Бруківка
Брукі́вка, брук (через  від сер.-н.-нім. brugge — «міст»), розм. мостова́ — міська дорога або вулиця, вимощена камінням. Роботи з вимощування камінням вулиць, доріг називаються брукуванням чи мощенням.

Історія 

Покриття вулиць і доріг каменем відоме з глибокої давнини. Залишки бруків у Месопотамії дозволяють припустити використовування техніки брукування вже в 4000 році до н. е.. Єгиптяни і вавилоняни використовували брук на дорогах для легкого вантажного транспорту. У VII ст. до н. е. у Вавилоні була брукована вулиця для процесій.

У Римській імперії технологія брукування була кардинально вдосконалена. Римляни використали переваги брукованого покриття в будівництві своїх головних доріг і розуміли необхідність тривкої основи бруку. Залежно від стану ґрунту вони обирали один з двох способів. У багнистій місцевості встановлювалися тримні конструкції з поздовжніх і поперечних колод, на яких надалі влаштовували брук. Якщо ж дорога проходила по твердому ґрунту, робітники насипали спочатку грубий булижник, потім гравій чи гальку, і нарешті пісок. На піщаній подушці укладали камені бруку. Базальтові чи вапнякові камені вкладалися у вільному порядку (так звана «дика в'язь»), також влаштовувався поперечний ухил дорожнього полотна для забезпечення стоку води.

У багатих лісом районах (наприклад, у Поліссі) використовувалися колодяні бруки. У стародавньому Новгороді мостові робили з дерев'яних поздовжніх плах, покладених на поперечні. Коли така дорога приходила в непридатність, поверх неї робили новий настил.

У Києві мостова ХІ-ХІІ століть виявлена поблизу Львівської площі. Кам'яна бруківка уперше з'явилася 1842 року на вулицях Московській і Проваллі (Печерськ), Олександрівській (біля Царського саду), Софіївській. Камінь для бруківки доставлявся Дніпром з Мінської губернії. Згідно з переписом 1874 р., у Києві найбільше було забруковано вулиць у Дворцовій і Старокиївській частинах міста. На початку XX ст. Мостовий комітет вирішив укладати бруківки з гранітних кубиків на бетонній основі. Граніт можна було придбати лише за кордоном. 1910 року Міністерство внутрішніх справ дозволило Києву купити у Швеції 1 тис. кв. сажнів гранітних кубиків.

У Львові брукування Ринкової площі, головних вулиць міста завершили 1452 року, а всіх вулиць до 1487 року. Також у місті були кам'яні широкі тротуари, де могли одночасно пройти 4 людини. На брукування нових вулиць міста 1891 року міська рада призначила 600 000 золотих ринських.

У Москві лише центральні вулиці були замощені «колодяною мостовою», які так і називали: «великі мостові вулиці». Їх робили як з простих колод (обтесаних зверху чи покритих дошками), так і з брусів (на найважливіших царських проїздах). У 1692 році починається заміна дерев'яних мостових на кам'яні, а в 1785 році дерев'яні мостові у містах Російської імперії забороняються. Обов'язок власників розташованих поблизу будинків стежити за станом бруків (мостова повинність) була однією з міщанських повинностей (у сільських районах так називався обов'язок доглядати мости).

При мощенні округлим каменем створюється нежорстке дорожнє покриття, і в 1928 році такий брук визнано анахронізмом. У Московській, Владимирській, Ярославській, Костромській, Нижньогородській і ін. губерніях мало каменю, тому з 1928 року доводилось думати про клінкер, а 5 клінкерних заводів були в Україні й Білорусі.

Влаштування 

Звичайним матеріалом для бруку був камінь: як круглий необроблений (булижник), так і спеціальні відшліфовані плитки (брущатка), штучний камінь — цегла, клінкер, трилінка.

