Ядвігін Ш.
Ядвігін Ш., справжнє ім'я Антон Іванович Левицький (, маєток Добосна, зараз Кіровського району Могильовської області, Білорусь — , Вільнюс) — білоруський прозаїк, публіцист, фейлетоніст, драматург, поет, літературознавець, політик, один із зачинателів білоруської художньої прози.

Його літературна творчість багатожанрова. Відомий як автор байок у прозі, ліричного оповідання, сатиричної замальовки, дорожніх нотаток, фейлетону, художньої публіцистики, мемуарів. Велике значення для становлення великої прозової форми білоруської літератури мав його роман «Золото». Творчість Ядвігіна Ш. зіграла значну роль у формуванні норм білоруської літературної мови, вдосконалення системи її стилістичних засобів, розширення образотворчих можливостей.

Біографія

Ранні роки та освіта 

Народився 4 січня 1869 року в маєтку Добосна Рогачовського повіту (нині Кіровський район) в родині Яна і Вольги Левицьких (мав сестру Еву), де його батько служив управителем маєтку. Пізніше в 1870-х роках він був лісничим графа Тишкевича і жив у Першаях нинішнього Воложинського району.

Незабаром сім'я Левицьких переїхала в Карпилівку під Радошковичами на Мінщині. Тут у 1877—1878 рр. Антон Левицький навчався в нелегальній школі в , яку організувала дочка Вінцента Дуніна-Мартинкевича — Каміла. Пізніше про цей період він згадував:

Шестеро нас там було… я був найменшим — років сім мав; вчила нас різних наук, навіть і музики. Наша вчителька (вічна їй пам'ять!) і її батьки так уміли заохотити нас до науки, що кожен з нас навперебій брався до неї… пам'ятаю цікаві оповідання про рідну батьківщину і про далекі холодні краї, куди зла доля заганяє багатьох людей…

Потім успішно закінчив  і вступив на медичний факультет Московського університету.

8 березня 1890 року за участь у студентських заворушеннях Ядвігін Ш. заарештований і ув'язнений на кілька місяців у Бутирській тюрмі, чому послідувало виключення з університету. У в'язниці він переклав популярне на той час оповідання Всеволода Гаршина «Сигнал», видане у Москві в 1891 році. Під час ув'язнення стає свідком влаштованого студентами-арештантами концерту, на якому зі своїми національними піснями і танцями виступали росіяни, українці, литовці, латиші, кавказці і поляки. Після концерту члени Мінського земляцтва вирішують заснувати перший білоруський гурток молоді в Москві.

Після звільнення з в'язниці Ядвігін Ш. не домагається відновлення в університеті. Він здає іспит на аптекарського практиканта, проходить практику в одній з московських аптек і виїжджає на Білорусь, додому в фільварок Карпилівку. Тут від важкої хвороби помирає його батько, а незабаром трапляється пожежа, яка знищила батьківський дім. Ядвігін Ш. будує для сім'ї невеликий будиночок з двох кімнат та кухні, а сам їде у Мінськ і здає іспит на аптекаря. Після нетривалої практики переводиться в Радошковичі, де працює помічником провізора і будує Карпилівський дім.

Радошковицький гурток інтелігенції 

У Радошковичах Ядвігін Ш. став членом гуртка місцевої інтелігенції, брав участь у літературних вечорах — декламував вірші Вінцента Дуніна-Мартинкевича і Францішка Богушевича. В 1892 році (за іншим даними в 1893) написав комедію «Злодій», яку з ініціативи , одного з організаторів Радошковицького гуртка білорусів-інтелігентів, передбачалося поставити на платній маївці, а збір з вистави передати на відкриття містечкової лікарні. Секретар Московського етнографічного товариства Микола Янчук, який сприяв справі культурного відродження білорусів і тримав зв'язок зі студентськими земляцтвами університету і сільськогосподарської академії (студентом останньої був Ядвігін Ш.), прагнув отримати дозвіл цензури на видання п'єси і на постановку її на сцені, проте так і не домігся цього. Тим не менш, в 1892 році було вирішено поставити п'єсу без цензурного дозволу.

За кілька днів до свят була призначена генеральна репетиція. Але до судового слідчого, нібито в гості, приїхав з Вілейки повітовий прокурор, який дізнався про постановку п'єси, що не пройшла цензури. Прокурор дав зрозуміти слідчому, що спектакль, ще й забороненою тоді білоруською мовою, може принести всій місцевій адміністрації великі прикрощі. Після такого попередження прокурора спектакль так і не відбувся. Сама комедія в свій час не була надрукована, а рукопис не зберігся. Як зазначав білоруський драматург Франтішек Олехнович у своїй монографії , рукопис комедії до Другої світової війни зберігався в архіві Ромуальда Зямкевіча.

Шлюб і повернення в Карпилівку 

У 1894 році Антон Левицький побрався з радошковицькою швачкою Люцією Олександрівною Гнатовською, яка після вільнюської школи крою та шиття працювала в містечку. За спогадами дочки, , Люція була молодша за свого чоловіка на п'ять років. У шлюбі народилося четверо дітей: Ванда, Левон, Вацлав і Казимир.

Тим часом Антон Левицький вже завідував крамницею-кооперацією запасного насіння землевласників, оскільки від аптекарства змушений був відмовитися за станом здоров'я. Однак, прогорівши на посаді крамаря і доклавши чимало своїх грошей, щоб розрахуватися з кооперацією, Ядвігін Ш. переїхав назад у Карпилівку, де почав займатися садівництвом і літературною творчістю.

