Гудов Іван Іванович
Іван Іванович Гудов ( , село Дебрі Перестряжської волості Козельського повіту Костромської губернії, тепер Ульяновського району Калузької області, Російська Федерація — , місто Москва, Російська Федерація) — радянський діяч, фрезерувальник Московського станкозаводу імені Серго Орджонікідзе, зачинатель стахановського руху у верстатобудуванні. Депутат Верховної Ради СРСР 1-го скликання. Герой Соціалістичної Праці (22.09.1975).

Біографія 
Народився 8 січня (21 січня) 1907 року в бідній селянській родині. У сім років став круглим сиротою і був прийнятий в родину двоюрідного брата. З дев'ятирічного віку працював підпаском в селі Підосинки Калузької губернії, після революції 1917 року два роки наймитував на станції Гордачі в Тульській губернії.

Після громадянської війни був безпритульним, подорожував по Росії, дійшовши до Кубані, де наймитував в станиці Шкуринській. У 1921 році повернувся в рідне село. З 1921 по 1925 рік працював сезонним робітником на торфорозробках «Долгие Лужи» у Владимирській губернії. Вступив до комсомолу.

У 1926 році у пошуках роботи виїхав з рідного села в місто Орєхово-Зуєво, де працював грубником, робітником у міському робітничому театрі. За призначенням комсомолу з 1929 до 1930 року працював вихователем Олексіївської дитячої трудової колонії № 78 «Трудовой путь» в маєтку Знаменське у Підмосков'ї. У 1930—1931 роках працював завгоспом фабрики «Кооперативный утилизатор» на станції Хлєбниково Московської області. У 1931—1933 роках — завідувач Олексіївської дитячої трудової колонії № 78 «Трудовой путь».

У 1933 році, разом з дружиною і двома дочками, переїхав в Москву. Деякий час працював завідувачем кінного парку радгоспу «Ленинские Горы», потім завідувачем кінного парку № 2. У 1933—1934 роках — трудармієць у Військово-трудовій виправній колонії селища Шатура Московської області.

У серпні 1934 року прийнятий на Московський верстатобудівний завод імені Серго Орджонікідзе чорноробом механічного цеху. На заводі з відзнакою закінчив шестимісячні виробничо-технічні курси фрезерувальників при школі ФЗН і з березня 1935 року став самостійно працювати фрезерувальником на німецькому фрезерному верстаті «Фріц Вернер».

Новатор виробництва: досягнув збільшення швидкості різання в 3—4 рази і швидкості подачі в 4—5 разів у порівнянні з діючими нормами. 13 вересня 1935 року, обробляючи деталі одночасно двома фрезами і збільшуючи швидкість подачі і різання металу, замість 43 зробив 117 деталей, причому відмінної якості, і тим самим виконав виробничу норму на 272 %. У листопаді 1935 року був учасником першої Всесоюзної наради стахановців промисловості і транспорту за участю Сталіна.

Після перегляду норм виробітку і встановлення більш жорсткого режиму різання Гудов став шукати нові шляхи для значного підйому продуктивності праці. Обробку деталей, яку раніше виробляли на трьох різних верстатах, Гудов поєднав на одному верстаті; ліквідував холостий хід верстатів; застосував ряд спеціальних пристосувань і ввів одночасну обробку багатьох деталей. Завдяки цим нововведенням Гудов послідовно підвищував свої рекорди, широко передавав свій досвід іншим, показуючи свої методи роботи і на інших заводах. Завдяки своїм рекордним досягненням Іван Гудов став вважатися одним з родоначальників руху, розпочатого в той же самий час Олексієм Стахановим і одержав назву стахановського. Ім'я передовика виробництва, орденоносця завдяки радянським засобам масової інформації в найкоротший термін отримало всесоюзну популярність. У серпні 1938 року він став кандидатом у члени ВКП (б).

Член ВКП(б) з лютого 1939 року. Делегат XVIII з'їзду ВКП(б).

У Всесоюзному науковому товаристві інженерів-машинобудівників (ВНІТОМАШ) Гудова обрали заступником голови оргбюро. Був також головою Комісії сприяння винахідникам при ЦК ВЛКСМ (з 1941), членом методичної ради трудових резервів, членом ЦК профспілки. З 1942 року — член редколегії журналу «Техніка - молоді». У 1939 році на радянські екрани вийшов художньо-документальний фільм «Іван Гудов».

