Кожар Ілля Павлович
Ілля Павлович Кожар ( — ) — Герой Радянського Союзу, секретар Гомельського підпільного обласного комітету КП(б)Б, командир Гомельського партизанського з'єднання, генерал-майор. Учасник партизанського руху в Білорусі. Нагороджений двома орденами Леніна, орденом Трудового Червоного Прапора та різними медалями.

Ілля Павлович Кожар народився  в селі Мале Гальцево Могилевської губернії Російської імперії (нині Толочицький район, Вітебська область, Республіка Білорусь) в селянській родині. За національністю білорус. З 1924 року Кожар працює в населеному пункті Коханово Оршанського округу. З 1926 року Ілля член ВКП(б), а потім і КПРС. З 1929 року бере участь в партійній роботі. З 1932 року Кожар секретар Брагінського, а потім перший секретар Вітковського і Лоєвського райкомів КП(б)Б. З 1940 року на посаді відповідального секретаря газети «Гомельська правда», а з січня 1941 року секретар Гомельського обкому КП(б)Б.

Кожар брав участь у Другій світовій війні з липня 1941 року. Він був одним з організаторів і керівників підпілля і партизанського руху в Білоруської РСР. Починаючи з серпня 1941 року Кожар — секретар Гомельського підпільного обкому КП(б)Б. З листопада 1942 року призначений командиром Гомельського партизанського з'єднання, що складається з 6 загонів: Гомельського, Лоєвського, Речицького, Жлобінського, Буда-Кошелевського і Уваровицького.

Для більш тісної підтримки зв'язку з командуванням партизанських загонів, Кожар перейшов у Лоєвский район, де діяв партизанський загін «За Батьківщину». З весни 1943 року штаб з'єднання Кожара перебував у Речицькому районі. У липні 1943 року — під час Курської битви — з'єднання Іллі Кожара отримало директиву з Центрального штабу партизанського руху про завдавання ударів по залізничних коліях. Партизанські загони вийшли на відведені їм ділянки і тільки за одну ніч підірвали близько тисячі рейок, пустили під укіс 2 німецьких ешелони і знищили понад півтори сотні німецьких солдатів і офіцерів.

Проти партизанського з'єднання Кожара німецьке командування неодноразово здійснювало каральні операції. Наприклад, в район Речиці прибули дивізія СС і два полки польової жандармерії. З'єднання Кожара зайняло оборону на узліссі лісу в районі села Узнож. 13 червня 1943 року біля цього села зав'язався запеклий бій, який закінчився тільки в 9 годин вечора після чергової марної спроби німців прорватися через оборону партизанів. На місці бою біля села Узнож тепер стоїть пам'ятник-обеліск.

Постановою Ради Народних Комісарів СРСР від 16 вересня 1943 року № 1000 — одному з десяти командирів партизанських формувань Білоруської РСР — І.П. Кожару присвоєно військове звання «генерал-майор».

10 листопада 1943 року почалася Гомельсько-Речицька наступальна операція військ Білоруського фронту під командуванням К. К. Рокоссовського. Головний удар наносився 65-ю армією на лівому крилі фронту з плацдарму біля Лоєва. 17 листопада 1943 року частинами 65-ї армії Річиця була звільнена, при цьому захоплені великі трофеї і багато полонених. Командувач 65-ю армією П.І. Батов зазначав, що «головна роль у цій операції була відведена з'єднанню Іллі Кожара».

Незабаром партизанське з'єднання Кожара було розформовано, і близько 6 тисяч партизанів увійшли до складу частин Білоруського фронту.

За вмілу організацію підпільної і партизанської боротьби в тилу ворога, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 1 січня 1944 року генерал-майору Кожару Іллі Павловичу присвоєно звання Героя Радянського Союзу з врученням ордена Леніна і медалі «Золота Зірка» (№ 2231).

У 1943-47 роках Кожар на посаді секретаря Гомельського обласного комітету КП(б)Б, а потім працював в апараті ЦК КП(б)Б. В 1947-63 роках директор Республіканської партійної школи при ЦК КПБ, яку в 1956 році перейменовано в Мінську Вищу партійну школу. Кожар член ЦК КПБ у 1952-58 роках і 1960-61 роках, а з 1961 року — член Ревізійної комісії КПБ. У 1963 році її голова. Кожар працював викладачем історії в Білоруському державному університеті. Обирався депутатом Верховної Ради БРСР 3-5 і 7-го скликань.

Проживав у Мінську. Помер 13 жовтня 1967 року, похований у Мінську.

Пам'ять 

 Встановлена меморіальна дошка на будинку колишньої Мінської Вищої партійної школи
 Іменем Кожара названа вулиця в Гомелі і Кохановська школа Толочицького району Вітебської області Білорусі

Примітки

Література 

 Кожар Ілья Паўлавіч // Энцыклапедыя гісторыі Беларусі : у 6 т. / рэдкал. Г.П. Пашкоў [і інш.]. – Мн., 1997. – Т. 4. – С. 223.