У 1903—1904 роках співпрацював з мінськими і віленськими прогресивними виданнями: виступав з розповідями, публіцистичними статтями і кореспонденціями місцевого характеру російською і польською мовами, де піднімав питання національного спрямування, проблему періодичних видань рідною мовою, селянського життя та ін., які, однак, особливої популярності йому не принесли. Перше оповідання Ядвігіна Ш. білоруською мовою під назвою «Суд» було надруковано в третьому номері газети «Наша доля» 20 вересня 1906 року, а в 1910 році перекладено українською мовою з прихильними відгуками про автора як про оригінального білоруського прозаїка. Також тогочасна білоруська критика відзначила в ньому талант сатирика і гумориста.

Маєток Ядвігіна Ш. часто відвідував син сусіда-орендаря Домініка Луцкевича на ім'я Ян, який пізніше стане найбільшим російськомовним поетом XX століття під псевдонімом Янка Купала. Про зустріч з Антоном Левицьким він пізніше згадував:

У період 1904—1906 рр. …я познайомився з Ядвігіним Ш. (жили ми по сусідству). Це була для мене велика подія. Я вперше зіткнувся з людиною, яка була не лише письменником, а ще й писала по-білоруськи. З ним я дуже зблизився. Він мені багато розповідав про невідомі мені до того письменницькі справи і т. д. Людиною він був з вищою освітою (щоправда, університету через революційні справи не закінчив), і дуже цікавим і дотепним співрозмовником.

Єдина дочка Ядвігіна Ш., Ванда Левицька, про зустріч її батька з Янкою Купалою згадувала:

Купала приходив до нас брати книги. Читав татові свої вірші і невдовзі почав друкувати їх у «Нашій ниві». З татом вони вели довгі розмови…

Постійна літературна діяльність 

У 1909—1910 р. жив у Вільнюсі, працював секретарем, а потім завідувачем літературного відділу «Нашої ниви». Багато писав і друкувався. У 1913 р. працював у редакції газети . На цей час припадає найбільш плідний у житті письменника період 1906—1914 років.

Навесні 1910 року письменник здійснює свою давню мрію — подорожувати пішки по Білорусі. Він пішки з Вільнюса до Карпилівки проходить понад 500 км. У своїх подорожніх нотатках, опублікованих у «Нашій Ниві» під назвою «Листи з дороги», Ядвігін Ш. розповідає про містечка і села, цікавих людей, що зустрічалися йому на шляху, а також розмірковує над економічними і соціальними проблемами білоруського селянства, висловлює багато думок про рідну мову і народне просвіту.

Одна за одною вийшли дві збірки оповідань письменника: у 1912 році «Берізки», а в 1914 році «Волошки». Остання з них видана в друкарні Мартина Кухти за грошової підтримки княгині Магдалени Радзивілл

З листопада 1913 по січень 1915 року Ядвігін Ш. переїжджає з Вільнюса в Мінськ, де організовує і стає технічним редактором щомісячних білоруських журналів: сільськогосподарського «Соха» і для дітей і молоді .

Під час Першої світової війни працює в Мінському центральному бюро праці та керівником швацьких майстерень військового спорядження. Організував білоруське товариство допомоги жертвам війни, де познайомився з Максимом Богдановичем, ставив вистави.

З осені 1916 до лютого 1917 року Ядвігін Ш. і Максим Богданович зустрічалися майже щодня: в білоруському книжковому магазині, в  і на вулицях Мінська. Пізніше він відвідав маєток письменника в Карпілівці. М. Богданович перекладав українською мовою твори Ядвігіна Ш.: «Зарабляюць», «З бальнічнага жыцця», «Падласы», «Рабы», «Вяселле», «Скакатушка», «Васількі», «Гадунец», «Чортава ласка», «Дачэсныя», «Ліст сабакі» до редакції «Нашої Ниви», «Сіло», «Награда» і «Сабачая служба».

Під час Першої світової війни в Карпилівці працював притулок для дітей біженців, де вся робота з дітьми велася по-білоруськи. Є думка, що саме поїздка в Карпилівку підштовхнула Максима Богдановича до початку роботи з написання білоруського букваря.

Під час війни Ядвігін Ш. захворів на туберкульоз горла. У 1918 році його стан різко погіршився, що змусило його лягти на лікування в Мінський госпіталь, а потім виїхати на проживання в Карпилівку. Через деякий час письменник починає співпрацювати з газетою «Білорус», друкує там свій роман  (1920) — один з перших творів великого епічного жанру в білоруській літературі. Восени 1920 року Ядвігін Ш. приїжджає у Вільнюс і готує до видання свої «Спогади», першу частину яких видає в 1921 році.

На початку 1922 року здоров'я письменника значно погіршується і 24 лютого він помирає в одному з госпіталів Вільнюса.

Похований у Вільнюсі на кладовищі Расу на літераторській гірці.

Політична діяльність 
У березні 1917 року Антон Левицький брав участь у , працював у його комісії друку і земській комісії. У липні 1917 року — активний учасник З'їзду білоруських організацій і партій, обраний у виконавчий комітет Центральної ради білоруських організацій. У жовтні 1917 року став членом виконавчого комітету Великої Білоруської Ради. З березня 1918 року — член Ради БНР.

Один із засновників  та Білоруська селянська партія Зелений Дуб.

