Експеримент добрий самаритянин
У 1978 році психологи Джон Дарл і Деніел Батсон провели експеримент, в основу якого лягла біблійна притча про доброго самарянина. Вважається, що священик і левіт не допомогли пораненому тому, що були занадто зайняті своїми релігійними думками, тому розсіяні. Дарл і Батсон висунули три гіпотези і вирішили їх перевірити. Дослідники захотіли дізнатися:

 Чи дійсно релігійні люди менше схильні допомагати нужденним, ніж ті, чиї думки не зайняті теологічними питаннями?
 Чи дійсно люди, які поспішають, з меншою ймовірністю стануть комусь допомагати?
 Чи правда, що люди, які шукають сенс життя в релігії і набувають духовні знання, швидше за інших допоможуть людині, ніж ті, хто звертається до релігії заради особистої вигоди?

Опис експерименту 

В експерименті взяли участь студенти богословської семінарії. Спочатку вони відповіли на питання про їх релігійну приналежність і переконання; на основі цього опитувальника дослідники оцінювали свої припущення. Потім почався експеримент.

Студенти духовної семінарії готуються промовити свою першу в житті проповідь. Для цього їм потрібно пройти в будівлю, що знаходиться в декількох кварталах. Одній групі говорять: «Ви спізнюєтеся, вас чекають вже кілька хвилин, так що краще поквапитися», а інший повідомляють: «У вас в запасі деякий час, але нічого не трапиться, якщо ви прийдете раніше».

Щоб протестувати спосіб мислення, одних студентів проінструктували, що вони обговорять з аудиторією притчу про доброго самарянина, а іншим сказали, що вони будуть говорити про подружню вірність.

По дорозі семінаристи натикаються на людину, яка напівлежить на узбіччі, злегка стогне і кашляє. З тих, кому було рекомендовано поквапитися, лише 10% прийшли на допомогу нещасному (який був спільником психологів). А серед семінаристів, які вважали, що часу у них в надлишку виявилося 63%.

Така маленька деталь, як наявність або відсутність часу, змінила рівень чуйності аж в 6 разів і виявилася сильнішою, ніж моральні якості і релігійне виховання.

Тема проповіді не впливає на поведінку семінаристів: в одному випадку їм потрібно було говорити про допомогу ближньому (на прикладі притчі про самаритянина), в іншому - розповісти про подружню вірність. В обох групах результати були приблизно однаковими.
Уроці психологи Джон Дарл і Деніел Батсон провели експеримент , в основу якого лягла біблійна притча про доброго самарянина . Вважається , що священик і левіт не допомогли пораненому тому , що були занадто зайняті своїми релігійними думками , тому розсіяні . Дарл і Батсон висунули три гіпотези і вирішили їх перевірити . Дослідники захотіли дізнатися : Чи дійсно релігійні люди менше схильні допомагати нужденним , ніж ті , чиї думки не зайняті теологічними питаннями ? Чи дійсно люди , які поспішають , з меншою ймовірністю стануть комусь допомагати ? Чи правда , що люди , які шукають сенс життя в релігії і набувають духовні знання , швидше за інших допоможуть людині , ніж ті , хто звертається до релігії заради особистої вигоди ? Опис експерименту В експерименті взяли участь студенти богословської семінарії . Спочатку вони відповіли на питання про їх релігійну приналежність і переконання ; на основі цього опитувальника дослідники оцінювали свої припущення . Потім почався експеримент . Студенти духовної семінарії готуються промовити свою першу в житті проповідь . Для цього їм потрібно пройти в будівлю , що знаходиться в декількох кварталах . Одній групі говорять : « Ви спізнюєтеся , вас чекають вже кілька хвилин , так що краще поквапитися » , а інший повідомляють : « У вас в запасі деякий час , але нічого не трапиться , якщо ви прийдете раніше » . Щоб протестувати спосіб мислення , одних студентів проінструктували , що вони обговорять з аудиторією притчу про доброго самарянина , а іншим сказали , що вони будуть говорити про подружню вірність . По дорозі семінаристи натикаються на людину , яка напівлежить на узбіччі , злегка стогне і кашляє . З тих , кому було рекомендовано поквапитися , лише прийшли на допомогу нещасному ( який був спільником психологів ) . А серед семінаристів , які вважали , що часу у них в надлишку виявилося . Така маленька деталь , як наявність або відсутність часу , змінила рівень чуйності аж вразів і виявилася сильнішою , ніж моральні якості і релігійне виховання . Тема проповіді не впливає на поведінку семінаристів : в одному випадку їм потрібно було говорити про допомогу ближньому ( на прикладі притчі про самаритянина ) , в іншому - розповісти про подружню вірність . В обох групах результати були приблизно однаковими .