Мозкові оболони
Мозкові оболони () — три мембрани, які оточують головний і спинний мозки. У ссавців виділяють м'яку, павутинну і тверду оболони, при цьому щодо сукупності м'якої і павутинної вживається загальний термін «лептоменінкс» (leptomeninx). Спинномозкова рідина заключена в простір між павутинною і м'якою оболонами. Основною функцією оболон є захист центральної нервової системи.

Назва 
Латинський термін meninges (однина meninx) походить від  («перетинка», «мембрана»).

З початку 2000-х років рекомендують для використання в українській медичній термінології термін «мозкові оболони», для означення всіх інших (райдужної, слизових тощо) і надалі рекомендують використовувати термін «оболонки».

Будова 
Оболони головного і спинного мозку є безпосереднім продовженням одні одних, а межею між ними слугує великий отвір потиличної кістки.

М'яка оболона 

М'яка, або судинна, оболона () — внутрішня з трьох оболон. Дуже ніжна мембрана, яка щільно прилягає до поверхні головного і спинного мозку, точно слідуючи всім нерівностям (звивинам і борознам). Складається з фіброзної тканини, покритої із зовнішньої поверхні шаром плоских клітин, що вважаються непроникними для рідини. М'яка оболона вся пронизана кровоносними судинами, які живлять головний і спинний мозок.

М'яка оболона головного мозку () безпосередньо прилягає до речовини мозку, заходить у всі борозни, покриває всі звивини. Складається вона з пухкої сполучної тканини, в якій розгалужуються численні судини, що живлять мозок. Від судинної оболони відходять тоненькі відростки сполучної тканини, які заглиблюються в масу мозку.

М'яка оболона спинного мозку () безпосередньо прилягає до мозкової речовини і утворює розташовану в передній серединній щілині передню поздовжню перегородку (). М'яка оболона разом з мозковими судинами проникає в мозкову тканину.

Павутинна оболона 

Павутинна оболона (arachnoidea) — середня мозкова оболона. Тонка, напівпрозора мембрана з фіброзної тканини, покрита плоскими клітинами, і як вважається, теж непроникна для рідин.

Форма павутинної оболони не слідує в точності всім нерівностям мозкової поверхні, а виглядає радше як вільно натягнутий мішок. З павутинної оболони головного мозку йде велика кількість ворсинок (trabeculae arachnoidales), які проходять через субарахноїдальний простір і вростають у тканину м'якої оболони. Павутинна оболона переважно складається з щільно розташованих клітин без позаклітинного колагену, тому вона вважається ефективним морфологічним і фізіологічним бар'єром між субарахноїдальним простором зі спинномозковою рідиною і кровотоком у твердій оболоні.

Павутинна оболона головного мозку (arachnoidea encephali) — тоненька, напівпрозора, не має судин. Вона щільно прилягає до звивин мозку, але не заходить у борозни, внаслідок чого між судинною й павутинною оболонами утворюються підпавутинні (субарахноїдальні) цистерни (cisternae subarachnoideae), заповнені спинномозковою рідиною (liquor cerebrospinalis), за рахунок якої й відбувається живлення павутинної оболони. Найбільша мозочково-довгаста цистерна розміщена позаду четвертого шлуночка, в неї відкривається серединний отвір четвертого шлуночка; цистерна бічної ямки лежить у бічній борозні великого мозку; міжніжкова — між ніжками мозку; цистерна перехрестя — у місці зорової хіазми (перехрестя).

Павутинна оболона спинного мозку (arachnoidea spinalis) повторює форму твердої оболони і місцями міцно з нею зв'язана сполучнотканинними волокнами. Створює її тонкий, прозорий листок, з обох боків покритий ендотелієм. Між павутинною і м'якою оболонами є широкий субарахноїдальний простір (cavum subarachnoidale) заповнений спинномозковою рідиною. Цей простір особливо широкий в ділянці «кінського хвоста» спинного мозку. Краніально підпавутинний простір спинного мозку безпосередньо продовжується в однойменний простір головного мозку.