З 1938 року навчався у Всесоюзній промисловій академії імені Сталіна, що випускала інженерів (пізніше вона була реорганізована у Вищу школу техніків). Після перерви в навчанні, пов'язаного з евакуацією, був зарахований в Московський вечірній машинобудівний інститут, який успішно закінчив у грудні 1944 року.  Після війни навчався також у вечірньому Університеті марксизму-ленінізму, в університеті робітничих кореспондентів московського відділення Спілки журналістів СРСР, на інженерно-економічному факультеті Університету технічного прогресу і економічних знань.

З початком Німецько-радянської війни Гудов за дорученням Московського міськкому ВКП(б) активно займався впровадженням швидкісних методів різання металу на військових заводах. У жовтні 1941 року був відряджений в місто Горький, де його призначили заступником начальника цеху з підготовки виробництва у відділі моторів Горьковського автомобільного заводу імені Молотова. У травні 1942 року повернувся до Москви і був призначений заступником начальника Головверстатосуміжпрому. На цій посаді вирішував питання постачання підприємств галузі верстатобудування. У 1942 році з ініціативи ВНІТОМАШа і за участю Гудова був створений рухомий авторемонтний завод—поїзд для оперативного ремонту на фронті пошкодженої техніки, в тому числі і трофейної . На початку 1943 року він виїжджав разом з поїздом в район Дем'янської операції.

Після війни Гудов відмовився від запропонованих йому директорських посад, вирішивши зайнятися практичною і науковою роботою. З травня 1947 року працював провідним інженером інституту «Оргважмаш» Міністерства важкого машинобудування СРСР, де займався організацією і впровадженням по країні типових технологічних процесів і швидкісних методів металорізання.

У 1951—1956 роках — заступник начальника механічного цеху з підготовки виробництва, начальник механічного цеху Московського заводу № 642 «Вымпел» Міністерства авіаційної промисловості СРСР. У 1956—1968 роках — старший майстер, старший інженер відділу головного технолога Московського заводу № 642 «Вымпел» Міністерства авіаційної промисловості СРСР. У 1958 році висунутий заводським парткомом на пост відповідального редактора багатотиражної газети «За нову техніку» (одночасно залишався старшим інженером).

З 1968 року — на пенсії, пенсіонер республіканського значення у Москві.

Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 вересня 1975 року за великі заслуги в розвитку масового соціалістичного змагання, досягнення високої продуктивності праці, багаторічну діяльність по впровадженню передових методів роботи у верстатобудівній та інструментальній промисловості і у зв'язку з 40-річчям стахановського руху Івану Івановичу Гудову було присвоєно звання Героя Соціалістичної Праці з врученням йому ордена Леніна і золотої медалі «Серп і Молот».

Помер у 1983 році в Москві.

Нагороди 
 Герой Соціалістичної Праці (22.09.1975) 
 орден Леніна (22.09.1975) 
 орден Трудового Червоного Прапора (8.12.1935) 
 медаль «За доблесну працю»
 Почесний винахідник (1936) 
 Почесний верстатобудівник

Бібліографія 
 Гудов И. И. Путь стахановца. — М.: Государственное социально-экономическое издательство, 1938. — 133 с.
 Гудов И., Шабанов И. Стахановские методы при фрезеровании. — М., 1938.
 Гудов И. И. Годы и минуты / Под ред. Л. Кассиля. — М.—Л.: Детиздат ЦК ВЛКСМ, 1939. — 96 с.
 Гудов И. И. Записки депутата. — М.: Профиздат, 1940. — 180 с.
 Гудов И. И. Беседы о культуре на производстве. — М.: Госполитиздат, 1941.
 Гудов И., Пешкин И. О работе по-военному. — М.: Московский рабочий, 1941. — 27 с.
 Гудов И. И. Высокопроизводительные методы фрезерования. — М.-Свердловск: Машгиз, 1944. — 131 с.
 Гудов И. И. Судьба рабочего. — М.: Изд-во политической литературы, 1970. — 439 с. (2-е вид. 1974) 
 Гудов И. И. Друзья на всю жизнь. — М.: Профиздат, 1980. — 192 с.

