Сергіанство
Сергіа́нство — публіцистичний термін, під яким найчастіше розуміється політика беззастережної лояльності керівництва Російської православної церкви щодо радянської влади. Початок цієї політики зазвичай пов'язують з «Декларацією» від 29 липня 1927 року, виданої Заступником Місцеблюстителя патріаршого престолу митрополитом Сергієм (Страгородским), ідеї якої лягли в основу ставлення Московської патріархії до радянської влади. Термін має цілком виражену негативну оцінну конотацію, і використання його передбачає полемічний контекст.

Термін введений в обіг в кінці 1920-х років противниками політики митрополита Сергія, що жили в СРСР. Згодом використовувався переважно Російською православною церквою закордоном до її приєднання до Московського патріархату в 2007 році. Крім того, використовувалася в СРСР групою релігійних дисидентів, які не порвали зв'язків з Російською православною церквою.

Незважаючи на поширеність терміна, не склалося загальновизнаного розуміння того, що слід розуміти під «сергіанством». Протоієрей Петро Перекрестов в 2006 році відзначав, що «протягом 75 років Російська Зарубіжна Церква соборно не визначала, що таке „сергіанство“. Були визначення окремих осіб, часто дуже розходяться один з одним, але соборного, загальноприйнятого визначення не було». За оцінкою протодиякона Володимира Русака, «„Сергіанство“, строго кажучи, взагалі термін новонароджений і як з історичної, так і (тим більше) з канонічної точки зору не піддається ніякому визначенню, що легко сприймається. Це скоріше психологічний термін, яким користуватися в основоположних документах немає сенсу». Священик Аркадій Маковецький також зазначав: «заклик» покаятися в сергіанстві «носить абстрактний характер через те, що чітко сформульованого поняття „сергіанство“ не існує. Кожен автор вкладав у цей термін свої суб'єктивні уявлення про ступінь допустимості взаємодії з владою атеїстичної держави»

«Декларація» митрополита Сергія 
29 липня 1927 року Заступник Місцеблюстителя патріаршого престолу митрополит Сергій (Страгородський) видав Послання Заступника Патріаршого Місцеблюстителя митрополита Нижньогородського Сергія і Тимчасового при ньому Патріаршого Священного Синоду «Про ставлення Російської Православної Церкви до існуючої цивільної влади», в літературі зазвичай іменується Декларацією митрополита Сергія або Декларацією 1927 року. Послання насамперед відзначає факт запеклої шкідницької і диверсійної діяльності «наших закордонних ворогів», у зв'язку з чим особливо важливо «тепер показати, що ми, церковні діячі, не з ворогами нашого Радянської держави і не з божевільними знаряддями їх інтриг, а з нашим народом і Урядом».

Послання висловлює надію на можливість другого скликання Помісного Собору (після Всеросійського Помісного Собору 1917—1918), «який обере нам вже не тимчасове, а постійне центральне церковне управління».

Документ підписали, крім Сергія (Страгородського), колишнього тоді Нижньогородського митрополита, з 8 Членів Тимчасового Патріаршого Священного Синоду: Серафим (Александров), Митрополит Тверський; Сильвестр (Братановський), Архієпископ Вологодський; Алексій (Симанський), Архієпископ Хутинський, керуючий Новгородської єпархії; Анатолій (Грисюк), Архієпископ Самарський; Павло (Борисов), Архієпископ В'ятський; Філіп (Гумілевський), Архієпископ Звенигородський, керуючий Московською єпархією; Костянтин (Дьяков), єпископ Сумський, керуючий Харківською єпархією; Сергій (Гришин), єпископ Серпуховський.

Реакція та наслідки 
Обновленський Синод Російської Православної Церкви розцінив Декларацію як свою «ідеологічну перемогу на фронті суспільно-церковних відносин, як вони розумілися нами і тихонівцями»: «Проголошення свідчить про повне визнання главою „Сергієвщини“ Положень Собору 1923 року, які декларували нормальне ставлення церкви до радянської державності і укладеної соціальної революції».

Послання викликало бурхливу реакцію в церковному середовищі як в СРСР, так і за кордоном. Десятки єпископів та значна частина духовенства і мирян в Росії не прийняли Декларацію. Деякі єпархії у відповідь видали так звані відкладення.