Порівняно з щебеневим покриттям бруковане має більшу міцність і непроникність, на ньому утворюється менше болота й пилу. У Російській імперії XIX — початку XX частіше за все використовувався звичайний необроблений булижний камінь — з огляду дешевизни. Брук з дуже великого булижнику був надто труським, тому цей матеріал використовувався лише для укріплення відкосів від розмиву. Для проїжджої частини використовували середній і дрібний булижник (17-22 см завдовжки). Для рівномірного розподілу тиску на ґрунт, відводу води й більшої міцності камені укладали на основу з піску, хрящу, щебеню чи бетону. Укладання мало бути якомога щільнішим, для укріплення каміння в наданому положенні використовувався пісок. Матеріал сортувався таким чином, щоб камені найбільшого розміру приходилися на ту частину дороги, що зазнаватиме найбільших навантажень, а дрібний булижник — по боках. При вистиланні бруку булижник уколочували трамбівками, проміжки між каменями защебенювали і знову утрамбовували. Закінчену бруківку засипали зернистим піском чи хрящем, який під дією дощу остаточно заповнював шпари. Внаслідок шкідливих впливів води, низьких температур і зносу булижний брук з часом розладнується. Для збільшення міцності вдавалися до влаштування подвійних бруків: нижній ряд з великих булижників, поверх нього на другій піщаній подушці верхній ряд з середнього і дрібного каміння. У невеликих південнофранцузьких містах верхівки каменів підрівнювали для зручності проїзду. У Німеччині для брукування використовувалися відколоті камені (у Російській імперії такий брук траплявся у Прибалтиці, завдяки чому отримав назву «ризького»).

Бруківку з брущатки укладають на щебеневу чи бетонну основу, шви між плитками засипають піском чи заливають цементним розчином (рідше асфальтом).

Інше 
 Характерна поверхня деяких ділянок пустель, викликана накопиченням великих уламків гірських порід, отримала назву «пустельна бруківка».
 Замощення або теселяція — розбиття площини на багатокутники без пропусків і перекриттів, що нагадує брукування.

