Гжель
Гжель — російський народний промисел, вид російського народного розпису в характерній блакитно-синій гамі, а також один з центрів виробництва кераміки. З історичного і культурного погляду «Гжель» — обширний район (у XIX ст. — «фабричний округ») у Підмосков'ї, що складається з 27 сіл, об'єднаних у «Гжельський кущ», який отримав назву за селом Гжель. Зараз він входить у Раменський район Московської області, Росія. До адміністративної реформи 1929 року «Гжельський кущ» належав Богородському і Бронницькому повітам Московської губернії.

Історія 

Село Гжель здавна славилось своїми глинами. Широкий видобуток різних сортів глини вівся тут з середини XVII століття. У 1663 році цар Олексій Михайлович видав указ «у гжельській волості для аптекарських і алхімічних посудин прислати глини, що годиться до аптекарських посудин». Тоді ж для Аптекарського приказу було доставлено в Москву 15 возів глини з Гжельської волості і «повеліно держати ту глину на аптекарські діла: і надалі ту глину зо Гжельської волості указав цар мати і возити тієї ж волості селянам, як же глина в Аптекарський приказ потрібна буде». У 1812 році Гжельська волость була цілком приписана до Аптекарського приказу для «алхімічного посуду».

До середини XVIII століття Гжель робила звичайний для того часу гончарний посуд, виготовляла цеглу, гончарні труби, кахлі, а також примітивні дитячі іграшки, постачаючи їх Москві. Припускають, що кількість випусканих тоді іграшок має злічуватися сотнями тисяч штук на рік.

На 1812 рік у Гжелі налічувалось 25 заводів, що випускали посуд. Серед них найбільш популярними були заводи Єрмила Іванова і Лаптєвих у селі Кузяєво. З підписів на збережених виробах відомі майстри Никифор Семенович Гусятников, Іван Никифорович Срослей, Іван Іванович Кокун. Окрім посуду, робили іграшки у вигляді птахів і звірів та декоративні статуетки на теми з російського побуту. Блискучі білі коники, вершники, пташки, ляльки, мініатюрний посуд розписувалися ліловою, жовтою, синьою і коричневою фарбами в своєрідному народному стилі. Фарби наносились пензлем. Мотивами цього розпису є декоративні квіти, листя, трави.

Після 1802 року, коли була знайдена світла сіра глина поблизу села Мініно, у Гжелі виникло виробництво півфаянсу, з якого у величезній кількості робили квасники, глеки, куманці. З другої половини 20-х років XIX століття багато виробів розписували тільки синьою фарбою. Можливо, на закріплення в розпису знаменитої кобальтової гами справили вплив голландські кахлі і китайська порцеляна.
У Словнику Брокгауза і Єфрона кінця XIX століття повідомляється, що Гжельський промисловий округ тоді обіймав Бронницький повіт і Карповську волость Богородського повіту Московської губернії, а також частину Владимирської губернії. Гжельська волость тоді налічувала 16 поселень і понад 10 000 жителів.

У 1912 році на Казанській залізниці на гілці Москва-Черусті була відкрита станція, що отримала за місцевістю назву Гжель. Надалі біля станції виросло селище Гжель, що складається з двох частин: так званого «Селища вапняного заводу», чи «Вапняного» () — за знесеним вапняним заводом, і «Селище цегельного заводу» чи «Труженик».

Сучасність 
Гжельську продукцію за видом матеріалу поділяють на порцеляну і майоліку, а за способом розпису — на наглазурну і підглазурну. Наглазурний розпис більш чутливий до необережного поводження, такий посуд має чисто декоративну функцію. Вироби з підглазурним розписом після нанесення фарби покривають захисною глазур'ю, що після випалення утворює на поверхні міцну захисну плівку.

Заготовки для посуду створюються зараз методом шлікерного лиття в гіпсові форми. Після до них вручну кріплять ручки, дужки, додають декоративні деталі, ретельно відшліфовують. Далі заготовки направляють на перший випал, що триває 8 годин. Випалені вироби проходять суворий контроль якості, і тільки ті, на яких не було виявлено дефектів, ідуть на розпис. Перевірку здійснюють за допомогою розчину фуксину, у який занурюють посуд: фуксин робить помітними навіть найдрібніші ґанджі. Розписують вироби фарбою на основі окису кобальту, після чого покривають глазур'ю. Другий випал триває набагато довше першого, і під дією високої температури в печі темно-сіра кобальтова фарба набуває синьо-блакитних тонів.