Тверда оболона 

Тверда оболона (dura mater, рідше meninx fibrosa, pachymeninx) — товста, міцна мембрана, що прилягає до черепа і хребців. У більшій частині це слабкозв'язаний, фіброеластичний шар з клітин, взаємопереплетених відростками і позбавлений позаклітинного колагену і зі значними міжклітинними просторами. Утворена щільною фіброзною тканиною, вона складається з двох шарів: ендостеального, розташованого ближче до кісток черепа, і внутрішнього менінгеального, що лежить ближче до мозку. Містить великі кровоносні судини, що розгалужуються на капіляри в м'якій оболоні. Внутрішня поверхня покрита уплощеними клітинами, аналогічними тим, що наявні на поверхнях павутинної і м'якої оболон. Тверда оболона заключає в собі ці дві оболони, оточує і підтримує венозні синуси, що несуть кров від мозку до серця.

Тверда оболона головного мозку (dura mater encephali) — окістя для внутрішньої мозкової поверхні кісток черепа. У цій оболоні спостерігається найвища концентрація больових рецепторів в організмі людини, в той час як в самому мозку больові рецептори відсутні.

Побудована ця оболона із щільної сполучної тканини, вистеленої зсередини пласкими зволоженими клітинами, що щільно зростаються з кістками черепа в ділянці його внутрішньої основи. Між твердою й павутинною оболонами є субдуральний простір, заповнений серозною рідиною.

У деяких ділянках тверда оболона головного мозку розщепляється на чотири окремі листки:
 Серп мозку (falx cerebri) — найбільший з листків, розділяє мозкові півкулі. Починається з лобового гребеня лобової кістки і півнячого гребеня і йде до внутрішнього потиличного виступа;
 Намет мозочка (tentorium cerebelli) — другий за розміром, має форму півмісяця. Відділяє потиличну частку від мозочка;
 Серп мозочка (falx cerebelli) — вертикальний листок. Лежить нижче намета мозочка, розділяючи мозочкові півкулі;
 Діафрагма сідла (diaphragma sellae) — найменший з листків, покриває передню частку гіпофіза й турецьке сідло.

Тверда оболона спинного мозку (dura mater spinalis) — мішок циліндрової форми, який вільно покриває спинний мозок. У ділянці великого потиличного отвору вона щільно зрощена з його краєм, а на рівні II поперекового хребця загострюється і переходить в кінцеву нитку твердої оболони спинного мозку (filum terminale dura mater medulla spinalis). Вона доходить до II поперекового хребця, де і прикріпляється. Між твердою оболоною і окістям хребтового каналу, яке називають зовнішнім листком твердої оболони, є значний за об'ємом надтвердооболонний (епідуральний) простір (cavum epidurale), який заповнений жировою клітковиною і венозним сплетенням. У епідуральному просторі також проходять покриті відрогами твердої оболони корінці спинномозкових нервів. Ці відроги мають вигляд рукава і зазвичай містять обидва корінці. Відроги твердої оболони, її нитка і фіброзні пучки волокон, які сполучають її передню поверхню із задньою поздовжньою зв'язкою хребта, фіксують тверду оболону в хребтовому каналі. Між внутрішньою поверхнею твердої оболони, яка покрита ендотелієм, і глибше розташованою павутиновою оболоною є вузький субдуральний простір (cavum subdurale). Тверда оболона зв'язана зі спинним мозком симетрично розташованими з боків зубчастими зв'язками (ligamenta denticulata).

Лептоменінкс 
Лептоменінкс (leptomeninx від  — «тонкий») — загальна назва павутинної і м'якої оболон. Оскільки павутинна оболона з'єднана з м'якою павутинноподібними тяжами, вона є з нею структурно безперервною, тому їх виділяють в окрему структуру, відмінну від твердої оболони. Вони відповідають за виробництво простагландину D2-синтази (β-trace протеїну), що є важливим білком спинномозкової рідини.

Міжоболонові простори 

Субарахноїдальний простір (cavum subarachnoidale) — простір між павутинною і м'якою оболонами, заповнений спинномозковою рідиною, який продовжується в спинний мозок. Субарахноїдальні цистерни являють собою його розширення.

Якщо в порожнині черепа тверда оболона прикріплена до черепних кісток, то в порожнині хребта вона відділена від хребців простором, що називається епідуральним (cavum epidurale) і який містить жир і кровоносні судини. Павутинна оболона прикріплюється до твердої, а м'яка прилягає до нервової тканини центральної нервової системи. Під м'якою оболоною розташований субпіальний простір (cavum subpiale), який відмежовує її від межової гліальної мембрани. Між твердою і павутинною оболонами розташований субдуральний простір (cavum subdurale), пронизаний великою кількістю дрібних пучків сполучнотканинних волокон.

