Олевський порцеляновий завод
Олевський порцеляновий завод – підприємство порцеляно-фаянсової промисловості.

Історія 
Олевський порцеляновий завод було збудовано в 1909 році. Після 9 років оренди Баранівської порцеляново-фаянсової фабрики два підприємці Олександр Карант і Міхель Кушнірський вирішили відкрити власне виробництво. Наявність залізничної станції (гілка Київ - Ковель) і близькість основної сировини для виготовлення порцелянового посуду - глини (с. Лопитичі, 19 км) зумовили вибір населеного пункту для будівництва нового заводу в м. Олевськ. Підприємство отримало назву «Завод порцелянових виробів Карант і Кушнірський»

Перша, зведена за німецьким взірцем, піч виявилася невдалою. Другу (французьку) довелося перебудовувати з міцної вогнетривкої полонської цегли. Тільки починаючи з 1912 року виробництво почало налагоджуватися, але в тому ж році настільки сильно постраждало від пожежі, що підприємство навіть думали закрити. Однак, в 1913 році завод було відремонтовано й запущено. здолавши деякі труднощі в другій половині 1914 року, завод досяг непоганих показників, але через бойові дії, за 1916-1918 рр. виробництво скоротилося вдвічі.

Радянський період 
До націоналізації завод працював з великими перервами за невеликої кількості робітників. Вироби заводу цього періоду є раритетними і користуються популярністю серед антикварів.

До 1983 року за польською монографією відомі лише два предмети: конічний кенельований кухоль, прикрашений дрібним квітчастим орнаментом і овальна маслянка в формі виноградного грона з хваткою у вигляді завитка (приватна колекція, Польща). Унікальним прикладом продукції заводу є порцелянова чашка з портретним зображенням дівчинки. Чашка з товстими стінками, прикрашена привабливою деколью - зразок повсякденного посуду другого десятиліття ХХ ст. - безумовно, має історичну цінність, як один з небагатьох збережених виробів заводу Каранта і Кушнірського.

У 1922 році завод порцелянових виробів Каранта і Кушнірського припинив свою діяльність, а в 1926 році на його базі було створено Олевський державний порцеляновий завод з випуску вогнетривкої цегли і господарської порцеляни, який підпорядковувався порцелянового тресту УРСР і фігурував в «Списку підприємств Комітету скляно-порцелянової промисловості СРСР».

У 1930-60-ті рр. «Олевським порцеляновим заводом» виготовлявся посуд і скульптура.

У 1970-х роках підприємство переорієнтувало своє виробництво на випуск виробів з електротехнічної порцеляни - керамічних низьковольтних ізоляторів. Завод першим в СРСР опановує серійне виробництво корпусів для промислових запобіжників ПН-2. Дана продукція відвантажується залізничними перевезеннями в усі союзні республіки і країни Східної Європи. В середині 70-х р.р. завод отримує великий державне замовлення, підключається до програми телефонізації «будівництва століття» - Байкало-Амурської Магістралі. Для виконання поставленого завдання в терміновому порядку опановується ціла лінійка штирьових ізоляторів для ЛЕП та електрозв'язку і будується 92-метрова тунельна піч випалу безперервної дії. Обсяг продукції, що випускається досягає рекордних 12 тис. тонн виробів на рік, а середньооблікова чисельність працівників - до 1100 осіб. У цей період завод стає «стратегічним підприємством союзного значення», крім глобальних завдань народного господарства виконує замовлення військово-промислового комплексу і набуває статусу секретності, що відбивається в зміні назви на «завод п/с № ***».

У 1980-х роках завод збільшує асортимент ізоляторів до близько 100 позицій і розширює географію поставок. Продукція підприємства експортується в 70 країн світу.

Після відновлення незалежності 
У 1990-х роках, після розпаду СРСР, внаслідок порушення господарських зв'язків і відсутності державних замовлень, підприємство переживає дуже важкі часи, чисельність співробітників зменшується в 7 разів, а обсяги виробництва - в десятки разів.