Посилання 
 Гудов, Иван Иванович 

Герої Соціалістичної Праці
Депутати Верховної Ради СРСР 1-го скликання
Радянські інженери
Члени КПРС
Передовики виробництва СРСР
Іван Іванович Гудов ( , село Дебрі Перестряжської волості Козельського повіту Костромської губернії , тепер Ульяновського району Калузької області , Російська Федерація — , місто Москва , Російська Федерація ) — радянський діяч , фрезерувальник Московського станкозаводу імені Серго Орджонікідзе , зачинатель стахановського руху у верстатобудуванні . Депутат Верховної Ради СРСРго скликання . Герой Соціалістичної Праці09 . 1975 ) . Біографія Народивсясічнясічня ) року в бідній селянській родині . У сім років став круглим сиротою і був прийнятий в родину двоюрідного брата . З дев'ятирічного віку працював підпаском в селі Підосинки Калузької губернії , після революціїроку два роки наймитував на станції Гордачі в Тульській губернії . Після громадянської війни був безпритульним , подорожував по Росії , дійшовши до Кубані , де наймитував в станиці Шкуринській . Уроці повернувся в рідне село . Зпорік працював сезонним робітником на торфорозробках « Долгие Лужи » у Владимирській губернії . Вступив до комсомолу . Уроці у пошуках роботи виїхав з рідного села в місто Орєхово - Зуєво , де працював грубником , робітником у міському робітничому театрі . За призначенням комсомолу здороку працював вихователем Олексіївської дитячої трудової колонії № 78 « Трудовой путь » в маєтку Знаменське у Підмосков'ї . У1931 роках працював завгоспом фабрики « Кооперативный утилизатор » на станції Хлєбниково Московської області . У1933 роках — завідувач Олексіївської дитячої трудової колонії № 78 « Трудовой путь » . Уроці , разом з дружиною і двома дочками , переїхав в Москву . Деякий час працював завідувачем кінного парку радгоспу « Ленинские Горы » , потім завідувачем кінного парку № 2 . У1934 роках — трудармієць у Військово - трудовій виправній колонії селища Шатура Московської області . У серпніроку прийнятий на Московський верстатобудівний завод імені Серго Орджонікідзе чорноробом механічного цеху . На заводі з відзнакою закінчив шестимісячні виробничо - технічні курси фрезерувальників при школі ФЗН і з березняроку став самостійно працювати фрезерувальником на німецькому фрезерному верстаті « Фріц Вернер » . Новатор виробництва : досягнув збільшення швидкості різання в4 рази і швидкості подачі в5 разів у порівнянні з діючими нормами . вересняроку , обробляючи деталі одночасно двома фрезами і збільшуючи швидкість подачі і різання металу , замістьзробивдеталей , причому відмінної якості , і тим самим виконав виробничу норму на % . У листопадіроку був учасником першої Всесоюзної наради стахановців промисловості і транспорту за участю Сталіна . Після перегляду норм виробітку і встановлення більш жорсткого режиму різання Гудов став шукати нові шляхи для значного підйому продуктивності праці . Обробку деталей , яку раніше виробляли на трьох різних верстатах , Гудов поєднав на одному верстаті ; ліквідував холостий хід верстатів ; застосував ряд спеціальних пристосувань і ввів одночасну обробку багатьох деталей . Завдяки цим нововведенням Гудов послідовно підвищував свої рекорди , широко передавав свій досвід іншим , показуючи свої методи роботи і на інших заводах . Завдяки своїм рекордним досягненням Іван Гудов став вважатися одним з родоначальників руху , розпочатого в той же самий час Олексієм Стахановим і одержав назву стахановського . Ім'я передовика виробництва , орденоносця завдяки радянським засобам масової інформації в найкоротший термін отримало всесоюзну популярність . У серпніроку він став кандидатом у члени ВКП ( б ) . Член ВКП ( б ) з лютогороку . Делегат XVIII з'їзду ВКП ( б ) . У Всесоюзному науковому товаристві інженерів - машинобудівників ( ВНІТОМАШ ) Гудова обрали заступником голови оргбюро . Був також головою Комісії сприяння винахідникам при ЦК ВЛКСМ ( з членом методичної ради трудових резервів , членом ЦК профспілки . Зроку — член редколегії журналу « Техніка - молоді » . Уроці на радянські екрани вийшов художньо - документальний фільм « Іван Гудов » . Зроку навчався у Всесоюзній промисловій академії імені Сталіна , що випускала інженерів ( пізніше вона була реорганізована у Вищу школу техніків ) . Після перерви в навчанні , пов'язаного з евакуацією , був зарахований в Московський вечірній машинобудівний інститут , який успішно закінчив у грудніроку . Після війни навчався також у вечірньому Університеті марксизму - ленінізму , в університеті робітничих кореспондентів московського відділення Спілки журналістів СРСР , на інженерно - економічному факультеті Університету технічного прогресу і економічних знань . З початком Німецько - радянської війни Гудов за дорученням Московського міськкому ВКП ( б ) активно займався впровадженням швидкісних методів різання металу на військових заводах . У жовтніроку був відряджений в місто Горький , де його призначили заступником начальника цеху з підготовки виробництва у відділі моторів Горьковського автомобільного заводу імені Молотова . У травніроку повернувся до Москви і був призначений заступником начальника Головверстатосуміжпрому . На цій посаді вирішував питання постачання підприємств галузі верстатобудування . Уроці з ініціативи ВНІТОМАШа і за участю Гудова був створений рухомий авторемонтний завод — поїзд для оперативного ремонту на фронті пошкодженої техніки , в тому числі і трофейної \ . На початкуроку він виїжджав разом з поїздом в район Дем'янської операції . Після війни Гудов відмовився від запропонованих йому директорських посад , вирішивши зайнятися практичною і науковою роботою . З травняроку працював провідним інженером інституту « Оргважмаш » Міністерства важкого машинобудування СРСР , де займався організацією і впровадженням по країні типових технологічних процесів і швидкісних методів металорізання . У1956 роках — заступник начальника механічного цеху з підготовки виробництва , начальник механічного цеху Московського заводу № 642 « Вымпел » Міністерства авіаційної промисловості СРСР . У1968 роках — старший майстер , старший інженер відділу головного технолога Московського заводу № 642 « Вымпел » Міністерства авіаційної промисловості СРСР . Уроці висунутий заводським парткомом на пост відповідального редактора багатотиражної газети « За нову техніку » ( одночасно залишався старшим інженером ) . Зроку — на пенсії , пенсіонер республіканського значення у Москві . Указом Президії Верховної Ради СРСР відвересняроку за великі заслуги в розвитку масового соціалістичного змагання , досягнення високої продуктивності праці , багаторічну діяльність по впровадженню передових методів роботи у верстатобудівній та інструментальній промисловості і у зв'язку зріччям стахановського руху Івану Івановичу Гудову було присвоєно звання Героя Соціалістичної Праці з врученням йому ордена Леніна і золотої медалі « Серп і Молот » . Помер уроці в Москві . Нагороди Герой Соціалістичної Праці09 . 1975 ) орден Леніна09 . 1975 ) орден Трудового Червоного Прапора12 . 1935 ) медаль « За доблесну працю » Почесний винахідник Почесний верстатобудівник Бібліографія Гудов И . И . Путь стахановца . — М . : Государственное социально - экономическое издательство , — с . Гудов И . , Шабанов И . Стахановские методы при фрезеровании . — М . , Гудов И . И . Годы и минуты / Под ред . Л . Кассиля . — М . — Л . : Детиздат ЦК ВЛКСМ , — с . Гудов И . И . Записки депутата . — М . : Профиздат , — с . Гудов И . И . Беседы о культуре на производстве . — М . : Госполитиздат , Гудов И . , Пешкин И . О работе по-военному . — М . : Московский рабочий , — с . Гудов И . И . Высокопроизводительные методы фрезерования . — М . - Свердловск : Машгиз , — с . Гудов И . И . Судьба рабочего . — М . : Изд - во политической литературы , — с . е вид . Гудов И . И . Друзья на всю жизнь . — М . : Профиздат , — с . Посилання Гудов , Иван Иванович Герої Соціалістичної Праці Депутати Верховної Ради СРСРго скликання Радянські інженери Члени КПРС Передовики виробництва СРСР