Сидорін Володимир Ілліч
Володимир Ілліч Сидорін (1882 — 1943) — воєначальник російської Імператорської армії та Донської армії Всевеликого Війська Донського, генерал-лейтенант (1919).

Біографія 
Народився 3 лютого 1882 року  в станиці Степано-Разінській 2-го Донського округу області Війська Донського. Потомственний дворянин Війська Донського, козак станиці Єсауловської, народився в сім'ї офіцера. Син офіцера Війська Донського Іллі Леонтійовича Сидоріна. Племінник генерала Л. Л. Сидоріна, розстріляного в 1918 році. Полковник (15.08. 1917), генерал-майор (05.05. 1918), генерал-лейтенант (02.02. 1919).

Закінчив Донський кадетський корпус (1900), Миколаївське інженерне училище 1902), Миколаївську академію Генерального штабу (1910, по 1-му розряду) і офіцерську повітроплавальну школу (1913).

Учасник російсько-японської війни 1904—1905. Служив офіцером 2-го Східно-Сибірського саперного (з 1902) і 4-го Заамурського залізничного батальйонів. З 26 листопада 1912 по 1914 — старший ад'ютант штабу 3-го Кавказького армійського корпусу.
Володимир Ілліч був учасником Першої світової війни. Служив офіцером у штабі 21-ї піхотної дивізії]] і штабі (3-го) Кавказького корпусу з серпня 1914 по лютий 1916. В 1915 році був начальником штабу 2-ї ополченчеської дивізії (1915), з 12 липня начальником штабу 102-ї піхотної дивізії. Заступник начальника штабу 2-ї армії з березня 1916 по березень 1917 рр.

Начальник штабу 3-го Кавказького корпусу з квітня по червень 1917 року, потім перейшов у розпорядження начальника штабу Західного фронту. У серпні був обраний заступником голови спілки офіцерів армії і флоту. У серпні 1917 року був відряджений генералом Л. Г. Корніловим у Петроград, де очолював таємну офіцерську організацію, яка готувала військовий переворот. А серпні — вересні був заступником голови Спілки офіцерів армії і флоту.

Після невдачі корніловського «заколоту» був знятий з посади, перебував у розпорядженні начальника штабу армій Західного фронту. У листопаді 1917 став учасником вербувальних організацій в Петрограді Москві. Потім повернувся на Дон і взяв участь в Білому русі.
Спочатку був у загоні (дружині) козаків в Новочеркаську; учасник боїв за Ростов, в листопаді-грудні 1917 року учасник Степового походу. З 12 травня 1918 по 2 лютого 1919 був в резерві Донської армії. У червні-липні 1919 командував Середньо-Донецьким фронтом. У липні 1919 був Головою делегації ВВД у Києві з 15 лютого 1919 по 27 березня 1920 р.

З 15 лютого 1919 по 27 березня 1920 рр. був командуючим Донської армії. У квітні 1920 став командир Донського корпусу.

Після прибуття з Новоросійська в Євпаторія 18 квітня 1920 року був відданий під суд разом з начальником штабу Донської армії генерал-лейтенантом Кельчевським Анатолієм Кіпріановичем за сепаратистські виступи і підтримку донських козаків в їхньому прагненні відділитися Дону від Росії і стихійний відхід донських корпусів до Новоросійська взимку 1919 — 1920 рр. Суд під головуванням генерала А. М. Драгомирова засудив генералів Сидоріна і Кельчевського до 4 років каторги. Генерал Врангель замінив вирок звільненням з Російської армії без права носіння мундир.

Еміграція 
Генерал Сидорін емігрував з Росії з Крим у травні 1920 р. Перебував в еміграції: в Болгарії, Сербії, Чехословаччини з 1924 р; в Німеччині з 1939 р..

У Празі служив в картографічному відділі Генерального штабу Чехословацької армії. Разом з генералом Стариковим був співавтором численних статей з історії Донської армії під час громадянської війни в Росії.

Його статті регулярно публікувалися у видаваному в Парижі журналі «Вільне козацтво». Під заголовком «Трагедія козацтва» статті були опубліковані окремою книгою в чотирьох частинах в 1936—1938 роках в Парижі (без згадки імен авторів). Під час Другої світової війни генерал Сидорин виїхав до Німеччини. Автор книги «Трагедія казацтва».

Помер у Берліні 20 травня 1943 р. Похований на російському цвинтарі.

Нагороди 
Сидорін Володимир Ілліч нагороджений орденами:
 Св. Станіслава 3-го ст. з мечами та бантом (1905);
 Св. Анни 4-го ст. (1905);
 Св. Станіслава 2-й ст. з мечами (1905);
 Св. Анни 2-й ст. (1913; 16.05.1914);
 Св. Володимира 4-го ст. з мечами та бантом (27.02.1915);
 У 07.1915 у званні капітана був нагороджений Георгіївською зброєю (ВП 04.07.1915).
 Мечі до ордену Св. Анни 2-й ст. (11.01.1916).
 Нагороджений орденом Св. Георгія 4-й ст. (ВП 26.08.1916).

Джерела 
 https://web.archive.org/web/20180413050200/http://elan-kazak.org/fotogalereya/lienc-pamyatnye-mesta-i-zaxoroneniya/lienc-pamyatnye-mesta-zaxoroneniya/pamyatnye-mesta-i-mesta-zaxoronenij/kladbishha-mesta-zaxoronenij/germaniya/sidorin-vladimir-ilich-1882-%E2%80%A0-1943

Посилання 
 http://www.hrono.ru/biograf/bio_s/sidorin.htm 
 http://swolkov.org/foto1/943.htm Сайт історика С. В. Волкова 
 Раковськийй Г. Н. В стане белых (От Орла до Новороссийска) — Константинополь: Пресса, 1920. VI, 342 с., 1 л. карт.
 

