запит куди їхати, Митрополит Сергій (Страгородський) відповів телеграмою: «Саратов». На відкриття собору пішли колосальні витрати духовних і фізични сил. Собор був відкритий 8 жовтня, а 14 жовтня в Ульяновську був висвячений для Саратова новий єпископ Григорій (Чуков).

Архієпископ Андрій отримав розпорядження їхати в Казань, де і прослужив до 1944 року.

8 вересня 1943 року брав участь в Архієрейському соборі, котрий обрав митрополита Сергія (Страгородського) Патріархом Московським і всієї Русі.

З грудня 1943 року по березень 1944 був викликаний на зимову сесію Священного Синоду, під час якої Патріарх Сергій довірив йому робити висновки за змістом прохань колишніх священиків (що відреклися).

З 28 січня 1944 року — архієпископ Дніпропетровський і Запорізький. Під час німецької окупації там діяв Геннадій (Шиприкевич) — архієрей Української автокефальної православної церкви.

Пожертвував велику суму на художній розпис стін Дніпровського кафедрального собору, приділяючи велику увагу цьому розпису.
З 1950 року владика тяжко хворів, просився на спокій.

Помер 17 липня 1955 року. Похований в огорожі відновленого ним кафедрального собору Дніпра.

Уродженці Самарської губернії
Єпископи
Єпископи Російської православної церкви
Андрі́й Комаро́вчервня село Андросівка , Миколаївський повіт , Самарська губернія — липня Дніпро ) — єпископ Російської православної церкви , архієпископ Дніпропетровський і Запорізький . Біографія Народивсячервняв селі Андросівка - Утьовка Самарської губернії в родині священика . Закінчив сільську школу . Уроці закінчив Самарське духовне училище , вроці — Самарську духовну семінарію . Незабаром одружився . 8 серпнявисвячений в сан ієрея в село Хворостиніно . Незабаром переведений в рідну Андросівку . Овдовів через два роки після одруження . Уроці вступив до Казанської духовної академії і закінчив її вроці зі ступенем кандидата богослів'я за твір « Книга Йова і догматичне і моральне вчення , що розкривається в ній » . Після закінчення Академії був законовчителем в середніх навчальних закладах , а потім парафіяльним священиком в Саратові . Його викладацька діяльність припинилася в кінціроку , коли радянським декретом викладання Закону Божого було припинено . Під час розпочатого вх роках голоду багато працював щодо організації допомоги голодуючим і безпритульним дітям . 26 липняроку в Саратові був заарештований за звинуваченням в антирадянській діяльності . Винним себе не визнав . Через деякий час звільнений . 16 березняєпископ Вольський Іов , керуючий Саратовської єпархією , написав : 11 січнябув пострижений у чернецтво в Донському монастирі . 13 січняхіротонізований Патріархом Тихоном , архієпископ Крутицьким Петром ( Полянським ) , архієпископом Тверським Серафимом ( Александровим ) і єпископом Звенигородським Миколою ( Добронравовим ) в єпископа Балашовського , вікарія Саратовської єпархії з проживанням в Саратові . Зсічнядоберезняроку — тимчасовий керуючий Саратовської єпархією . Уроці заарештований . Засуджений дороків заслання . Заслання відбував в місті Торжок . Злипняроку — єпископ Новоторзький , вікарій Тверської єпархії . 29 січняроку — єпископ Петровський , вікарій Саратовської єпархії . 12 листопадароку призначений єпископом Вольським , вікарієм тієї ж єпархії . 28 жовтняроку призначений керуючим Астраханською єпархією з залишенням титулу єпископа Вольського . У вересніроку заарештований . квітняроку звільнений з підпискою про невиїзд з огляду на те , що факт « злочинного діяння був не встановлено » . Зжовтняроку — єпископ Астраханський . Був тимчасовим членом зимової сесії Тимчасового Патріаршого Священного Синоду1934 років . січнявозведений у сан архієпископа . Разом з іншими членами Тимчасового Патріаршого Священного Синоду підписав циркулярний указ Московської Патріархії відтравняроку « Про новий титул заступника Патріаршого Місцеблюстителя і про порядок поминання за богослужіннями » . Архієпископа Андрія довго і наполегливо виживала з Астрахані місцева влада . Уроці він був притягнутий до суду через « злісну несплату » навмисне завищених податків . 