Сергій (Воскресенський)
Се́ргій (в миру Дмитрій Миколайович Воскресенський; 26 жовтня 1897, Москва — 29 квітня 1944, поблизу Вільнюса, Литва) — єпископ Російської православної церкви, митрополит Віленський і Литовський, з 24 лютого 1941 року Патріарший екзарх Прибалтики.

Біографія 
Закінчив Московське Заіконоспаське духовне училище. З 1918 по 1922 рік служив на цивільній службі. У 1922 році вступив до Московського Данилового монастиря. Був послушником настоятеля монастиря єпископа Феодора Поздеєвського, колишнього ректора Московської духовної академії. У 1923 році засуджений за «антирадянську агітацію і пропаганду».

У 1925 році пострижений у чернецтво з ім'ям Сергій, зведений в сан ієродиякона, а потім і в сан ієромонаха.

У 1930 році — настоятель собору в місті Орєхово-Зуєво. Одночасно виконував обов'язки за дорученням заступника Патріаршого Місцеблюстителя по Московській Патріархії, зокрема, вів роботу «з юридичних питань церковного життя».

Редактор «Журналу Московської Патріархії» з № 4 (1931) до припинення видання в 1935 році.

У 1932-1933 роки — настоятель Воскресенського храму в Сокольниках.

Вікарний єпископ 
29 жовтня 1933 року в храмі Воскресіння в Сокольниках хіротонізований на єпископа Коломенського, вікарія Московської єпархії. Чин хіротонії здійснювали: митрополит Нижегородський Сергій Страгородський, митрополит Серафим Чичаґов, архієпископ Дмитрівський Питирим Крилов, єпископ Орєхово-Зуєвський Іоанн Соколов, єпископ Волоколамський Іоанн Широков і єпископ Каширський Інокентій Клодецький.

З 10 травня 1934 року — єпископ Бронницький, вікарій Московської єпархії.

За деякими даними в 1935 році був заарештований, але потім звільнений завдяки клопотанням матері.

З середини 1936 року — єпископ Дмитрівський, вікарій Московської єпархії.

За свідченням протоієрея Стефана Ляшевського, Патріарший місцеблюститель митрополит Сергій не довіряв єпископу Дмитрівському Сергію Воскресенському:

Анатолій Свєнціцький згадував, що «про владику Сергія Воскресенського ходили погані чутки», а московське духовенство відгукувалося про нього, як про провокатора.

8 жовтня 1937 після арешту протоієрея Олександра Лебедєва призначений керуючим справами Московської Патріархії з возведенням у сан архієпископа.

До 1939 року залишився в числі чотирьох єпископів Московського Патріархату на території СРСР, що мають реєстрацію в якості «служителя культу». Ще близько 10 єпископів перебували на спокої або перебували в засланні. Інші були розстріляні або перебували поза СРСР.

У 1940 році забезпечив возз'єднання з Московською Патріархією єпископів територій, які увійшли до складу СРСР за Договором про дружбу і кордон між СРСР і Німеччиною: спершу Польщі, потім відряджений з тією ж метою в республіки «радянської Прибалтики» (Латвію й Естонію).

Для служіння в Москві архієпископу Сергію була надана церква Преображення на Преображенській площі, яка «повністю покрила всі витрати по відрядженню Преосвященного в Прибалтику».

Служіння в Прибалтиці 
24 лютого 1941 призначений митрополитом Віленським і Литовським, екзархом Латвії та Естонії. При зайнятті німецькою армією Прибалтики залишився з паствою, що не втіла з Риги, де знаходився в кінці червня 1941 року, перед її окупацією. За словами протоієрея Георгія Митрофанова, «митрополита Сергія Воскресенського, який прибув у березні 1941 року до Прибалтики , <…> представники місцевого духовенства спочатку сприймали просто як більшовицького агента. І йому потрібні були дуже великі зусилля вже в період окупації, займаючи послідовну антикомуністичну позицію, щоб отримати довіру цього духовенства, як і німецької окупаційної влади».

Опинившись на території Рейхскомісаріату Остланд, зміцнив структуру Московського Патріархату в Прибалтиці: хіротонізував двох енергійних єпископів (Данило Юзвюк та Іоанн Гарклавс), відкрив у м. Вільно Богословсько-пастирські курси. Прекрасно знаючи становище релігії і віруючих в СРСР, негайно прийняв «під своє архіпастирське заступництво» райони, окуповані групою армій «Північ». У серпні 1941 організував і направив до Львова православну місію — групу священиків, які очолили відродження релігійного життя на цих територіях. (Радянські репресії привели до того, що у Псковській і Новгородській єпархіях практично все духовенство було знищене).