У 1994 р, в ході приватизації завод змінює форму власності і назву. Підприємство стало називатися Товариство з обмеженою відповідальністю «Олевський завод електротехнічної порцеляни» (ВАТ «ОЗЕП»).

У 2001 р. акціями підприємства стають приватні інвестори. З цього моменту починається період відновлення і модернізації підприємства. В м. Київ відкривається торговий дім заводу - ТОВ «Торговий дім« Електрофарфор ».

У 2003 році ВАТ «ОЗЕФ» після довгої перерви знову виходить на зовнішні ринки. За допомогою відкритих в Росії представництв ТОВ «Компанія« ОлКерамік »(2003-2009 р) і ТОВ« Електра »(з 2009 р) продукція підприємства завойовує симпатії російських споживачів. Обсяг експорту в структурі продажів щорічно зростає (до 80% станом на 2013 р) Вироби заводу знаходять попит не тільки практично у всіх країнах СНД - колишніх республіках СРСР, але навіть в таких екзотичних місцях планети як Республіка Нова Гвінея.

У 2004 р здійснюється перший етап модернізації - переведення основного енергоносія з рідкого палива (нафтохімічний і коксохімічний мазути) на природний газ, а також газифікація головного корпусу основного виробництва.

У 2009 р підприємство з честю переживає фінансово-економічну кризу, не зупиняючи свою роботу ні на один день. Успішно проводиться політика оптимізації витрат і реорганізація підприємства. Також було прийнято рішення про повернення підприємству історичної назви «Олевський порцеляновий завод». Виробничі потужності заводу передаються в довгострокову оренду - дочірньому підприємству ТОВ «Металіст ОЗЕФ».

У 2005-2014 р модернізація триває: замінені низькоефективні випалювальні печі типу «горн» на сучасні камерні газові печі періодичної дії. Придбано сучасні лінії і верстати українського і японського виробництва замість морально і технічно застарілого устаткування.

Див. також 
 Порцеляно-фаянсова промисловість України
 Олевський завод електротехнічної порцеляни