Радянські воєначальники Другої світової війни
Генерал-майори (СРСР)
Герої Радянського Союзу
Депутати Верховної Ради БРСР 3-го скликання
Депутати Верховної Ради БРСР 4-го скликання
Депутати Верховної Ради БРСР 5-го скликання
Депутати Верховної Ради БРСР 7-го скликання
Кавалери ордена Леніна
Кавалери ордена Трудового Червоного Прапора
Нагороджені медаллю «За доблесну працю у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.»
Нагороджені медаллю «За перемогу над Німеччиною у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.»
Нагороджені медаллю «Партизанові Вітчизняної війни»
Радянські партизани
Поховані на Східному кладовищі Мінська
Народились 3 серпня
Народились 1902
Уродженці Могильовської губернії
Уродженці Толочинського району
Померли 13 жовтня
Померли 1967
Померли в Мінську
Ілля Павлович Кожар ( — ) — Герой Радянського Союзу , секретар Гомельського підпільного обласного комітету КП ( б )Б , командир Гомельського партизанського з'єднання , генерал - майор . Учасник партизанського руху в Білорусі . Нагороджений двома орденами Леніна , орденом Трудового Червоного Прапора та різними медалями . Ілля Павлович Кожар народився в селі Мале Гальцево Могилевської губернії Російської імперії ( нині Толочицький район , Вітебська область , Республіка Білорусь ) в селянській родині . За національністю білорус . Зроку Кожар працює в населеному пункті Коханово Оршанського округу . Зроку Ілля член ВКП ( б ) , а потім і КПРС . Зроку бере участь в партійній роботі . Зроку Кожар секретар Брагінського , а потім перший секретар Вітковського і Лоєвського райкомів КП ( б ) Б . Зроку на посаді відповідального секретаря газети « Гомельська правда » , а з січняроку секретар Гомельського обкому КП ( б ) Б . Кожар брав участь у Другій світовій війні з липняроку . Він був одним з організаторів і керівників підпілля і партизанського руху в Білоруської РСР . Починаючи з серпняроку Кожар — секретар Гомельського підпільного обкому КП ( б ) Б . З листопадароку призначений командиром Гомельського партизанського з'єднання , що складається ззагонів : Гомельського , Лоєвського , Речицького , Жлобінського , Буда - Кошелевського і Уваровицького . Для більш тісної підтримки зв'язку з командуванням партизанських загонів , Кожар перейшов у Лоєвский район , де діяв партизанський загін « За Батьківщину » . З веснироку штаб з'єднання Кожара перебував у Речицькому районі . У липніроку — під час Курської битви — з'єднання Іллі Кожара отримало директиву з Центрального штабу партизанського руху про завдавання ударів по залізничних коліях . Партизанські загони вийшли на відведені їм ділянки і тільки за одну ніч підірвали близько тисячі рейок , пустили під укіснімецьких ешелони і знищили понад півтори сотні німецьких солдатів і офіцерів . Проти партизанського з'єднання Кожара німецьке командування неодноразово здійснювало каральні операції . Наприклад , в район Речиці прибули дивізія СС і два полки польової жандармерії . З'єднання Кожара зайняло оборону на узліссі лісу в районі села Узнож . червняроку біля цього села зав'язався запеклий бій , який закінчився тільки вгодин вечора після чергової марної спроби німців прорватися через оборону партизанів . На місці бою біля села Узнож тепер стоїть пам'ятник - обеліск . Постановою Ради Народних Комісарів СРСР відвересняроку № — одному з десяти командирів партизанських формувань Білоруської РСР — І . П . Кожару присвоєно військове звання « генерал - майор » . 10 листопадароку почалася Гомельсько - Речицька наступальна операція військ Білоруського фронту під командуванням К . К . Рокоссовського . Головний удар наносивсяю армією на лівому крилі фронту з плацдарму біля Лоєва . листопадароку частинамиї армії Річиця була звільнена , при цьому захоплені великі трофеї і багато полонених . Командувачю армією П . І . Батов зазначав , що « головна роль у цій операції була відведена з'єднанню Іллі Кожара » . Незабаром партизанське з'єднання Кожара було розформовано , і близькотисяч партизанів увійшли до складу частин Білоруського фронту . За вмілу організацію підпільної і партизанської боротьби в тилу ворога , Указом Президії Верховної Ради СРСР відсічняроку генерал - майору Кожару Іллі Павловичу присвоєно звання Героя Радянського Союзу з врученням ордена Леніна і медалі « Золота Зірка » ( № Уроках Кожар на посаді секретаря Гомельського обласного комітету КП ( б ) Б , а потім працював в апараті ЦК КП ( б ) Б . Вроках директор Республіканської партійної школи при ЦК КПБ , яку вроці перейменовано в Мінську Вищу партійну школу . Кожар член ЦК КПБ уроках іроках , а зроку — член Ревізійної комісії КПБ . Уроці її голова . Кожар працював викладачем історії в Білоруському державному університеті . Обирався депутатом Верховної Ради БРСРіго скликань . Проживав у Мінську . Помержовтняроку , похований у Мінську . Пам'ять Встановлена меморіальна дошка на будинку колишньої Мінської Вищої партійної школи Іменем Кожара названа вулиця в Гомелі і Кохановська школа Толочицького району Вітебської області Білорусі Примітки Література Кожар Ілья Паўлавіч / / Энцыклапедыя гісторыі Беларусі \ : ут . / рэдкал . Г . П . Пашкоў [і інш . ] . – Мн . , – Т . – С . Радянські воєначальники Другої світової війни Генерал - майори ( СРСР ) Герої Радянського Союзу Депутати Верховної Ради БРСРго скликання Депутати Верховної Ради БРСРго скликання Депутати Верховної Ради БРСРго скликання Депутати Верховної Ради БРСРго скликання Кавалери ордена Леніна Кавалери ордена Трудового Червоного Прапора Нагороджені медаллю « За доблесну працю у Великій Вітчизняній війні1945 рр . » Нагороджені медаллю « За перемогу над Німеччиною у Великій Вітчизняній війні1945 рр . » Нагороджені медаллю « Партизанові Вітчизняної війни » Радянські партизани Поховані на Східному кладовищі Мінська Народилисьсерпня Народились Уродженці Могильовської губернії Уродженці Толочинського району Померлижовтня Померли Померли в Мінську