Зумів зберегти свій вплив, незважаючи на спроби національних еліт прибалтійських країн домогтися призначення більш націоналістично налаштованих ієрархів, і поширити його практично на всі території Рейхскомісаріату Остланд; за даними історика Ольги Васильєвої, «Розмова між Розенбергом і владикою Сергієм Воскресенським була дуже чітка. Німці підтримали саме його, а не Августина Петерсона, який після німецької окупації Латвії вимагав вигнання митрополита Сергія як „червоного“ митрополита». Проте в лютому 1942 року він був переведений з Риги до Вільнюса, звідки йому було важче підтримувати зв'язок із Псковською духовною місією. Сергій підозрювався німцями в розтраті коштів духовної місії; згідно зі звітом ейнзатцгрупи, половина всіх пожертвувань прихожан місії діставалася екзархові.

Зберігав номінальне канонічне підпорядкування Московському патріархату (на чолі з Патріаршим місцеблюстителем митрополитом Сергієм Страгородський, з вересня 1943 Патріархом), незважаючи на невдоволення німецької влади. 23 липня 1942 року скликав архієрейську нараду екзархату в Ризі, яка направила вітальну телеграму Гітлеру, оприлюднила заяву з відмежуванням від позиції, зайнятої патріархією, і прийняла рішення у звичайних богослужіннях припинити приношення імені Патріаршого місцеблюстителя Сергія Страгородського, тобто на парафіях ім'я Патріаршого місцеблюстителя не згадувалося, згадування його відбувалося лише на архієрейських службах — подібна практика діяла в Російській церкві до Патріарха Тихона (тоді згадували Святійший Синод). Після обрання Сергія Страгородського патріархом в 1943 році публічно виступив проти формального опротестування його призначення, посилаючись на те, що в такому випадку він сам і його єпископи будуть виглядати як німецькі маріонетки, і запропонував замість цього робити в пропаганді упор на те, що і радянська влада змушена шукати опори в церкві, що означає ідейне банкрутство більшовизму, а також "розігрувати карту Патріарха Московського проти Сталіна.
".

Виступи екзарха-митрополита Сергія становили небезпеку для радянської пропаганди, і ухвалою від 22 вересня 1942 року Патріарший місцеблюститель «тепер же» зажадав у митрополита, який перебував за лінією фронту, пояснення своїх дій, «відкладаючи рішення по цій справі до з'ясування всіх подробиць».

Наприкінці листопада 1942 року екзарх організував в м. Дно збори православного духовенства відроджених парафій Ленінградської області, яке також засудило прорадянську позицію патріархії і схвалив новий порядок.

Великодні богослужіння 1943 року екзарх здійснював у м. Псков, де архієрейських служб не було з кінця 1930-х років. У серпні того ж року він їздив служити до Псково-Печерського монастиря. Там він провів ще одну нараду архієреїв екзархату, в якому брав участь і схиєпископ Макарій Васильєв, що був у 1930-х роках «катакомбним єпископом» в СРСР.

У квітні 1943 року, реагуючи на наказ німецької окупаційної влади забезпечити під страхом відправки в концтабір членів литовських органів самоврядування складання списків чоловіків призовного віку для формування підрозділу СС, Сергій направив єпископам лист, в якому закликав виконати вимоги влади і роз'яснити населенню можливі наслідки непокори, наполягаючи при цьому, що дана діяльність повинна проводитися ними як лідерами громад, а не як церковними сановниками.

Згідно з післявоєнним анонімим свідченням одного зі сподвижників Сергія, який емігрував до США, екзарх ненавидів німців, ніколи не згадував їх у проповідях (які часто мали політичний підтекст) і був переконаним російським патріотом.

До кінця 1943 митрополит Сергій втратив підтримку окупаційної влади через свою досить незалежну політику. У жовтні 1943 року склав заповіт з призначенням трьох кандидатів у заступники з управління прибалтійським Екзархатом і з зазначенням при першій нагоді «надати на розсуд Патріархії доповідь про справи і все життя Екзархату».