Псевдонім 
Походження псевдоніма Антона Левицького — Ядвігін Ш. — ще в 1968 році розкрила дочка письменника . На запитання про псевдонім вона повідомила, що в молодості батько був сильно закоханий у Ядвігу Шабуневич з Радошковичів. Пізніше вони розійшлися. Перша любов назавжди осіла і коли він почав друкуватися, не роздумуючи взяв собі за псевдонім ім'я та скорочене до однієї літери прізвище колишньої коханої.

Втім, у літературознавстві існували й інші версії щодо походження псевдоніма письменника. За словами Володимира Содаля, після публікації оповідання «Суд», на запитання, чому він підписаний таким псевдонімом, автор жартівливо відповідав: «Ось я вам кажу в хаті — ша! Так і — Ша…».

Хороша приятелька Антона Левицького Зоська Верас розповідала, що нібито йому дуже подобалася одна з онучок Вінцента Дуніна-Мартинкевича чи хтось інша в Люцинці, кого звали Ядвіга. Закохавшись ще в роки навчання в школі Каміли Марцинкевич, вже парубком він нібито навідувався до тієї Ядвіги. Найчастіше пізно ввечері, коли в будинку всі спали. Потривожена Ядвіга крізь сон запитувала «Хто тут?». Молодий Левицький, приклавши палець до губ шепотів «Ядвіга, ша, тихо… Це я…».

Так само пояснює історію псевдоніма Левицького і , автор книги «Антон Левицький. Життя і літературна творчість». Згадуючи записки Ядвігіна Ш. у «Листах з дороги», дослідник звертає увагу на цікаве зізнання Левицького:

Буває находять такі думки — якогось разу веселі, то знову сумні, але такі дорогі, такі потаємні, що аж озираєшся, ніби боїшся, щоб ніхто не підслухав, не підгледів, не здогадався про них, бо їх знати ніхто не повинен.

Перечитуючи згадану записку Левицького, Федір Ільяшевич висловив думку:

Останні слова дають привід думати, що майбутній письменник… пережив у Люцинці щось глибоке. Може, це було перше дитяче кохання? Може тут вже зачарували його, «як волошки», очі? Може, це була Ядвіга? І звіси повстане псевдонім письменника?

Іноді Ядвгін Ш. варіював свій псевдонім, скорочував його до ініціалів, підписував твори і різні повідомлення одними лише ініціалами — «Я. Ш.», «Ja.», «Sz.», «Ja.», «Š», «Ša», «Sz». Як зазначає , цікавим фактом є те, що деякі чиновники Міністерства культури помилково вимовляли його псевдонім як Ядвігін Третій.

Родина 

З дружиною Люцією Олександрівною Левицькою (уроджена Гнатовська; 1874, Вільнюс — пом. 20 квітня 1945 року, Ніжин) мали чотирьох дітей: Ванду, Левона, Вацлава і Казимира.

Після смерті письменника в 1928 році його дружину розкуркулили, вона померла у 1945 році в злиднях у Нвжині. Сини Ядвігіна Ш. — Вацлав і Казимир — були заслані і у Білорусь не поверталися. Старший син Леонід загинув під час Другої світової війни. Єдина дочка письменника, , яка восени 1917 року одружилася з білоруським національним діячем Язепом Льосіком, загиблим у 1940 році у саратовській в'язниці, поїхала за чоловіком у заслання. У них було троє дітей: Юрась, інженер-енергетик, жив в Армавірі; Олеся, вчителька — в містечку  Ставропольського краю; Люція, вчителька, — у Липецьку.

Хрещеним батьком дітей Ванди — Люції та Олесі — був Янка Купала. У 1992 році Люція й Олеся приїжджали на місце колишнього родового маєтку Карпилівки.

Творчість 
Духовний світ письменника наповнений почуттям національної самосвідомості. Ще у камері Бутирської в'язниці, під білоруські пісні студентів Мінського і Вільнюського земляцтв, за його словами, «відчув я себе білорусом». 3 захопленням він писав про «прекрасні вірші Янки Лучини» і «чудові вірші ». Думку про те, що жива білоруська мова «гладенька, співуча, лірична, багата на слова та обігу, яких вистачає передати навіть такі чарівні твори, як Міцкевича», Ядвігін Ш. підтвердив своєю художньою творчістю.

Літературну діяльність почав у в'язниці: переклав російською мовою оповідання Всеволода Гаршина «Сигнал» (видане в Москві у 1891). У 1892 написав комедію «Злодій» (постановка заборонена поліцією, рукопис загубився). Перше оповідання білоруською мовою «Суд» опублікував у 1906 («Наша доля»). Автор збірок оповідань «Берізка» (Вільнюс, 1912, 1923), «Волошки» (Вільнюс, 1914), «Оповідання» (1940, 1946), подорожнього нарису «Дід Завала» (Вільнюс, 1910), книги «Спогади» (Вільнюс, 1921), незавершеного роману «Золото». Також автор ряду рецензій та літературно-критичних статей.

Ядвігін Ш. увійшов у білоруську літературу як новеліст, нарисовець, фейлетоніст, перекладач, автор одного з перших білоруських романів. Писав білоруською, польською та російською мовами.