Клінічне значення 
Травми мозкових оболон можуть спричинити крововиливи і два види гематом:
 субарахноїдальна кровотеча (haemorrhagia subarachnoidalis) — гостра кровотеча під павутинною оболоною, може трапитися самочинно чи в результаті травми.
 субдуральна гематома (haematoma subduralis) — гематома між павутинною і твердою оболонами. Стається внаслідок розриву дрібних вен, які сполучують ці оболони.
 епідуральна гематома (haematoma epiduralis) — кровотеча між твердою оболоною і кістками черепа, може статися внаслідок травми чи самочинно.

Запалення мозкових оболон називається менінгітом. Залежно від локалізації виділяють лептоменінгіти (запалення м'якої і павутинної мозкових оболон) і
пахіменінгіти (запалення твердої мозкової оболони).

Менінгіома — пухлина павутинної оболони, може бути ускладненням менінгітів чи виникнути внаслідок канцероматозу мозкових оболон, пов'язаним з метастазуванням пухлинних клітин з інших тканин організму.

В інших тварин 
У риб є єдина мозкова мембрана, відома як примітивна оболона. Земноводні і плазуни мають дві оболони, а птахи і ссавці — три. На початку 1900-х років італійський анатом Джузеппе Стерці провів порівняльні дослідження оболон мозку живих істот від ланцетника до людини. Всупереч попереднім даним, оболони спинного мозку виглядали дуже простими, як у дорослих особів нижчих хребетних, так і в зародків вищих на ранніх стадіях розвитку. З мезенхіми, яка оточує нервову трубку, тільки єдиний листок утворює примітивну оболону. У наступних філогенетичних і онтогенетичних стадіях остання розділяється на внутрішній листок (вторинну оболону) і зовнішній (тверду оболону). Нарешті, у вищих хребетних вторинна оболона ділиться на павутинну і м'яку оболони. На прикладі тих самих тварин Стерці показав, що в той час як у спинному мозку тверда оболона зберігає свою первісну структуру, в порожнині черепа вона зливається з окістям. Він також продемонстрував безперервність оболон з оболонками нервів і з кінцевою ниткою спинного мозку.

У ссавців залишаються тверда оболона і вторинна, яка розділяється на павутинну і м'яку.