Убивство 
Вбитий 29 квітня 1944 року по дорозі з Вільнюса в Каунас. Відповідно до більшості відомих джерел, вбивство скоєне нацистами. Така версія утвердилася в західноєвропейській, радянській та сучасній російській історіографії. Версія про вбивство екзарха партизанами не має будь-яких документальних підтверджень і ґрунтується виключно на єдиному свідоцтві ризького священика Миколи Трубецького з посиланням на розповідь колишнього партизана, якого він зустрів в ув'язненні. Існує точка зору, що митрополит Сергій був убитий дружинниками колишнього латвійського президента Карліса Улманіса.

Відспівування Екзарха Сергія відбулося 4 травня в кафедральному Ризькому Христорождественському соборі. Похований на Покровському кладовищі Риги, з лівого боку від Покровської церкви.

Пам'ять 
Образ митрополита Сергія, як ініціатора місії на окупованих територіях Псковської області і Прибалтики, був відображений в художньому фільмі «Піп». Роль митрополита Сергія виконав актор Юрій Цурило.

Література 
 Мануил (Лемешевский В. В.), митр. Русские православные иерархи периода с 1893 по 1965 гг. (включительно). Erlangen, 1979—1989. Т.6. С.96-100.
 Синодик гонимых, умученных, в узах невинно пострадавших православных священно-церковнослужителей и мирян Санкт-Петербургской епархии: XX столетие. СПб., 1999. С.5.
 Голиков А., свящ., Фомин С. Кровью убеленные. Мученики и исповедники Северо-Запада России и Прибалтики (1940—1955). Мартиролог православных священнослужителей Латвии, репрессированных в 1940—1952 гг. М., 1999. С.8-32.
 Шкаровский М. В., Соловьев Илья, священник. «Церковь против большевизма. (Митрополит Сергий (Воскресенский) и Экзархат Московской Патриархии в Прибалтике 1941—1944.» М. 2013 (серия Материалы по истории Церкви, кн.50)
 История Псковской православной миссии в документах. [в 2 ч.]. Ч. 1: Документы личного архива митрополита Сергия (Воскресенского). Козельск, 2017.

Примітки

Посилання 
 Сергий (Воскресенский Дмитрий Николаевич) 
 Сергий (Воскресенский) II
 «Цена Победы» — Крестовый поход церквей на Советский Союз  (эфир «Эхо Москвы» от 30.10.2006)