Примітки

Посилання 
 ОЛЕВСЬКИЙ ФАРФОРОВИЙ ЗАВОД, ТОВ
 ТОВ ОФЗ 

Підприємства Житомирської області
Олевськ
Олевський порцеляновий завод – підприємство порцеляно - фаянсової промисловості . Історія Олевський порцеляновий завод було збудовано вроці . Післяроків оренди Баранівської порцеляново - фаянсової фабрики два підприємці Олександр Карант і Міхель Кушнірський вирішили відкрити власне виробництво . Наявність залізничної станції ( гілка Київ - Ковель ) і близькість основної сировини для виготовлення порцелянового посуду - глини ( с . Лопитичі , км ) зумовили вибір населеного пункту для будівництва нового заводу в м . Олевськ . Підприємство отримало назву « Завод порцелянових виробів Карант і Кушнірський » Перша , зведена за німецьким взірцем , піч виявилася невдалою . Другу ( французьку ) довелося перебудовувати з міцної вогнетривкої полонської цегли . Тільки починаючи зроку виробництво почало налагоджуватися , але в тому ж році настільки сильно постраждало від пожежі , що підприємство навіть думали закрити . Однак , вроці завод було відремонтовано й запущено . здолавши деякі труднощі в другій половиніроку , завод досяг непоганих показників , але через бойові дії , зарр . виробництво скоротилося вдвічі . Радянський період До націоналізації завод працював з великими перервами за невеликої кількості робітників . Вироби заводу цього періоду є раритетними і користуються популярністю серед антикварів . Дороку за польською монографією відомі лише два предмети : конічний кенельований кухоль , прикрашений дрібним квітчастим орнаментом і овальна маслянка в формі виноградного грона з хваткою у вигляді завитка ( приватна колекція , Польща ) . Унікальним прикладом продукції заводу є порцелянова чашка з портретним зображенням дівчинки . Чашка з товстими стінками , прикрашена привабливою деколью - зразок повсякденного посуду другого десятиліття ХХ ст . - безумовно , має історичну цінність , як один з небагатьох збережених виробів заводу Каранта і Кушнірського . Уроці завод порцелянових виробів Каранта і Кушнірського припинив свою діяльність , а вроці на його базі було створено Олевський державний порцеляновий завод з випуску вогнетривкої цегли і господарської порцеляни , який підпорядковувався порцелянового тресту УРСР і фігурував в « Списку підприємств Комітету скляно - порцелянової промисловості СРСР » . Уті рр . « Олевським порцеляновим заводом » виготовлявся посуд і скульптура . Ух роках підприємство переорієнтувало своє виробництво на випуск виробів з електротехнічної порцеляни - керамічних низьковольтних ізоляторів . Завод першим в СРСР опановує серійне виробництво корпусів для промислових запобіжників ПН - 2 . Дана продукція відвантажується залізничними перевезеннями в усі союзні республіки і країни Східної Європи . В серединіх р . р . завод отримує великий державне замовлення , підключається до програми телефонізації « будівництва століття » - Байкало - Амурської Магістралі . Для виконання поставленого завдання в терміновому порядку опановується ціла лінійка штирьових ізоляторів для ЛЕП та електрозв'язку і будуєтьсяметрова тунельна піч випалу безперервної дії . Обсяг продукції , що випускається досягає рекорднихтис . тонн виробів на рік , а середньооблікова чисельність працівників - доосіб . У цей період завод стає « стратегічним підприємством союзного значення » , крім глобальних завдань народного господарства виконує замовлення військово - промислового комплексу і набуває статусу секретності , що відбивається в зміні назви на « завод п / с № * * * » . Ух роках завод збільшує асортимент ізоляторів до близькопозицій і розширює географію поставок . Продукція підприємства експортується вкраїн світу . Після відновлення незалежності Ух роках , після розпаду СРСР , внаслідок порушення господарських зв'язків і відсутності державних замовлень , підприємство переживає дуже важкі часи , чисельність співробітників зменшується вразів , а обсяги виробництва - в десятки разів . Ур , в ході приватизації завод змінює форму власності і назву . Підприємство стало називатися Товариство з обмеженою відповідальністю « Олевський завод електротехнічної порцеляни » ( ВАТ « ОЗЕП » ) . Ур . акціями підприємства стають приватні інвестори . З цього моменту починається період відновлення і модернізації підприємства . В м . Київ відкривається торговий дім заводу - ТОВ « Торговий дім « Електрофарфор » . Уроці ВАТ « ОЗЕФ » після довгої перерви знову виходить на зовнішні ринки . За допомогою відкритих в Росії представництв ТОВ « Компанія « ОлКерамік » ( 2003 - 2009 р ) і ТОВ « Електра » ( зр ) продукція підприємства завойовує симпатії російських споживачів . Обсяг експорту в структурі продажів щорічно зростає ( до станом нар ) Вироби заводу знаходять попит не тільки практично у всіх країнах СНД - колишніх республіках СРСР , але навіть в таких екзотичних місцях планети як Республіка Нова Гвінея . Ур здійснюється перший етап модернізації - переведення основного енергоносія з рідкого палива ( нафтохімічний і коксохімічний мазути ) на природний газ , а також газифікація головного корпусу основного виробництва . Ур підприємство з честю переживає фінансово - економічну кризу , не зупиняючи свою роботу ні на один день . Успішно проводиться політика оптимізації витрат і реорганізація підприємства . Також було прийнято рішення про повернення підприємству історичної назви « Олевський порцеляновий завод » . Виробничі потужності заводу передаються в довгострокову оренду - дочірньому підприємству ТОВ « Металіст ОЗЕФ » . Ур модернізація триває : замінені низькоефективні випалювальні печі типу « горн » на сучасні камерні газові печі періодичної дії . Придбано сучасні лінії і верстати українського і японського виробництва замість морально і технічно застарілого устаткування . Див . також Порцеляно - фаянсова промисловість України Олевський завод електротехнічної порцеляни Примітки Посилання ОЛЕВСЬКИЙ ФАРФОРОВИЙ ЗАВОД , ТОВ ТОВ ОФЗ Підприємства Житомирської області Олевськ