Примітки 

Голова та шия
Мозкові оболони
Мозкові оболони ( ) — три мембрани , які оточують головний і спинний мозки . У ссавців виділяють м'яку , павутинну і тверду оболони , при цьому щодо сукупності м'якої і павутинної вживається загальний термін « лептоменінкс » ( leptomeninx ) . Спинномозкова рідина заключена в простір між павутинною і м'якою оболонами . Основною функцією оболон є захист центральної нервової системи . Назва Латинський термін meninges ( однина meninx ) походить від ( « перетинка » , « мембрана » ) . З початкух років рекомендують для використання в українській медичній термінології термін « мозкові оболони » , для означення всіх інших ( райдужної , слизових тощо ) і надалі рекомендують використовувати термін « оболонки » . Будова Оболони головного і спинного мозку є безпосереднім продовженням одні одних , а межею між ними слугує великий отвір потиличної кістки . М'яка оболона М'яка , або судинна , оболона ( ) — внутрішня з трьох оболон . Дуже ніжна мембрана , яка щільно прилягає до поверхні головного і спинного мозку , точно слідуючи всім нерівностям ( звивинам і борознам ) . Складається з фіброзної тканини , покритої із зовнішньої поверхні шаром плоских клітин , що вважаються непроникними для рідини . М'яка оболона вся пронизана кровоносними судинами , які живлять головний і спинний мозок . М'яка оболона головного мозку ( ) безпосередньо прилягає до речовини мозку , заходить у всі борозни , покриває всі звивини . Складається вона з пухкої сполучної тканини , в якій розгалужуються численні судини , що живлять мозок . Від судинної оболони відходять тоненькі відростки сполучної тканини , які заглиблюються в масу мозку . М'яка оболона спинного мозку ( ) безпосередньо прилягає до мозкової речовини і утворює розташовану в передній серединній щілині передню поздовжню перегородку ( ) . М'яка оболона разом з мозковими судинами проникає в мозкову тканину . Павутинна оболона Павутинна оболона ( arachnoidea ) — середня мозкова оболона . Тонка , напівпрозора мембрана з фіброзної тканини , покрита плоскими клітинами , і як вважається , теж непроникна для рідин . Форма павутинної оболони не слідує в точності всім нерівностям мозкової поверхні , а виглядає радше як вільно натягнутий мішок . З павутинної оболони головного мозку йде велика кількість ворсинок ( trabeculae arachnoidales ) , які проходять через субарахноїдальний простір і вростають у тканину м'якої оболони . Павутинна оболона переважно складається з щільно розташованих клітин без позаклітинного колагену , тому вона вважається ефективним морфологічним і фізіологічним бар'єром між субарахноїдальним простором зі спинномозковою рідиною і кровотоком у твердій оболоні . Павутинна оболона головного мозку ( arachnoidea encephali ) — тоненька , напівпрозора , не має судин . Вона щільно прилягає до звивин мозку , але не заходить у борозни , внаслідок чого між судинною й павутинною оболонами утворюються підпавутинні ( субарахноїдальні ) цистерни ( cisternae subarachnoideae ) , заповнені спинномозковою рідиною ( liquor cerebrospinalis ) , за рахунок якої й відбувається живлення павутинної оболони . Найбільша мозочково - довгаста цистерна розміщена позаду четвертого шлуночка , в неї відкривається серединний отвір четвертого шлуночка ; цистерна бічної ямки лежить у бічній борозні великого мозку ; міжніжкова — між ніжками мозку ; цистерна перехрестя — у місці зорової хіазми ( перехрестя ) . Павутинна оболона спинного мозку ( arachnoidea spinalis ) повторює форму твердої оболони і місцями міцно з нею зв'язана сполучнотканинними волокнами . Створює її тонкий , прозорий листок , з обох боків покритий ендотелієм . Між павутинною і м'якою оболонами є широкий субарахноїдальний простір ( cavum subarachnoidale ) заповнений спинномозковою рідиною . Цей простір особливо широкий в ділянці « кінського хвоста » спинного мозку . Краніально підпавутинний простір спинного мозку безпосередньо продовжується в однойменний простір головного мозку . Тверда оболона Тверда оболона ( dura mater , рідше meninx fibrosa , pachymeninx ) — товста , міцна мембрана , що прилягає до черепа і хребців . У більшій частині це слабкозв'язаний , фіброеластичний шар з клітин , взаємопереплетених відростками і позбавлений позаклітинного колагену і зі значними міжклітинними просторами . Утворена щільною фіброзною тканиною , вона складається з двох шарів : ендостеального , розташованого ближче до кісток черепа , і внутрішнього менінгеального , що лежить ближче до мозку . Містить великі кровоносні судини , що розгалужуються на капіляри в м'якій оболоні . Внутрішня поверхня покрита уплощеними клітинами , аналогічними тим , що наявні на поверхнях павутинної і м'якої оболон . Тверда оболона заключає в собі ці дві оболони , оточує і підтримує венозні синуси , що несуть кров від мозку до серця . Тверда оболона головного мозку ( dura mater encephali ) — окістя для внутрішньої мозкової поверхні кісток черепа . У цій оболоні спостерігається найвища концентрація больових рецепторів в організмі людини , в той час як в самому мозку больові рецептори відсутні . Побудована ця оболона із щільної сполучної тканини , вистеленої зсередини пласкими зволоженими клітинами , що щільно зростаються з кістками черепа в ділянці його внутрішньої основи . Між твердою й павутинною оболонами є субдуральний простір , заповнений серозною рідиною . У деяких ділянках тверда оболона