Про ставлення до декларації Патріаршого місцеблюстителя митрополита Петра Крутицького історик А. Мазырин пише наступне:Митрополит Петро, перебуваючи в приполярній глушині, не відразу зміг отримати достатню інформацію, щоб визначити своє ставлення до нової політики свого заступника. Лише в 1929 р., завдяки самовідданості єпископа Дамаскіна (Цедрика) і його помічників, доставили в Хе необхідні документи, Місцеблюститель знайшов можливість цілком сформулювати свою позицію. Зробив він це в листі митрополиту Сергію у грудні 1929 р. «Мені важко перераховувати, — писав Місцеблюститель заступнику, — всі подробиці негативного ставлення до Вашого управління, про що лунають протести і крики з боку віруючих, від ієрархів до мирян. Картина церк[овного] розорення зображується приголомшлива. Обов'язок і совість не дозволяє мені залишатися байдужим до такого прискорбному явищу. Побуждаюсь звернутися до Вашого[ысокопреосвященст]ву з убедительнейшей проханням виправити допущену помилку, яка поставила Ц[єрко]вь у принизливе становище, викликала в ній розбрату і розділення, і омрачившую репутацію її предстоятелів; рівним чином прошу усунути та інші заходи, які перевищили Ваші повноваження».

Ставлення в сучасній РПЦ МП 
В інтерв'ю, даному в вересні 1991 року, голова Відділу зовнішніх церковних зв'язків митрополит Кирило (Гундяєв) (з 1 лютого 2009 року — Патріарх Московський і всієї Русі) говорив про себе, що він «у молодості дуже різко критикував митрополита Сергія» і «належав до числа „несергіанців“».

Теза про неприпустимість втручання держави в духовне життя Церкви міститься в документі «Основи соціальної концепції Російської Православної Церкви», прийнятому на ювілейному Архієрейському соборі 2000 року.

Ставлення до «Сергіанства» серед неканонічного православ'я 
Відсутність покаяння Московського Патріархату в «сергіанстві» розглядається ними як одна з головних причин (поряд з участю останнього в екуменічному русі) перебування ними в розколі.

Так, прихильники РПЦЗ(В), відкололася від РПЦЗ, в своїх друкованих та відеоматеріалах стверджують, що проявом сергіанства є «Основи соціальної концепції РПЦ», де проголошується принцип «не надання переваг Церквою будь-якого державного ладу», що розуміється ними як:

1) готовність Московської патріархії визнати боговстановленным будь-який державний лад, не роблячи відмінностей між монархією, яка офіційно декларує панівну роль у державі однієї або декількох релігійних традицій, і світською республікою, яка не вважає Бога джерелом влади і має юридичне спадкоємство від комуністичного ладу.

2) небажання офіційно засудити радянсько-комуністичний лад як ворожий всякій релігії і тому антихристовий, як це зробила РПЦЗ в 1921 році.

У 2004 році Архієрейський Собор РПЦЗ(В) проголосив анафему «сергіанству»:
<…> Утверждающим антихристианскую ересь сергианскую; учащим, что, якобы, союзом с врагами Христа спасается Церковь Христова, и подвиг мученичества и исповедничества отвергающим, и на иудином основании лжецерковь устрояющим, и ради этого дозволяющим нарушать и искажать учение, каноны и нравственные законы христианские; заповедающим христианам поклоняться богоборческой власти, будто бы Богом данной, и служить ей не за страх, а за совесть, благословляя все её беззакония; оправдывающим гонения на Истинную Церковь Христову от богоборцев, думая тем самым служить Богу, — как и совершали на деле продолжатели ереси обновленческой митрополит Сергий (Страгородский) и все его последователи: АНАФЕМА!

<…> Утверждающим антихристианскую ересь сергианскую; учащим, что, якобы, союзом с врагами Христа спасается Церковь Христова, и подвиг мученичества и исповедничества отвергающим, и на иудином основании лжецерковь устрояющим, и ради этого дозволяющим нарушать и искажать учение, каноны и нравственные законы христианские; заповедающим христианам поклоняться богоборческой власти, будто бы Богом данной, и служить ей не за страх, а за совесть, благословляя все её беззакония; оправдывающим гонения на Истинную Церковь Христову от богоборцев, думая тем самым служить Богу, — как и совершали на деле продолжатели ереси обновленческой митрополит Сергий (Страгородский) и все его последователи: АНАФЕМА!
Резонанс мав виступ у 2007 році єпископа Діоміда (Дзюбана) (в 2008 році він пішов у розкол), який зокрема висував щодо Московської Патріархії звинувачення в неосергіанстві.