27 квітняпісля посиленого тиску влади « тимчасово звільнений на спокій » за проханням . У жовтніроку призначений на штатне місце парафіяльного священика Покровської церкви Самари . Зайняв це місце на прохання віруючих і з особливого благословення Патріаршого місцеблюстителя митрополита Сергія ( Страгородського ) , для оздоровлення церковного життя в єпархії , яка в той час фактично складалася з однієї церкви . Для архієреїв практикувалося призначення на штатні місця священнослужителів , так як після масового закриття храмів в кожній єпархії залишилося всього кілька діючих храмів , в деяких — їх не залишилося зовсім . Настоятеля Петра Свиридова народ не поважав і не довіряв йому до такої міри , що багато хто вважав за гріх ходити до церкви , де він служить . З приїздом архієпископа Андрія бродіння припинилися . Крім храму , немає куди не ходив і у себе майже нікого не приймав , але бачив багато і непомітно впливав на уми і події . Домігся заборони деяких священнослужителів . Служив щодня , а напередодні недільних і святкових днів по дві цілонічних . Часом терпів нестатки , образи , грубість і навіть побої . У1941 роках архієпископ Андрій був єдиним , хто служив архієреєм на великій території , що включала Самарську і Ульянівську області та Татарстан . На початкуроку став настоятелем Покровської церкви . Відродження церковного життя в Самарі , пов'язане з діяльністю архієпископа Андрія , викликало різке невдоволення місцевої влади . липняроку відбувся арешт . Завдяки заступництву митрополита Сергія ( Страгородського ) архієпископ Андрійвересняроку був звільнений . 12 вересняроку вийшов указ про призначення його правлячим архієпископом Самарським . 8 грудняроку був нагороджений правом носіння хреста на клобуку . 9 грудняпереміщений на Саратовську кафедру , після чого почав клопотатися про відкриття Саратовського собору , але до вересняроку в єпархію не приїжджав : діючих храмів там не було . 28 травняпереміщений на Нижньоновгородську і Арзамаську кафедру . 13 червнза залишенням архієпископа Сергія ( Гришина ) в Горькому , згідно з Указом , залишений Саратовським . 26 серпняпризначений архієпископом Казанським , але призначення було отримане одночасно з телеграфним викликом Саратовського Міськвиконкому приймати собор . У відповідь на телеграфний запит куди їхати , Митрополит Сергій ( Страгородський ) відповів телеграмою : « Саратов » . На відкриття собору пішли колосальні витрати духовних і фізични сил . Собор був відкритийжовтня , ажовтня в Ульяновську був висвячений для Саратова новий єпископ Григорій ( Чуков ) . Архієпископ Андрій отримав розпорядження їхати в Казань , де і прослужив дороку . 8 вересняроку брав участь в Архієрейському соборі , котрий обрав митрополита Сергія ( Страгородського ) Патріархом Московським і всієї Русі . З грудняроку по березеньбув викликаний на зимову сесію Священного Синоду , під час якої Патріарх Сергій довірив йому робити висновки за змістом прохань колишніх священиків ( що відреклися ) . Зсічняроку — архієпископ Дніпропетровський і Запорізький . Під час німецької окупації там діяв Геннадій ( Шиприкевич ) — архієрей Української автокефальної православної церкви . Пожертвував велику суму на художній розпис стін Дніпровського кафедрального собору , приділяючи велику увагу цьому розпису . Зроку владика тяжко хворів , просився на спокій . Померлипняроку . Похований в огорожі відновленого ним кафедрального собору Дніпра . Уродженці Самарської губернії Єпископи Єпископи Російської православної церкви