головного мозку розщепляється на чотири окремі листки : Серп мозку ( falx cerebri ) — найбільший з листків , розділяє мозкові півкулі . Починається з лобового гребеня лобової кістки і півнячого гребеня і йде до внутрішнього потиличного виступа ; Намет мозочка ( tentorium cerebelli ) — другий за розміром , має форму півмісяця . Відділяє потиличну частку від мозочка ; Серп мозочка ( falx cerebelli ) — вертикальний листок . Лежить нижче намета мозочка , розділяючи мозочкові півкулі ; Діафрагма сідла ( diaphragma sellae ) — найменший з листків , покриває передню частку гіпофіза й турецьке сідло . Тверда оболона спинного мозку ( dura mater spinalis ) — мішок циліндрової форми , який вільно покриває спинний мозок . У ділянці великого потиличного отвору вона щільно зрощена з його краєм , а на рівні II поперекового хребця загострюється і переходить в кінцеву нитку твердої оболони спинного мозку ( filum terminale dura mater medulla spinalis ) . Вона доходить до II поперекового хребця , де і прикріпляється . Між твердою оболоною і окістям хребтового каналу , яке називають зовнішнім листком твердої оболони , є значний за об'ємом надтвердооболонний ( епідуральний ) простір ( cavum epidurale ) , який заповнений жировою клітковиною і венозним сплетенням . У епідуральному просторі також проходять покриті відрогами твердої оболони корінці спинномозкових нервів . Ці відроги мають вигляд рукава і зазвичай містять обидва корінці . Відроги твердої оболони , її нитка і фіброзні пучки волокон , які сполучають її передню поверхню із задньою поздовжньою зв'язкою хребта , фіксують тверду оболону в хребтовому каналі . Між внутрішньою поверхнею твердої оболони , яка покрита ендотелієм , і глибше розташованою павутиновою оболоною є вузький субдуральний простір ( cavum subdurale ) . Тверда оболона зв'язана зі спинним мозком симетрично розташованими з боків зубчастими зв'язками ( ligamenta denticulata ) . Лептоменінкс Лептоменінкс ( leptomeninx від — « тонкий » ) — загальна назва павутинної і м'якої оболон . Оскільки павутинна оболона з'єднана з м'якою павутинноподібними тяжами , вона є з нею структурно безперервною , тому їх виділяють в окрему структуру , відмінну від твердої оболони . Вони відповідають за виробництво простагландину D2 - синтази ( β -trace протеїну ) , що є важливим білком спинномозкової рідини . Міжоболонові простори Субарахноїдальний простір ( cavum subarachnoidale ) — простір між павутинною і м'якою оболонами , заповнений спинномозковою рідиною , який продовжується в спинний мозок . Субарахноїдальні цистерни являють собою його розширення . Якщо в порожнині черепа тверда оболона прикріплена до черепних кісток , то в порожнині хребта вона відділена від хребців простором , що називається епідуральним ( cavum epidurale ) і який містить жир і кровоносні судини . Павутинна оболона прикріплюється до твердої , а м'яка прилягає до нервової тканини центральної нервової системи . Під м'якою оболоною розташований субпіальний простір ( cavum subpiale ) , який відмежовує її від межової гліальної мембрани . Між твердою і павутинною оболонами розташований субдуральний простір ( cavum subdurale ) , пронизаний великою кількістю дрібних пучків сполучнотканинних волокон . Клінічне значення Травми мозкових оболон можуть спричинити крововиливи і два види гематом : субарахноїдальна кровотеча ( haemorrhagia subarachnoidalis ) — гостра кровотеча під павутинною оболоною , може трапитися самочинно чи в результаті травми . субдуральна гематома ( haematoma subduralis ) — гематома між павутинною і твердою оболонами . Стається внаслідок розриву дрібних вен , які сполучують ці оболони . епідуральна гематома ( haematoma epiduralis ) — кровотеча між твердою оболоною і кістками черепа , може статися внаслідок травми чи самочинно . Запалення мозкових оболон називається менінгітом . Залежно від локалізації виділяють лептоменінгіти ( запалення м'якої і павутинної мозкових оболон ) і пахіменінгіти ( запалення твердої мозкової оболони ) . Менінгіома — пухлина павутинної оболони , може бути ускладненням менінгітів чи виникнути внаслідок канцероматозу мозкових оболон , пов'язаним з метастазуванням пухлинних клітин з інших тканин організму . В інших тварин У риб є єдина мозкова мембрана , відома як примітивна оболона . Земноводні і плазуни мають дві оболони , а птахи і ссавці — три . На початкух років італійський анатом Джузеппе Стерці провів порівняльні дослідження оболон мозку живих істот від ланцетника до людини . Всупереч попереднім даним , оболони спинного мозку виглядали дуже простими , як у дорослих особів нижчих хребетних , так і в зародків вищих на ранніх стадіях розвитку . З мезенхіми , яка оточує нервову трубку , тільки єдиний листок утворює примітивну оболону . У наступних філогенетичних і онтогенетичних стадіях остання розділяється на внутрішній листок ( вторинну оболону ) і зовнішній ( тверду оболону ) . Нарешті , у вищих хребетних вторинна оболона ділиться на павутинну і м'яку оболони . На прикладі тих самих тварин Стерці показав , що в той час як у спинному мозку тверда оболона зберігає свою первісну структуру , в порожнині черепа вона зливається з окістям . Він також продемонстрував безперервність оболон з оболонками нервів і з кінцевою ниткою спинного мозку . У ссавців залишаються тверда оболона і вторинна , яка розділяється на павутинну і м'яку . Примітки Голова та шия Мозкові оболони