Єпископи Російської православної церкви
Митрополити Російської православної церкви
Померли у Вільнюсі
Уродженці Москви
Се́ргій ( в миру Дмитрій Миколайович Воскресенський ; жовтня Москва — квітня поблизу Вільнюса , Литва ) — єпископ Російської православної церкви , митрополит Віленський і Литовський , злютогороку Патріарший екзарх Прибалтики . Біографія Закінчив Московське Заіконоспаське духовне училище . Зпорік служив на цивільній службі . Уроці вступив до Московського Данилового монастиря . Був послушником настоятеля монастиря єпископа Феодора Поздеєвського , колишнього ректора Московської духовної академії . Уроці засуджений за « антирадянську агітацію і пропаганду » . Уроці пострижений у чернецтво з ім'ям Сергій , зведений в сан ієродиякона , а потім і в сан ієромонаха . Уроці — настоятель собору в місті Орєхово - Зуєво . Одночасно виконував обов'язки за дорученням заступника Патріаршого Місцеблюстителя по Московській Патріархії , зокрема , вів роботу « з юридичних питань церковного життя » . Редактор « Журналу Московської Патріархії » з № 4до припинення видання вроці . Уроки — настоятель Воскресенського храму в Сокольниках . Вікарний єпископ 29 жовтняроку в храмі Воскресіння в Сокольниках хіротонізований на єпископа Коломенського , вікарія Московської єпархії . Чин хіротонії здійснювали : митрополит Нижегородський Сергій Страгородський , митрополит Серафим Чичаґов , архієпископ Дмитрівський Питирим Крилов , єпископ Орєхово - Зуєвський Іоанн Соколов , єпископ Волоколамський Іоанн Широков і єпископ Каширський Інокентій Клодецький . Зтравняроку — єпископ Бронницький , вікарій Московської єпархії . За деякими даними вроці був заарештований , але потім звільнений завдяки клопотанням матері . З серединироку — єпископ Дмитрівський , вікарій Московської єпархії . За свідченням протоієрея Стефана Ляшевського , Патріарший місцеблюститель митрополит Сергій не довіряв єпископу Дмитрівському Сергію Воскресенському : Анатолій Свєнціцький згадував , що « про владику Сергія Воскресенського ходили погані чутки » , а московське духовенство відгукувалося про нього , як про провокатора . 8 жовтняпісля арешту протоієрея Олександра Лебедєва призначений керуючим справами Московської Патріархії з возведенням у сан архієпископа . Дороку залишився в числі чотирьох єпископів Московського Патріархату на території СРСР , що мають реєстрацію в якості « служителя культу » . Ще близькоєпископів перебували на спокої або перебували в засланні . Інші були розстріляні або перебували поза СРСР . Уроці забезпечив возз'єднання з Московською Патріархією єпископів територій , які увійшли до складу СРСР за Договором про дружбу і кордон між СРСР і Німеччиною : спершу Польщі , потім відряджений з тією ж метою в республіки « радянської Прибалтики » ( Латвію й Естонію ) . Для служіння в Москві архієпископу Сергію була надана церква Преображення на Преображенській площі , яка « повністю покрила всі витрати по відрядженню Преосвященного в Прибалтику » . Служіння в Прибалтиці 24 лютогопризначений митрополитом Віленським і Литовським , екзархом Латвії та Естонії . При зайнятті німецькою армією Прибалтики залишився з паствою , що не втіла з Риги , де знаходився в кінці червняроку , перед її окупацією . За словами протоієрея Георгія Митрофанова , « митрополита Сергія Воскресенського , який прибув у березніроку до Прибалтики , < … > представники місцевого духовенства спочатку сприймали просто як більшовицького агента . І йому потрібні були дуже великі зусилля вже в період окупації , займаючи послідовну антикомуністичну позицію , щоб отримати довіру цього духовенства , як і німецької окупаційної влади » . Опинившись на території Рейхскомісаріату Остланд , зміцнив структуру Московського Патріархату в Прибалтиці : хіротонізував двох енергійних єпископів ( Данило Юзвюк та Іоанн Гарклавс ) , відкрив у м . Вільно Богословсько - пастирські курси . Прекрасно знаючи становище релігії і віруючих в СРСР , негайно прийняв « під своє архіпастирське заступництво » райони , окуповані групою армій « Північ » . У серпніорганізував і направив до Львова православну місію — групу священиків , які очолили відродження релігійного життя на цих територіях . ( Радянські репресії привели до того , що у Псковській і Новгородській єпархіях практично все духовенство було знищене ) . Зумів зберегти свій вплив , незважаючи на спроби національних еліт прибалтійських країн домогтися призначення більш націоналістично налаштованих ієрархів , і поширити його практично на всі території Рейхскомісаріату Остланд ; за даними історика Ольги Васильєвої , « Розмова між Розенбергом і владикою Сергієм Воскресенським була дуже чітка . Німці підтримали саме його , а не Августина Петерсона , який після німецької окупації Латвії вимагав вигнання митрополита Сергія як „ червоного “ митрополита » . Проте в лютомуроку він був переведений з Риги до Вільнюса , звідки йому було важче підтримувати зв'язок із Псковською духовною місією . Сергій підозрювався німцями в розтраті коштів духовної місії ; згідно зі звітом ейнзатцгрупи , половина всіх пожертвувань прихожан місії діставалася екзархові . Зберігав номінальне канонічне підпорядкування Московському патріархату ( на чолі з Патріаршим