См. також 

 Катакомбна церква
 Новообновленці

Примітки

Література 

 Фирсов С. Л. Время в судьбе: Святейший Сергій, Патриарх Московский и всея Руси: К вопросу о генезисе «сергіанства» в русской церковной традиции XX века. СПб., 1999.
 Раскол Русской Церкви и «сергіанство». Усиление гонений на веру. // История России. XX век: 1894—1939. — М.: АСТ, Астрель, 2009 (автор: коллектив под общей редакцией д.и.н. А. Б. Зубова), стр. 873—880.
 Мосс Владимир ПРАВОСЛАВНАЯ ЦЕРКОВЬ НА ПЕРЕПУТЬЕ (1917—1999). СПб, 2001  — ГЛАВА III. РОССИЯ: СОВЕТИЗАЦИЯ МОСКОВСКОЙ ПАТРИАРХИИ
 Поляков А. Г. Викторианское течение в Русской Православной Церкви. Киров, 2009.
 Поляков А. Г. Позиция епископа Виктора (Островидова) по отношению к церковно-политическому курсу митрополита Сергія (Страгородского). // КЛИО. Журнал для учёных, 2011, № 1 (52), С.43-47.
 Поляков А. Г. Сущность Викторианского течения в Русской Православной Церкви глазами сторонников митрополита Сергія (Страгородского) (октябрь 1927 — начало 1929 гг.). // Вестник Удмуртского университета. Серия: История и филология, 2012, № 1,С.127-130.