Див. також 

 Брущатка
 Львівська бруківка
 Португальський тротуар
 Пустельна бруківка

Примітки 

Дороги
Брукі́вка , брук ( через від сер.-н .-нім . brugge — « міст » ) , розм . мостова́ — міська дорога або вулиця , вимощена камінням . Роботи з вимощування камінням вулиць , доріг називаються брукуванням чи мощенням . Історія Покриття вулиць і доріг каменем відоме з глибокої давнини . Залишки бруків у Месопотамії дозволяють припустити використовування техніки брукування вже вроці до н . е .. Єгиптяни і вавилоняни використовували брук на дорогах для легкого вантажного транспорту . У VII ст . до н . е . у Вавилоні була брукована вулиця для процесій . У Римській імперії технологія брукування була кардинально вдосконалена . Римляни використали переваги брукованого покриття в будівництві своїх головних доріг і розуміли необхідність тривкої основи бруку . Залежно від стану ґрунту вони обирали один з двох способів . У багнистій місцевості встановлювалися тримні конструкції з поздовжніх і поперечних колод , на яких надалі влаштовували брук . Якщо ж дорога проходила по твердому ґрунту , робітники насипали спочатку грубий булижник , потім гравій чи гальку , і нарешті пісок . На піщаній подушці укладали камені бруку . Базальтові чи вапнякові камені вкладалися у вільному порядку ( так звана « дика в'язь » ) , також влаштовувався поперечний ухил дорожнього полотна для забезпечення стоку води . У багатих лісом районах ( наприклад , у Поліссі ) використовувалися колодяні бруки . У стародавньому Новгороді мостові робили з дерев'яних поздовжніх плах , покладених на поперечні . Коли така дорога приходила в непридатність , поверх неї робили новий настил . У Києві мостова ХІ - ХІІ століть виявлена поблизу Львівської площі . Кам'яна бруківка уперше з'явиласяроку на вулицях Московській і Проваллі ( Печерськ ) , Олександрівській ( біля Царського саду ) , Софіївській . Камінь для бруківки доставлявся Дніпром з Мінської губернії . Згідно з переписомр . , у Києві найбільше було забруковано вулиць у Дворцовій і Старокиївській частинах міста . На початку XX ст . Мостовий комітет вирішив укладати бруківки з гранітних кубиків на бетонній основі . Граніт можна було придбати лише за кордоном . року Міністерство внутрішніх справ дозволило Києву купити у Швеціїтис . кв . сажнів гранітних кубиків . У Львові брукування Ринкової площі , головних вулиць міста завершилироку , а всіх вулиць дороку . Також у місті були кам'яні широкі тротуари , де могли одночасно пройтилюдини . На брукування нових вулиць містароку міська рада призначила000 золотих ринських . У Москві лише центральні вулиці були замощені « колодяною мостовою » , які так і називали : « великі мостові вулиці » . Їх робили як з простих колод ( обтесаних зверху чи покритих дошками ) , так і з брусів ( на найважливіших царських проїздах ) . Уроці починається заміна дерев'яних мостових на кам'яні , а вроці дерев'яні мостові у містах Російської імперії забороняються . Обов'язок власників розташованих поблизу будинків стежити за станом бруків ( мостова повинність ) була однією з міщанських повинностей ( у сільських районах так називався обов'язок доглядати мости ) . При мощенні округлим каменем створюється нежорстке дорожнє покриття , і вроці такий брук визнано анахронізмом . У Московській , Владимирській , Ярославській , Костромській , Нижньогородській і ін . губерніях мало каменю , тому зроку доводилось думати про клінкер , аклінкерних заводів були в Україні й Білорусі . Влаштування Звичайним матеріалом для бруку був камінь : як круглий необроблений ( булижник ) , так і спеціальні відшліфовані плитки ( брущатка ) , штучний камінь — цегла , клінкер , трилінка . Порівняно з щебеневим покриттям бруковане має більшу міцність і непроникність , на ньому утворюється менше болота й пилу . У Російській імперії XIX — початку XX частіше за все використовувався звичайний необроблений булижний камінь — з огляду дешевизни . Брук з дуже великого булижнику був надто труським , тому цей матеріал використовувався лише для укріплення відкосів від розмиву . Для проїжджої частини використовували середній і дрібний булижниксм завдовжки ) . Для рівномірного розподілу тиску на ґрунт , відводу води й більшої міцності камені укладали на основу з піску , хрящу , щебеню чи бетону . Укладання мало бути якомога щільнішим , для укріплення каміння в наданому положенні використовувався пісок . Матеріал сортувався таким чином , щоб камені найбільшого розміру приходилися на ту частину дороги , що зазнаватиме найбільших навантажень , а дрібний булижник — по боках . При вистиланні бруку булижник уколочували трамбівками , проміжки між каменями защебенювали і знову утрамбовували . Закінчену бруківку засипали зернистим піском чи хрящем , який під дією дощу остаточно заповнював шпари . Внаслідок шкідливих впливів води , низьких температур і зносу булижний брук з часом розладнується . Для збільшення міцності вдавалися до влаштування подвійних бруків : нижній ряд з великих булижників , поверх нього на другій піщаній подушці верхній ряд з середнього і дрібного каміння . У невеликих південнофранцузьких містах верхівки каменів підрівнювали для зручності проїзду . У Німеччині для брукування використовувалися відколоті камені ( у Російській імперії такий брук траплявся у Прибалтиці , завдяки чому отримав назву « ризького » ) . Бруківку з брущатки укладають на щебеневу чи бетонну основу , шви між плитками засипають піском чи заливають цементним розчином ( рідше асфальтом ) . Інше Характерна поверхня деяких ділянок пустель , викликана накопиченням великих уламків гірських порід , отримала назву « пустельна бруківка » . Замощення або теселяція — розбиття площини на багатокутники без пропусків і перекриттів , що нагадує брукування . Див . також Брущатка Львівська бруківка Португальський тротуар Пустельна бруківка Примітки Дороги