місцеблюстителем митрополитом Сергієм Страгородський , з вересняПатріархом ) , незважаючи на невдоволення німецької влади . липняроку скликав архієрейську нараду екзархату в Ризі , яка направила вітальну телеграму Гітлеру , оприлюднила заяву з відмежуванням від позиції , зайнятої патріархією , і прийняла рішення у звичайних богослужіннях припинити приношення імені Патріаршого місцеблюстителя Сергія Страгородського , тобто на парафіях ім'я Патріаршого місцеблюстителя не згадувалося , згадування його відбувалося лише на архієрейських службах — подібна практика діяла в Російській церкві до Патріарха Тихона ( тоді згадували Святійший Синод ) . Після обрання Сергія Страгородського патріархом вроці публічно виступив проти формального опротестування його призначення , посилаючись на те , що в такому випадку він сам і його єпископи будуть виглядати як німецькі маріонетки , і запропонував замість цього робити в пропаганді упор на те , що і радянська влада змушена шукати опори в церкві , що означає ідейне банкрутство більшовизму , а також " розігрувати карту Патріарха Московського проти Сталіна . " . Виступи екзарха - митрополита Сергія становили небезпеку для радянської пропаганди , і ухвалою відвересняроку Патріарший місцеблюститель « тепер же » зажадав у митрополита , який перебував за лінією фронту , пояснення своїх дій , « відкладаючи рішення по цій справі до з'ясування всіх подробиць » . Наприкінці листопадароку екзарх організував в м . Дно збори православного духовенства відроджених парафій Ленінградської області , яке також засудило прорадянську позицію патріархії і схвалив новий порядок . Великодні богослужінняроку екзарх здійснював у м . Псков , де архієрейських служб не було з кінцях років . У серпні того ж року він їздив служити до Псково - Печерського монастиря . Там він провів ще одну нараду архієреїв екзархату , в якому брав участь і схиєпископ Макарій Васильєв , що був ух роках « катакомбним єпископом » в СРСР . У квітніроку , реагуючи на наказ німецької окупаційної влади забезпечити під страхом відправки в концтабір членів литовських органів самоврядування складання списків чоловіків призовного віку для формування підрозділу СС , Сергій направив єпископам лист , в якому закликав виконати вимоги влади і роз'яснити населенню можливі наслідки непокори , наполягаючи при цьому , що дана діяльність повинна проводитися ними як лідерами громад , а не як церковними сановниками . Згідно з післявоєнним анонімим свідченням одного зі сподвижників Сергія , який емігрував до США , екзарх ненавидів німців , ніколи не згадував їх у проповідях ( які часто мали політичний підтекст ) і був переконаним російським патріотом . До кінцямитрополит Сергій втратив підтримку окупаційної влади через свою досить незалежну політику . У жовтніроку склав заповіт з призначенням трьох кандидатів у заступники з управління прибалтійським Екзархатом і з зазначенням при першій нагоді « надати на розсуд Патріархії доповідь про справи і все життя Екзархату » . Убивство Вбитийквітняроку по дорозі з Вільнюса в Каунас . Відповідно до більшості відомих джерел , вбивство скоєне нацистами . Така версія утвердилася в західноєвропейській , радянській та сучасній російській історіографії . Версія про вбивство екзарха партизанами не має будь-яких документальних підтверджень і ґрунтується виключно на єдиному свідоцтві ризького священика Миколи Трубецького з посиланням на розповідь колишнього партизана , якого він зустрів в ув'язненні . Існує точка зору , що митрополит Сергій був убитий дружинниками колишнього латвійського президента Карліса Улманіса . Відспівування Екзарха Сергія відбулосятравня в кафедральному Ризькому Христорождественському соборі . Похований на Покровському кладовищі Риги , з лівого боку від Покровської церкви . Пам'ять Образ митрополита Сергія , як ініціатора місії на окупованих територіях Псковської області і Прибалтики , був відображений в художньому фільмі « Піп » . Роль митрополита Сергія виконав актор Юрій Цурило . Література Мануил ( Лемешевский В . В . ) , митр . Русские православные иерархи периода спогг . ( включительно ) . Erlangen , 1989 . Т . 6 . С . 96 - 100 . Синодик гонимых , умученных , в узах невинно пострадавших православных священно - церковнослужителей и мирян Санкт - Петербургской епархии : XX столетие . СПб . , С . 5 . Голиков А . , свящ . , Фомин С . Кровью убеленные . Мученики и исповедники Северо - Запада России и Прибалтики1955 ) . Мартиролог православных священнослужителей Латвии , репрессированных в1952 гг . М . , С . 8 - 32 . Шкаровский М . В . , Соловьев Илья , священник . « Церковь против большевизма . ( Митрополит Сергий ( Воскресенский ) и Экзархат Московской Патриархии в Прибалтике1944 . » М . ( серия Материалы по истории Церкви , кн . 50 ) История Псковской православной миссии в документах . [ вч . ] . Ч . Документы личного архива митрополита Сергия ( Воскресенского ) . Козельск , Примітки Посилання Сергий ( Воскресенский Дмитрий Николаевич ) Сергий ( Воскресенский ) II « Цена Победы » — Крестовый поход церквей на Советский Союз ( эфир « Эхо Москвы » от10 . 2006 ) Єпископи Російської православної церкви Митрополити Російської православної церкви Померли у Вільнюсі Уродженці Москви