Посилання 

 Декларація Митрополита Сергія  В Бібліотеці Я. Кротова
 
 Андрій Зайцев Врятувала Церква Декларація митрополита Сергія? 
 Андрій Зайцев Повинен був митрополит Сергій рятувати Церкву? 
 Олександр Мазырин Причини неприйняття політики митрополита Сергія (Страгородського) в церковних колах (за матеріалами полемічних творів кінця 1920-х — 1930-х рр.)
Історія Російської православної церкви
Істинне Православ'я
Іосифлянське духовенство
Катакомбна церква
Сергіа́нство — публіцистичний термін , під яким найчастіше розуміється політика беззастережної лояльності керівництва Російської православної церкви щодо радянської влади . Початок цієї політики зазвичай пов'язують з « Декларацією » відлипняроку , виданої Заступником Місцеблюстителя патріаршого престолу митрополитом Сергієм ( Страгородским ) , ідеї якої лягли в основу ставлення Московської патріархії до радянської влади . Термін має цілком виражену негативну оцінну конотацію , і використання його передбачає полемічний контекст . Термін введений в обіг в кінціх років противниками політики митрополита Сергія , що жили в СРСР . Згодом використовувався переважно Російською православною церквою закордоном до її приєднання до Московського патріархату вроці . Крім того , використовувалася в СРСР групою релігійних дисидентів , які не порвали зв'язків з Російською православною церквою . Незважаючи на поширеність терміна , не склалося загальновизнаного розуміння того , що слід розуміти під « сергіанством » . Протоієрей Петро Перекрестов вроці відзначав , що « протягомроків Російська Зарубіжна Церква соборно не визначала , що таке „ сергіанство “ . Були визначення окремих осіб , часто дуже розходяться один з одним , але соборного , загальноприйнятого визначення не було » . За оцінкою протодиякона Володимира Русака , « „ Сергіанство “ , строго кажучи , взагалі термін новонароджений і як з історичної , так і ( тим більше ) з канонічної точки зору не піддається ніякому визначенню , що легко сприймається . Це скоріше психологічний термін , яким користуватися в основоположних документах немає сенсу » . Священик Аркадій Маковецький також зазначав : « заклик » покаятися в сергіанстві « носить абстрактний характер через те , що чітко сформульованого поняття „ сергіанство “ не існує . Кожен автор вкладав у цей термін свої суб'єктивні уявлення про ступінь допустимості взаємодії з владою атеїстичної держави » « Декларація » митрополита Сергія 29 липняроку Заступник Місцеблюстителя патріаршого престолу митрополит Сергій ( Страгородський ) видав Послання Заступника Патріаршого Місцеблюстителя митрополита Нижньогородського Сергія і Тимчасового при ньому Патріаршого Священного Синоду « Про ставлення Російської Православної Церкви до існуючої цивільної влади » , в літературі зазвичай іменується Декларацією митрополита Сергія або Декларацієюроку . Послання насамперед відзначає факт запеклої шкідницької і диверсійної діяльності « наших закордонних ворогів » , у зв'язку з чим особливо важливо « тепер показати , що ми , церковні діячі , не з ворогами нашого Радянської держави і не з божевільними знаряддями їх інтриг , а з нашим народом і Урядом » . Послання висловлює надію на можливість другого скликання Помісного Собору ( після Всеросійського Помісного Собору1918 ) , « який обере нам вже не тимчасове , а постійне центральне церковне управління » . Документ підписали , крім Сергія ( Страгородського ) , колишнього тоді Нижньогородського митрополита , зЧленів Тимчасового Патріаршого Священного Синоду : Серафим ( Александров ) , Митрополит Тверський ; Сильвестр ( Братановський ) , Архієпископ Вологодський ; Алексій ( Симанський ) , Архієпископ Хутинський , керуючий Новгородської єпархії ; Анатолій ( Грисюк ) , Архієпископ Самарський ; Павло ( Борисов ) , Архієпископ В'ятський ; Філіп ( Гумілевський ) , Архієпископ Звенигородський , керуючий Московською єпархією ; Костянтин ( Дьяков ) , єпископ Сумський , керуючий Харківською єпархією ; Сергій ( Гришин ) , єпископ Серпуховський . Реакція та наслідки Обновленський Синод Російської Православної Церкви розцінив Декларацію як свою « ідеологічну перемогу на фронті суспільно - церковних відносин , як вони розумілися нами і тихонівцями » : « Проголошення свідчить про повне визнання главою „ Сергієвщини “ Положень Соборуроку , які декларували нормальне ставлення церкви до радянської державності і укладеної соціальної революції » . Послання викликало бурхливу реакцію в церковному середовищі як в СРСР , так і за кордоном . Десятки єпископів та значна частина духовенства і мирян в Росії не прийняли Декларацію . Деякі єпархії у відповідь видали так звані відкладення . Про ставлення до декларації Патріаршого місцеблюстителя митрополита Петра Крутицького історик А . Мазырин пише наступне : Митрополит Петро , перебуваючи в приполярній глушині , не відразу зміг отримати достатню інформацію , щоб визначити своє ставлення до нової політики свого заступника . Лише вр . , завдяки самовідданості єпископа Дамаскіна ( Цедрика ) і його помічників , доставили в Хе необхідні документи , Місцеблюститель знайшов можливість цілком сформулювати свою позицію . Зробив він це в листі митрополиту Сергію у груднір . « Мені важко перераховувати , — писав Місцеблюститель заступнику , — всі подробиці негативного ставлення до Вашого управління , про що