Перші оповідання письменника вважаються художніми обробками, інтерпретаціями народних жартів, анекдотів, розмов, казок, нагадують байки в прозі і характеризуються гострою сатиричною спрямованістю. В них розкриваються заздрість, жадібність, надмірна цікавість, забобонність і інші вади людської натури. Їхніми персонажами здебільшого є прості люди, селяни, яким автор співчуває і яких повчає з позицій народної моралі. Так, у серії гумористичних новел «Вчений бик», «З маленьким квиточком», «Позика», «Заморський звір», «Цирк» селяни потрапляють у досить курйозні ситуації міського життя, де поводяться по-дитячому наївно, довірливо, нерозважливо, іноді без усякої логіки. Оповідання «Раби» є гострою критикою на людське хамство, недалекоглядне життя, «Падласенькі» — сатирою на тих представників інтелігенції, які, вивчившись на батьківські гроші, відреклися від них, «Поважна фіга» — висміюванням злих і сварливих свекрух, «Дачэсныя» — викриттям жадібності, нечесності, невдячності, обдурювання.

Більш пізні твори письменника характеризуються більшою реалістичністю, соціальною загостреністю. Важка доля сільської жінки показується в оповіданнях «Сумна» (про багатостраждальне життя Томачихи), «Берізка» (про заміжжя з нелюбим і гірку долі Мариськи), «Щаслива» (про жадібну дружину, яка, обдурена чоловіком, вмирає з думкою про золото у горщику, де насправді було всіляке сміття).

Казковий сюжет, зачин і повтори, розповідна манера письма і багато інших ознак фольклорної поетики, психологічна заглибленість, притчева форма осмислення проблем людського буття органічно поєднуються в оповіданні «Дуб-дідусь». Зміст твору становить сон-символ. Змучений важкою роботою селянин приліг відпочити в тіні дуба і заснув. Уві сні він шукає воду старому дубові. Пошуки приводять селянина до трьох озер, біля яких він зустрічає трьох бабусь — Працю, Біду і Терпіння. Бабусі хочуть допомогти людям, але їхні великі зусилля не можуть позбавити людину поту, сліз і крові. В оповіданні показується важка доля білоруського селянина, висловлюється щире співчуття народу, мрія про краще майбутнє.

Роман Ядвігіна Ш. «Золото» поєднує в собі реалістичні, романтичні і детективні прийоми і засоби і розкриває тему влади грошей, їхнього згубного впливу на людину.

Новаторський вплив Ядвігіна Ш. зробив і на розвиток жанру мемуарів. В особі оповідача читач бачить не байдужого фактографа, а людину, охоплену різними почуттями: то світлою журбою, то пафосом народного заступництва, то дотепним гумором. В розмовний плин оповіді природно вплетені фразеологізми.

Ядвігіну Ш. властива своєрідна стильова манера, для якої характерні чуйність до народного слова і образу, динамічні, не застиглі у своїх зв'язках і значеннях слова, змістовність форми. Своєю творчістю Ядвігін Ш., письменник з «достовірно викристалізованою індивідуальністю і для білоруської літератури характерною», заклав традиції, які знайшли подальший розвиток у творах майстрів художнього слова.

Бібліографія 

 Сігнал. Переклад Всеволода Гаршина. (Москва, 1891).
 «Злодзей» (комедія, 1892, не збереглася)
 «Суд» (оповідання, 20 вересня 1906)
 Дзед Завала. (нарис, Вільнюс, 1910).
 «Лісты з дарогі» (1910)
 Збірка оповідань «Бярозка». (Вільнюс, 1912, 1923).
 Збірка оповідань «Васількі». (Вільнюс, 1914).
 Збірка оповідань «Беларускія жарты». (1914).
 «Золата» (роман, 1920)
 Успаміны. (Вільнюс, 1921).
 Збірка «Апавяданні». (1940, 1946).
 Выбраныя творы. (1976).
 Выбраныя творы. (Мінск: Мастацкая літаратура, 2006. 289 с.)

Пам'ять 
Портрет Ядвігіна Ш. у 1994 році створив Анатоль Кривенко.

Примітки

Література 

 Дышлевіч А. А. На пераломе стагоддзяў. Жыццё і творчасць Ядвігіна Ш. // Роднае слова. — Мн.: 1994. — № 1. — С. 10.
 Лойка А. А. Ядвігін Ш. (1868—1922) // Гісторыя беларускай літаратуры: Дакастр. перыяд. 2 выд. — Мн., 1989. Ч. 2.
 Праскаловіч В. У. Ядвігін Ш. // Беларуская літаратура: вучэб. дапам. для 9-га кл. устаноў агул. сярэд. адукацыі з беларус. і рус. мовамі навучання / пад рэд. В. П. Рагойшы. — Мн.: Нац. ін-т адукацыі, 2011. — 320 с. ISBN 978-985-465-898-8
 Пятуховіч М. Ядвігін Ш. (Антон Лявіцкі): Жыцьцё і літаратурная дзейнасьць // Запіскі аддзелу гуманітарных навук Інстытуту Беларускае Культуры. Кн. 2. Працы клясы філёлёгіі. Т. 1. Менск, 1928. С. 276—290.
 
 Старычонак В. Дз. Беларуская літаратура ад А да Я. — Мн.: Выш. шк., 1998. с. 510—512.
 Шкраба І. Ядвігін Ш. // Беларуская мова: Энцыклапедыя / Беларус. Энцыкл.; пад. рэд. А. Я. Міхневіча; рэдкал Б. І. Сачанка (гал. рэд.) і інш. — Мн.: БелЭн, 1994. С. 642—644 ISBN 5-85700-126-9
 Ядвігін Ш. // Беларускія пісьменнікі (1917—1990): Даведнік; Склад. А. К. Гардзіцкі. Нав. рэд. А. Л. Верабей. — Мн.: Мастацкая літаратура, 1994. — 653 с.: іл. ISBN 5-340-00709-X
 Ядвігін Ш. // Беларускія пісьменнікі: Біябібліяграфічны слоўнік. У 6 т. / пад рэд. А. І. Мальдзіса. — Мн.: БелЭн, 1992—1995.