Учасники російсько-японської війни
Російські військовики Першої світової війни
Генерал-лейтенанти
Поховані на кладовищі Тегель
Володимир Ілліч Сидорін — — воєначальник російської Імператорської армії та Донської армії Всевеликого Війська Донського , генерал - лейтенант Біографія Народивсялютогороку в станиці Степано - Разінськійго Донського округу області Війська Донського . Потомственний дворянин Війська Донського , козак станиці Єсауловської , народився в сім'ї офіцера . Син офіцера Війська Донського Іллі Леонтійовича Сидоріна . Племінник генерала Л . Л . Сидоріна , розстріляного вроці . Полковник08 . генерал - майор05 . генерал - лейтенант02 . Закінчив Донський кадетський корпус Миколаївське інженерне училище Миколаївську академію Генерального штабу пому розряду ) і офіцерську повітроплавальну школу Учасник російсько - японської війни1905 . Служив офіцеромго Східно - Сибірського саперного ( зіго Заамурського залізничного батальйонів . Злистопадапо — старший ад'ютант штабуго Кавказького армійського корпусу . Володимир Ілліч був учасником Першої світової війни . Служив офіцером у штабії піхотної дивізії ] ] і штабіго ) Кавказького корпусу з серпняпо лютий Вроці був начальником штабуї ополченчеської дивізії злипня начальником штабуї піхотної дивізії . Заступник начальника штабуї армії з березняпо березеньрр . Начальник штабуго Кавказького корпусу з квітня по червеньроку , потім перейшов у розпорядження начальника штабу Західного фронту . У серпні був обраний заступником голови спілки офіцерів армії і флоту . У серпніроку був відряджений генералом Л . Г . Корніловим у Петроград , де очолював таємну офіцерську організацію , яка готувала військовий переворот . А серпні — вересні був заступником голови Спілки офіцерів армії і флоту . Після невдачі корніловського « заколоту » був знятий з посади , перебував у розпорядженні начальника штабу армій Західного фронту . У листопадістав учасником вербувальних організацій в Петрограді Москві . Потім повернувся на Дон і взяв участь в Білому русі . Спочатку був у загоні ( дружині ) козаків в Новочеркаську ; учасник боїв за Ростов , в листопаді - грудніроку учасник Степового походу . Зтравняполютогобув в резерві Донської армії . У червні - липнікомандував Середньо - Донецьким фронтом . У липнібув Головою делегації ВВД у Києві злютогопоберезняр . Злютогопоберезнярр . був командуючим Донської армії . У квітністав командир Донського корпусу . Після прибуття з Новоросійська в Євпаторіяквітняроку був відданий під суд разом з начальником штабу Донської армії генерал - лейтенантом Кельчевським Анатолієм Кіпріановичем за сепаратистські виступи і підтримку донських козаків в їхньому прагненні відділитися Дону від Росії і стихійний відхід донських корпусів до Новоросійська взимку — рр . Суд під головуванням генерала А . М . Драгомирова засудив генералів Сидоріна і Кельчевського дороків каторги . Генерал Врангель замінив вирок звільненням з Російської армії без права носіння мундир . Еміграція Генерал Сидорін емігрував з Росії з Крим у травнір . Перебував в еміграції : в Болгарії , Сербії , Чехословаччини зр ; в Німеччині зр .. У Празі служив в картографічному відділі Генерального штабу Чехословацької армії . Разом з генералом Стариковим був співавтором численних статей з історії Донської армії під час громадянської війни в Росії . Його статті регулярно публікувалися у видаваному в Парижі журналі « Вільне козацтво » . Під заголовком « Трагедія козацтва » статті були опубліковані окремою книгою в чотирьох частинах в1938 роках в Парижі ( без згадки імен авторів ) . Під час Другої світової війни генерал Сидорин виїхав до Німеччини . Автор книги « Трагедія казацтва » . Помер у Берлінітравняр . Похований на російському цвинтарі . Нагороди Сидорін Володимир Ілліч нагороджений орденами : Св . Станіславаго ст . з мечами та бантом Св . Анниго ст . Св . Станіславай ст . з мечами Св . Анний ст . 05 . 1914 ) ; Св . Володимираго ст . з мечами та бантом02 . 1915 ) ; У1915 у званні капітана був нагороджений Георгіївською зброєю ( ВП07 . 1915 ) . Мечі до ордену Св . Анний ст . 01 . 1916 ) . Нагороджений орденом Св . Георгіяй ст . ( ВП08 . 1916 ) . Джерела https://web.archive.org/web/20180413050200/http://elan-kazak.org/fotogalereya/lienc-pamyatnye-mesta-i-zaxoroneniya/lienc-pamyatnye-mesta-zaxoroneniya/pamyatnye-mesta-i-mesta-zaxoronenij/kladbishha-mesta-zaxoronenij/germaniya/sidorin-vladimir-ilich-1882-%E2%80%A0-1943 Посилання http://www.hrono.ru/biograf/bio_s/sidorin.htm http://swolkov.org/foto1/943.htm Сайт історика С . В . Волкова Раковськийй Г . Н . В стане белых ( От Орла до Новороссийска ) — Константинополь : Пресса , VI , с . , л . карт . Учасники російсько - японської війни Російські військовики Першої світової війни Генерал - лейтенанти Поховані на кладовищі Тегель