Йосип Врінга
Йосип Врінга (д/н — 965) — державний та військовий діяч Візантійської імперії.

Життєпис 
Походив з місцевої знаті з Пафлагонії. За невідомих обставин його було кастровано й як євнуха відправлено до імператорського двору. Завдяки незвичайному розуму і організаторському таланту зробив стрімку кар'єру при дворі імператора Костянтина VII, послідовно отримуючи посади препозита, імператорського сакелларія (скарбничого), а потім титул патрикія. Можливо, також брав участь у якихось військових подіях, чому в квітні 956 року призначається друнгарієм флоту. Того ж року з успіхом діяв проти арабського флоту біля узбережжя Південної Італії, завдавши поразки флоту Сицилійського емірату в Мессінській протоці. Це дозволило відвоювати міста Мессіна і Тавроменій.

У 959 році за імператора Романа II зумів відсторонити від влади Василя «Нофа» Лакапіна, зайнявши його посаду паракимомена. Того ж року придушив заколот на чолі з магістром Василем Петейном. За час правління імператора Романа II паракимонен Йосип Врінга керував палацом і всією державою. Відстоюючи інтереси столичної бюрократії, вступив у конфлікт з малоазійською провінційною знаттю і її головним представником у ті роки — переможним полководцем Никифором Фокою, якого тримали переважно на сході Малої Азії.

Втім, після раптової смерті імператора конфлікт між цивільною та військовою знаттю загострився. Проти паракимонена інтригувала імператриця Феофано, що домовилася з Фокою, та Лакапін. Останніх також підтримав константинопольський патріарх Поліект.

Врінга знайшов підтримку в Маріана Аргира, доместіка схол Заходу, якому запропонував імператорський трон. Але спроба перетягнути на свій бік Іоанна Куркуаса, небожа Фоки, виявилася марною. Зрештою в результаті 3-денного повстання в Константинополі прихильників Никифора Фоки, очолюваних Василем Нофом (озброїв 3 тис. вояків), у серпні 963 року Йосип Врінга був позбавлений влади, заарештований і засланий спочатку до Пафлагонії, а потім переведений до монастиря Асікріт у м. Піфія (поблизу Нікомедії), де той помер у 965 році.

Джерела 
 Treadgold, Warren. A History of the Byzantine State and Society. Stanford University Press, 1997. ISBN 0-8047-2421-0. Стр. 498—499
 Alexios G. Savvides, Benjamin Hendrickx (Hrsg.): Encyclopaedic Prosopographical Lexicon of Byzantine History and Civilization. Vol. 2: Baanes–Eznik of Kolb. Brepols Publishers, Turnhout 2008, ISBN 978-2-503-52377-4, S. 159—160.
 Ralph-Johannes Lilie, Claudia Ludwig, Thomas Pratsch, Beate Zielke, Harald Bichlmeier, Bettina Krönung, Daniel Föller, Alexander Beihammer, Günter Prinzing: Prosopographie der mittelbyzantinischen Zeit. 2. Abteilung: (867—1025). Band 3: Ignatios (#22713) — Lampudios (#24268). Nach Vorarbeiten F. Winkelmanns erstellt. Herausgegeben von der Berlin-Brandenburgischen Akademie der Wissenschaften. De Gruyter, Berlin 2013, ISBN 978-3-11-016668-2, S. 414—418 Nr. 23529.

Політики Візантійської імперії
Візантійські військовики
Врінги
Йосип Врінга ( д/ н — — державний та військовий діяч Візантійської імперії . Життєпис Походив з місцевої знаті з Пафлагонії . За невідомих обставин його було кастровано й як євнуха відправлено до імператорського двору . Завдяки незвичайному розуму і організаторському таланту зробив стрімку кар'єру при дворі імператора Костянтина VII , послідовно отримуючи посади препозита , імператорського сакелларія ( скарбничого ) , а потім титул патрикія . Можливо , також брав участь у якихось військових подіях , чому в квітніроку призначається друнгарієм флоту . Того ж року з успіхом діяв проти арабського флоту біля узбережжя Південної Італії , завдавши поразки флоту Сицилійського емірату в Мессінській протоці . Це дозволило відвоювати міста Мессіна і Тавроменій . Уроці за імператора Романа II зумів відсторонити від влади Василя « Нофа » Лакапіна , зайнявши його посаду паракимомена . Того ж року придушив заколот на чолі з магістром Василем Петейном . За час правління імператора Романа II паракимонен Йосип Врінга керував палацом і всією державою . Відстоюючи інтереси столичної бюрократії , вступив у конфлікт з малоазійською провінційною знаттю і її головним представником у ті роки — переможним полководцем Никифором Фокою , якого тримали переважно на сході Малої Азії . Втім , після раптової смерті імператора конфлікт між цивільною та військовою знаттю загострився . Проти паракимонена інтригувала імператриця Феофано , що домовилася з Фокою , та Лакапін . Останніх також підтримав константинопольський патріарх Поліект . Врінга знайшов підтримку в Маріана Аргира , доместіка схол Заходу , якому запропонував імператорський трон . Але спроба перетягнути на свій бік Іоанна Куркуаса , небожа Фоки , виявилася марною . Зрештою в результатіденного повстання в Константинополі прихильників Никифора Фоки , очолюваних Василем Нофом ( озброївтис . вояків ) , у серпніроку Йосип Врінга був позбавлений влади , заарештований і засланий спочатку до Пафлагонії , а потім переведений до монастиря Асікріт у м . Піфія ( поблизу Нікомедії ) , де той помер уроці . Джерела Treadgold , Warren . A History of the Byzantine State and Society . Stanford University Press , ISBN2421-0 . Стр . 499 Alexios G . Savvides , Benjamin Hendrickx ( Hrsg . ) : Encyclopaedic Prosopographical Lexicon of Byzantine History and Civilization . Vol . Baanes – Eznik of Kolb . Brepols Publishers , Turnhout ISBN503 - 52377 - 4 , S . 160 . Ralph - Johannes Lilie , Claudia Ludwig , Thomas Pratsch , Beate Zielke , Harald Bichlmeier , Bettina Krönung , Daniel Föller , Alexander Beihammer , Günter Prinzing : Prosopographie der mittelbyzantinischen Zeit . Abteilung : 1025 ) . Band Ignatios ( # 22713 ) — Lampudios ( # 24268 ) . Nach Vorarbeiten F . Winkelmanns erstellt . Herausgegeben von der Berlin - Brandenburgischen Akademie der Wissenschaften . De Gruyter , Berlin ISBN11-016668 - 2 , S . 418 Nr . Політики Візантійської імперії Візантійські військовики Врінги