Літератори, відомі під псевдонімами
Байкарі
Російськомовні письменники
Польськомовні письменники
Білоруськомовні письменники
Білоруські літературознавці
Випускники Московського університету
Поховані на цвинтарі «Расу»
Померли у Вільнюсі
Ядвігін Ш . , справжнє ім'я Антон Іванович Левицький ( , маєток Добосна , зараз Кіровського району Могильовської області , Білорусь — , Вільнюс ) — білоруський прозаїк , публіцист , фейлетоніст , драматург , поет , літературознавець , політик , один із зачинателів білоруської художньої прози . Його літературна творчість багатожанрова . Відомий як автор байок у прозі , ліричного оповідання , сатиричної замальовки , дорожніх нотаток , фейлетону , художньої публіцистики , мемуарів . Велике значення для становлення великої прозової форми білоруської літератури мав його роман « Золото » . Творчість Ядвігіна Ш . зіграла значну роль у формуванні норм білоруської літературної мови , вдосконалення системи її стилістичних засобів , розширення образотворчих можливостей . Біографія Ранні роки та освіта Народивсясічняроку в маєтку Добосна Рогачовського повіту ( нині Кіровський район ) в родині Яна і Вольги Левицьких ( мав сестру Еву ) , де його батько служив управителем маєтку . Пізніше вх роках він був лісничим графа Тишкевича і жив у Першаях нинішнього Воложинського району . Незабаром сім'я Левицьких переїхала в Карпилівку під Радошковичами на Мінщині . Тут у1878 рр . Антон Левицький навчався в нелегальній школі в , яку організувала дочка Вінцента Дуніна - Мартинкевича — Каміла . Пізніше про цей період він згадував : Шестеро нас там було … я був найменшим — років сім мав ; вчила нас різних наук , навіть і музики . Наша вчителька ( вічна їй пам'ять ! ) і її батьки так уміли заохотити нас до науки , що кожен з нас навперебій брався до неї … пам'ятаю цікаві оповідання про рідну батьківщину і про далекі холодні краї , куди зла доля заганяє багатьох людей … Потім успішно закінчив і вступив на медичний факультет Московського університету . 8 березняроку за участь у студентських заворушеннях Ядвігін Ш . заарештований і ув'язнений на кілька місяців у Бутирській тюрмі , чому послідувало виключення з університету . У в'язниці він переклав популярне на той час оповідання Всеволода Гаршина « Сигнал » , видане у Москві вроці . Під час ув'язнення стає свідком влаштованого студентами - арештантами концерту , на якому зі своїми національними піснями і танцями виступали росіяни , українці , литовці , латиші , кавказці і поляки . Після концерту члени Мінського земляцтва вирішують заснувати перший білоруський гурток молоді в Москві . Після звільнення з в'язниці Ядвігін Ш . не домагається відновлення в університеті . Він здає іспит на аптекарського практиканта , проходить практику в одній з московських аптек і виїжджає на Білорусь , додому в фільварок Карпилівку . Тут від важкої хвороби помирає його батько , а незабаром трапляється пожежа , яка знищила батьківський дім . Ядвігін Ш . будує для сім'ї невеликий будиночок з двох кімнат та кухні , а сам їде у Мінськ і здає іспит на аптекаря . Після нетривалої практики переводиться в Радошковичі , де працює помічником провізора і будує Карпилівський дім . Радошковицький гурток інтелігенції У Радошковичах Ядвігін Ш . став членом гуртка місцевої інтелігенції , брав участь у літературних вечорах — декламував вірші Вінцента Дуніна - Мартинкевича і Францішка Богушевича . Вроці ( за іншим даними внаписав комедію « Злодій » , яку з ініціативи , одного з організаторів Радошковицького гуртка білорусів - інтелігентів , передбачалося поставити на платній маївці , а збір з вистави передати на відкриття містечкової лікарні . Секретар Московського етнографічного товариства Микола Янчук , який сприяв справі культурного відродження білорусів і тримав зв'язок зі студентськими земляцтвами університету і сільськогосподарської академії ( студентом останньої був Ядвігін Ш . ) , прагнув отримати дозвіл цензури на видання п'єси і на постановку її на сцені , проте так і не домігся цього . Тим не менш , вроці було вирішено поставити п'єсу без цензурного дозволу . За кілька днів до свят була призначена генеральна репетиція . Але до судового слідчого , нібито в гості , приїхав з Вілейки повітовий прокурор , який дізнався про постановку п'єси , що не пройшла цензури . Прокурор дав зрозуміти слідчому , що спектакль , ще й забороненою тоді білоруською мовою , може принести всій місцевій адміністрації великі прикрощі . Після такого попередження прокурора спектакль так і не відбувся . Сама комедія в свій час не була надрукована , а рукопис не зберігся . Як зазначав білоруський драматург Франтішек Олехнович у своїй монографії , рукопис комедії до Другої світової війни зберігався в архіві Ромуальда Зямкевіча . Шлюб і повернення в Карпилівку Уроці Антон Левицький побрався з радошковицькою швачкою Люцією Олександрівною Гнатовською , яка після вільнюської школи крою та шиття працювала в містечку . За спогадами дочки , , Люція була молодша за свого чоловіка на п'ять років . У