лунають протести і крики з боку віруючих , від ієрархів до мирян . Картина церк [ овного ] розорення зображується приголомшлива . Обов'язок і совість не дозволяє мені залишатися байдужим до такого прискорбному явищу . Побуждаюсь звернутися до Вашого [ ысокопреосвященст ] ву з убедительнейшей проханням виправити допущену помилку , яка поставила Ц[ єрко ] вь у принизливе становище , викликала в ній розбрату і розділення , і омрачившую репутацію її предстоятелів ; рівним чином прошу усунути та інші заходи , які перевищили Ваші повноваження » . Ставлення в сучасній РПЦ МП В інтерв'ю , даному в вересніроку , голова Відділу зовнішніх церковних зв'язків митрополит Кирило ( Гундяєв ) ( злютогороку — Патріарх Московський і всієї Русі ) говорив про себе , що він « у молодості дуже різко критикував митрополита Сергія » і « належав до числа „ несергіанців “ » . Теза про неприпустимість втручання держави в духовне життя Церкви міститься в документі « Основи соціальної концепції Російської Православної Церкви » , прийнятому на ювілейному Архієрейському соборіроку . Ставлення до « Сергіанства » серед неканонічного православ'я Відсутність покаяння Московського Патріархату в « сергіанстві » розглядається ними як одна з головних причин ( поряд з участю останнього в екуменічному русі ) перебування ними в розколі . Так , прихильники РПЦЗ ( В ) , відкололася від РПЦЗ , в своїх друкованих та відеоматеріалах стверджують , що проявом сергіанства є « Основи соціальної концепції РПЦ » , де проголошується принцип « не надання переваг Церквою будь-якого державного ладу » , що розуміється ними як : 1 ) готовність Московської патріархії визнати боговстановленным будь-який державний лад , не роблячи відмінностей між монархією , яка офіційно декларує панівну роль у державі однієї або декількох релігійних традицій , і світською республікою , яка не вважає Бога джерелом влади і має юридичне спадкоємство від комуністичного ладу . 2 ) небажання офіційно засудити радянсько - комуністичний лад як ворожий всякій релігії і тому антихристовий , як це зробила РПЦЗ вроці . Уроці Архієрейський Собор РПЦЗ ( В ) проголосив анафему « сергіанству » : < … > Утверждающим антихристианскую ересь сергианскую ; учащим , что , якобы , союзом с врагами Христа спасается Церковь Христова , и подвиг мученичества и исповедничества отвергающим , и на иудином основании лжецерковь устрояющим , и ради этого дозволяющим нарушать и искажать учение , каноны и нравственные законы христианские ; заповедающим христианам поклоняться богоборческой власти , будто бы Богом данной , и служить ей не за страх , а за совесть , благословляя все её беззакония ; оправдывающим гонения на Истинную Церковь Христову от богоборцев , думая тем самым служить Богу , — как и совершали на деле продолжатели ереси обновленческой митрополит Сергий ( Страгородский ) и все его последователи : АНАФЕМА ! < … > Утверждающим антихристианскую ересь сергианскую ; учащим , что , якобы , союзом с врагами Христа спасается Церковь Христова , и подвиг мученичества и исповедничества отвергающим , и на иудином основании лжецерковь устрояющим , и ради этого дозволяющим нарушать и искажать учение , каноны и нравственные законы христианские ; заповедающим христианам поклоняться богоборческой власти , будто бы Богом данной , и служить ей не за страх , а за совесть , благословляя все её беззакония ; оправдывающим гонения на Истинную Церковь Христову от богоборцев , думая тем самым служить Богу , — как и совершали на деле продолжатели ереси обновленческой митрополит Сергий ( Страгородский ) и все его последователи : АНАФЕМА ! Резонанс мав виступ уроці єпископа Діоміда ( Дзюбана ) ( вроці він пішов у розкол ) , який зокрема висував щодо Московської Патріархії звинувачення в неосергіанстві . См . також Катакомбна церква Новообновленці Примітки Література Фирсов С . Л . Время в судьбе : Святейший Сергій , Патриарх Московский и всея Руси : К вопросу о генезисе « сергіанства » в русской церковной традиции XX века . СПб . , Раскол Русской Церкви и « сергіанство » . Усиление гонений на веру . / / История России . XX век : 1939 . — М . : АСТ , Астрель , ( автор : коллектив под общей редакцией д .и . н . А . Б . Зубова ) , стр . 880 . Мосс Владимир ПРАВОСЛАВНАЯ ЦЕРКОВЬ НА ПЕРЕПУТЬЕ1999 ) . СПб , — ГЛАВА III . РОССИЯ : СОВЕТИЗАЦИЯ МОСКОВСКОЙ ПАТРИАРХИИ Поляков А . Г . Викторианское течение в Русской Православной Церкви . Киров , Поляков А . Г . Позиция епископа Виктора ( Островидова ) по отношению к церковно - политическому курсу митрополита Сергія ( Страгородского ) . / / КЛИО . Журнал для учёных , № 1 С . 43 - 47 . Поляков А . Г . Сущность Викторианского течения в Русской Православной Церкви глазами сторонников митрополита Сергія ( Страгородского ) ( октябрь — началогг . ) . / / Вестник Удмуртского университета . Серия : История и филология , № 1 , С . 127 - 130 . Посилання Декларація Митрополита Сергія В Бібліотеці Я . Кротова Андрій Зайцев Врятувала Церква Декларація митрополита Сергія ? Андрій Зайцев Повинен був митрополит Сергій рятувати Церкву ? Олександр Мазырин Причини неприйняття політики митрополита Сергія ( Страгородського ) в церковних колах ( за матеріалами полемічних творів кінцях — х рр . ) Історія Російської православної церкви Істинне Православ'я Іосифлянське духовенство Катакомбна церква