шлюбі народилося четверо дітей : Ванда , Левон , Вацлав і Казимир . Тим часом Антон Левицький вже завідував крамницею - кооперацією запасного насіння землевласників , оскільки від аптекарства змушений був відмовитися за станом здоров'я . Однак , прогорівши на посаді крамаря і доклавши чимало своїх грошей , щоб розрахуватися з кооперацією , Ядвігін Ш . переїхав назад у Карпилівку , де почав займатися садівництвом і літературною творчістю . У1904 роках співпрацював з мінськими і віленськими прогресивними виданнями : виступав з розповідями , публіцистичними статтями і кореспонденціями місцевого характеру російською і польською мовами , де піднімав питання національного спрямування , проблему періодичних видань рідною мовою , селянського життя та ін . , які , однак , особливої популярності йому не принесли . Перше оповідання Ядвігіна Ш . білоруською мовою під назвою « Суд » було надруковано в третьому номері газети « Наша доля » вересняроку , а вроці перекладено українською мовою з прихильними відгуками про автора як про оригінального білоруського прозаїка . Також тогочасна білоруська критика відзначила в ньому талант сатирика і гумориста . Маєток Ядвігіна Ш . часто відвідував син сусіда - орендаря Домініка Луцкевича на ім'я Ян , який пізніше стане найбільшим російськомовним поетом XX століття під псевдонімом Янка Купала . Про зустріч з Антоном Левицьким він пізніше згадував : У період1906 рр . …я познайомився з Ядвігіним Ш . ( жили ми по сусідству ) . Це була для мене велика подія . Я вперше зіткнувся з людиною , яка була не лише письменником , а ще й писала по-білоруськи . З ним я дуже зблизився . Він мені багато розповідав про невідомі мені до того письменницькі справи і т . д . Людиною він був з вищою освітою ( щоправда , університету через революційні справи не закінчив ) , і дуже цікавим і дотепним співрозмовником . Єдина дочка Ядвігіна Ш . , Ванда Левицька , про зустріч її батька з Янкою Купалою згадувала : Купала приходив до нас брати книги . Читав татові свої вірші і невдовзі почав друкувати їх у « Нашій ниві » . З татом вони вели довгі розмови … Постійна літературна діяльність У1910 р . жив у Вільнюсі , працював секретарем , а потім завідувачем літературного відділу « Нашої ниви » . Багато писав і друкувався . Ур . працював у редакції газети \ . На цей час припадає найбільш плідний у житті письменника період1914 років . Навесніроку письменник здійснює свою давню мрію — подорожувати пішки по Білорусі . Він пішки з Вільнюса до Карпилівки проходить понадкм . У своїх подорожніх нотатках , опублікованих у « Нашій Ниві » під назвою « Листи з дороги » , Ядвігін Ш . розповідає про містечка і села , цікавих людей , що зустрічалися йому на шляху , а також розмірковує над економічними і соціальними проблемами білоруського селянства , висловлює багато думок про рідну мову і народне просвіту . Одна за одною вийшли дві збірки оповідань письменника : уроці « Берізки » , а вроці « Волошки » . Остання з них видана в друкарні Мартина Кухти за грошової підтримки княгині Магдалени Радзивілл З листопадапо січеньроку Ядвігін Ш . переїжджає з Вільнюса в Мінськ , де організовує і стає технічним редактором щомісячних білоруських журналів : сільськогосподарського « Соха » і для дітей і молоді \ . Під час Першої світової війни працює в Мінському центральному бюро праці та керівником швацьких майстерень військового спорядження . Організував білоруське товариство допомоги жертвам війни , де познайомився з Максимом Богдановичем , ставив вистави . З осенідо лютогороку Ядвігін Ш . і Максим Богданович зустрічалися майже щодня : в білоруському книжковому магазині , в і на вулицях Мінська . Пізніше він відвідав маєток письменника в Карпілівці . М . Богданович перекладав українською мовою твори Ядвігіна Ш . : « Зарабляюць » , « З бальнічнага жыцця » , « Падласы » , « Рабы » , « Вяселле » , « Скакатушка » , « Васількі » , « Гадунец » , « Чортава ласка » , « Дачэсныя » , « Ліст сабакі » до редакції « Нашої Ниви » , « Сіло » , « Награда » і « Сабачая служба » . Під час Першої світової війни в Карпилівці працював притулок для дітей біженців , де вся робота з дітьми велася по-білоруськи . Є думка , що саме поїздка в Карпилівку підштовхнула Максима Богдановича до початку роботи з написання білоруського букваря . Під час війни Ядвігін Ш . захворів на туберкульоз горла . Уроці його стан різко погіршився , що змусило його лягти на лікування в Мінський госпіталь , а потім виїхати на проживання в Карпилівку . Через деякий час письменник починає співпрацювати з газетою « Білорус » , друкує там свій роман — один з перших творів великого епічного жанру в білоруській літературі . Восенироку Ядвігін Ш . приїжджає у Вільнюс і готує до видання свої « Спогади » , першу частину яких видає вроці . На початкуроку здоров'я письменника значно погіршується ілютого він помирає в одному з госпіталів Вільнюса . Похований у Вільнюсі на кладовищі Расу на літераторській гірці . Політична діяльність У березніроку Антон Левицький брав участь у , працював у його комісії друку і земській комісії . У липніроку — активний учасник З'їзду білоруських організацій і партій , обраний у виконавчий комітет Центральної ради білоруських організацій . У жовтніроку став членом виконавчого комітету Великої Білоруської Ради . З березняроку — член Ради БНР . Один із засновників та Білоруська селянська партія Зелений Дуб . Псевдонім Походження псевдоніма Антона Левицького — Ядвігін Ш . — ще вроці розкрила дочка письменника \ . На запитання про псевдонім вона повідомила , що в молодості батько був сильно закоханий у Ядвігу Шабуневич з Радошковичів . Пізніше вони розійшлися . Перша любов назавжди осіла і коли він почав друкуватися , не роздумуючи взяв собі за псевдонім ім'я та скорочене до однієї літери прізвище колишньої коханої . Втім , у літературознавстві існували й інші версії щодо походження псевдоніма письменника . За словами Володимира Содаля , після публікації оповідання « Суд » , на запитання , чому він підписаний таким псевдонімом , автор жартівливо відповідав : « Ось я вам кажу в хаті — ша ! Так і — Ша … » . Хороша приятелька Антона Левицького Зоська Верас розповідала , що нібито йому дуже подобалася одна з онучок Вінцента Дуніна - Мартинкевича чи хтось інша в Люцинці , кого звали Ядвіга . Закохавшись ще в роки навчання в школі Каміли Марцинкевич , вже парубком він нібито навідувався до тієї Ядвіги . Найчастіше пізно ввечері , коли в будинку всі спали . Потривожена Ядвіга крізь сон запитувала « Хто тут ? » . Молодий Левицький , приклавши палець до губ шепотів « Ядвіга , ша , тихо … Це я … » . Так само пояснює історію псевдоніма Левицького і , автор книги « Антон Левицький . Життя і літературна творчість » . Згадуючи записки Ядвігіна Ш . у « Листах з дороги » , дослідник звертає увагу на цікаве зізнання Левицького : Буває находять такі думки — якогось разу веселі , то знову сумні , але такі дорогі , такі потаємні , що аж озираєшся , ніби боїшся , щоб ніхто не підслухав , не підгледів , не здогадався про них , бо їх знати ніхто не повинен . Перечитуючи згадану записку Левицького , Федір Ільяшевич висловив думку : Останні слова дають привід думати , що майбутній письменник … пережив у Люцинці щось глибоке . Може , це було перше дитяче кохання ? Може тут вже зачарували його , « як волошки » , очі ? Може , це була Ядвіга ? І звіси повстане псевдонім письменника ? Іноді Ядвгін Ш . варіював свій псевдонім , скорочував його до ініціалів , підписував твори і різні повідомлення одними лише ініціалами — « Я . Ш . » , « Ja . » , « Sz . » , « Ja . » , « Š » , « Ša » , « Sz » . Як зазначає , цікавим фактом є те , що деякі чиновники Міністерства культури помилково вимовляли його псевдонім як Ядвігін Третій . Родина З дружиною Люцією Олександрівною Левицькою ( уроджена Гнатовська ; Вільнюс — пом . квітняроку , Ніжин ) мали чотирьох дітей : Ванду , Левона , Вацлава і Казимира . Після смерті письменника вроці його дружину розкуркулили , вона померла уроці в злиднях у Нвжині . Сини Ядвігіна Ш . — Вацлав і Казимир — були заслані і у Білорусь не поверталися . Старший син Леонід загинув під час Другої світової війни . Єдина дочка письменника , , яка восенироку одружилася з білоруським національним діячем Язепом Льосіком , загиблим уроці у саратовській в'язниці , поїхала за чоловіком у заслання . У них було троє дітей : Юрась , інженер - енергетик , жив в Армавірі ; Олеся , вчителька — в містечку Ставропольського краю ; Люція , вчителька , — у Липецьку . Хрещеним батьком дітей Ванди — Люції та Олесі — був Янка Купала . Уроці Люція й Олеся приїжджали на місце колишнього родового маєтку Карпилівки . Творчість Духовний світ письменника наповнений почуттям національної самосвідомості . Ще у камері Бутирської в'язниці , під білоруські пісні студентів Мінського і Вільнюського земляцтв , за його словами , « відчув я себе білорусом » . захопленням він писав про « прекрасні вірші Янки Лучини » і « чудові вірші » . Думку про те , що жива білоруська мова « гладенька , співуча , лірична , багата на слова та обігу , яких вистачає передати навіть такі чарівні твори , як Міцкевича » , Ядвігін Ш . підтвердив своєю художньою творчістю . Літературну діяльність почав у в'язниці : переклав російською мовою оповідання Всеволода Гаршина « Сигнал » ( видане в Москві у Унаписав комедію « Злодій » ( постановка заборонена поліцією , рукопис загубився ) . Перше оповідання білоруською мовою « Суд » опублікував у ( « Наша доля » ) . Автор збірок оповідань « Берізка » ( Вільнюс , « Волошки » ( Вільнюс , « Оповідання » подорожнього нарису « Дід Завала » ( Вільнюс , книги « Спогади » ( Вільнюс , незавершеного роману « Золото » . Також автор ряду рецензій та літературно - критичних статей . Ядвігін Ш . увійшов у білоруську літературу як новеліст , нарисовець , фейлетоніст , перекладач , автор одного з перших білоруських романів . Писав білоруською , польською та російською мовами . Перші оповідання письменника вважаються художніми обробками , інтерпретаціями народних жартів , анекдотів , розмов , казок , нагадують байки в прозі і характеризуються гострою сатиричною спрямованістю . В них розкриваються заздрість , жадібність , надмірна цікавість , забобонність і інші вади людської натури . Їхніми персонажами здебільшого є прості люди , селяни , яким автор співчуває і яких повчає з позицій народної моралі . Так , у серії гумористичних новел « Вчений бик » , « З маленьким квиточком » , « Позика » , « Заморський звір » , « Цирк » селяни потрапляють у досить курйозні ситуації міського життя , де поводяться по-дитячому наївно , довірливо , нерозважливо , іноді без усякої логіки . Оповідання « Раби » є гострою критикою на людське хамство , недалекоглядне життя , « Падласенькі » — сатирою на тих представників інтелігенції , які , вивчившись на батьківські гроші , відреклися від них , « Поважна фіга » — висміюванням злих і сварливих свекрух , « Дачэсныя » — викриттям жадібності , нечесності , невдячності , обдурювання . Більш пізні твори письменника характеризуються більшою реалістичністю , соціальною загостреністю . Важка доля сільської жінки показується в оповіданнях « Сумна » ( про багатостраждальне життя Томачихи ) , « Берізка » ( про заміжжя з нелюбим і гірку долі Мариськи ) , « Щаслива » ( про жадібну дружину , яка , обдурена чоловіком , вмирає з думкою про золото у горщику , де насправді було всіляке сміття ) . Казковий сюжет , зачин і повтори , розповідна манера письма і багато інших ознак фольклорної поетики , психологічна заглибленість , притчева форма осмислення проблем людського буття органічно поєднуються в оповіданні « Дуб - дідусь » . Зміст твору становить сон - символ . Змучений важкою роботою селянин приліг відпочити в тіні дуба і заснув . Уві сні він шукає воду старому дубові . Пошуки приводять селянина до трьох озер , біля яких він зустрічає трьох бабусь — Працю , Біду і Терпіння . Бабусі хочуть допомогти людям , але їхні великі зусилля не можуть позбавити людину поту , сліз і крові . В оповіданні показується важка доля білоруського селянина , висловлюється щире співчуття народу , мрія про краще майбутнє . Роман Ядвігіна Ш . « Золото » поєднує в собі реалістичні , романтичні і детективні прийоми і засоби і розкриває тему влади грошей , їхнього згубного впливу на людину . Новаторський вплив Ядвігіна Ш . зробив і на розвиток жанру мемуарів . В особі оповідача читач бачить не байдужого фактографа , а людину , охоплену різними почуттями : то світлою журбою , то пафосом народного заступництва , то дотепним гумором . В розмовний плин оповіді природно вплетені фразеологізми . Ядвігіну Ш . властива своєрідна стильова манера , для якої характерні чуйність до народного слова і образу , динамічні , не застиглі у своїх зв'язках і значеннях слова , змістовність форми . Своєю творчістю Ядвігін Ш . , письменник з « достовірно викристалізованою індивідуальністю і для білоруської літератури характерною » , заклав традиції , які знайшли подальший розвиток у творах майстрів художнього слова . Бібліографія Сігнал . Переклад Всеволода Гаршина . ( Москва , « Злодзей » ( комедія , не збереглася ) « Суд » ( оповідання , вересня Дзед Завала . ( нарис , Вільнюс , « Лісты з дарогі » Збірка оповідань « Бярозка » . ( Вільнюс , Збірка оповідань « Васількі » . ( Вільнюс , Збірка оповідань « Беларускія жарты » . « Золата » ( роман , Успаміны . ( Вільнюс , Збірка « Апавяданні » . Выбраныя творы . Выбраныя творы . ( Мінск : Мастацкая літаратура , с . ) Пам'ять Портрет Ядвігіна Ш . уроці створив Анатоль Кривенко . Примітки Література Дышлевіч А . А . На пераломе стагоддзяў . Жыццё і творчасць Ядвігіна Ш . / / Роднае слова . — Мн . : — № 1 . — С . Лойка А . А . Ядвігін Ш . 1922 ) / / Гісторыя беларускай літаратуры : Дакастр . перыяд . выд . — Мн . , Ч . Праскаловіч В . У . Ядвігін Ш . / / Беларуская літаратура : вучэб . дапам . дляга кл . устаноў агул . сярэд . адукацыі з беларус . і рус . мовамі навучання / пад рэд . В . П . Рагойшы . — Мн . : Нац . ін-т адукацыі , — с . ISBN465 - 898 - 8 Пятуховіч М . Ядвігін Ш . ( Антон Лявіцкі ) : Жыцьцё і літаратурная дзейнасьць / / Запіскі аддзелу гуманітарных навук Інстытуту Беларускае Культуры . Кн . Працы клясы філёлёгіі . Т . Менск , С . 290 . Старычонак В . Дз . Беларуская літаратура ад А да Я . — Мн . : Выш . шк . , с . 512 . Шкраба І . Ядвігін Ш . / / Беларуская мова : Энцыклапедыя / Беларус . Энцыкл . ; пад . рэд . А . Я . Міхневіча ; рэдкал Б . І . Сачанка ( гал . рэд . ) і інш . — Мн . : БелЭн , С . 644 ISBN126 - 9 Ядвігін Ш . / / Беларускія пісьменнікі1990 ) : Даведнік ; Склад . А . К . Гардзіцкі . Нав . рэд . А . Л . Верабей . — Мн . : Мастацкая літаратура , — с . : іл . ISBN00709 - X Ядвігін Ш . / / Беларускія пісьменнікі : Біябібліяграфічны слоўнік . Ут . / пад рэд . А . І . Мальдзіса . — Мн . : БелЭн , 1995 . Літератори , відомі під псевдонімами Байкарі Російськомовні письменники Польськомовні письменники Білоруськомовні письменники Білоруські літературознавці Випускники Московського університету Поховані на цвинтарі « Расу » Померли у Вільнюсі