Галерея

Примітки

Література 
 
 
 
 Коржавина И. Л. О промысле Гжели.
 Поспелов Е. М. Топонимический словарь Московской области. — : Профиздат, 2000.
 Исследования краеведческого сайта «Речицкий Народ».
 Гжельские истории в записках коллекционера. Часть 1. Начала". — : Репроцентр М, 2004. — 356 с. с илл. на www.gzhel-info.ru
 Ломоносов М. В. О слоях земных. — 1763.

Посилання 

 Гжельский государственный художественно-промышленный институт — центр обучения декоративно-прикладному искусству Гжели  
 Новый год в Гжели: как делают русский фарфор  
Російські народні промисли
Гжель — російський народний промисел , вид російського народного розпису в характерній блакитно - синій гамі , а також один з центрів виробництва кераміки . З історичного і культурного погляду « Гжель » — обширний район ( у XIX ст . — « фабричний округ » ) у Підмосков'ї , що складається зсіл , об'єднаних у « Гжельський кущ » , який отримав назву за селом Гжель . Зараз він входить у Раменський район Московської області , Росія . До адміністративної реформироку « Гжельський кущ » належав Богородському і Бронницькому повітам Московської губернії . Історія Село Гжель здавна славилось своїми глинами . Широкий видобуток різних сортів глини вівся тут з середини XVII століття . Уроці цар Олексій Михайлович видав указ « у гжельській волості для аптекарських і алхімічних посудин прислати глини , що годиться до аптекарських посудин » . Тоді ж для Аптекарського приказу було доставлено в Москвувозів глини з Гжельської волості і « повеліно держати ту глину на аптекарські діла : і надалі ту глину зо Гжельської волості указав цар мати і возити тієї ж волості селянам , як же глина в Аптекарський приказ потрібна буде » . Уроці Гжельська волость була цілком приписана до Аптекарського приказу для « алхімічного посуду » . До середини XVIII століття Гжель робила звичайний для того часу гончарний посуд , виготовляла цеглу , гончарні труби , кахлі , а також примітивні дитячі іграшки , постачаючи їх Москві . Припускають , що кількість випусканих тоді іграшок має злічуватися сотнями тисяч штук на рік . Нарік у Гжелі налічувалосьзаводів , що випускали посуд . Серед них найбільш популярними були заводи Єрмила Іванова і Лаптєвих у селі Кузяєво . З підписів на збережених виробах відомі майстри Никифор Семенович Гусятников , Іван Никифорович Срослей , Іван Іванович Кокун . Окрім посуду , робили іграшки у вигляді птахів і звірів та декоративні статуетки на теми з російського побуту . Блискучі білі коники , вершники , пташки , ляльки , мініатюрний посуд розписувалися ліловою , жовтою , синьою і коричневою фарбами в своєрідному народному стилі . Фарби наносились пензлем . Мотивами цього розпису є декоративні квіти , листя , трави . Післяроку , коли була знайдена світла сіра глина поблизу села Мініно , у Гжелі виникло виробництво півфаянсу , з якого у величезній кількості робили квасники , глеки , куманці . З другої половиних років XIX століття багато виробів розписували тільки синьою фарбою . Можливо , на закріплення в розпису знаменитої кобальтової гами справили вплив голландські кахлі і китайська порцеляна . У Словнику Брокгауза і Єфрона кінця XIX століття повідомляється , що Гжельський промисловий округ тоді обіймав Бронницький повіт і Карповську волость Богородського повіту Московської губернії , а також частину Владимирської губернії . Гжельська волость тоді налічувалапоселень і понад000 жителів . Уроці на Казанській залізниці на гілці Москва - Черусті була відкрита станція , що отримала за місцевістю назву Гжель . Надалі біля станції виросло селище Гжель , що складається з двох частин : так званого « Селища вапняного заводу » , чи « Вапняного » ( ) — за знесеним вапняним заводом , і « Селище цегельного заводу » чи « Труженик » . Сучасність Гжельську продукцію за видом матеріалу поділяють на порцеляну і майоліку , а за способом розпису — на наглазурну і підглазурну . Наглазурний розпис більш чутливий до необережного поводження , такий посуд має чисто декоративну функцію . Вироби з підглазурним розписом після нанесення фарби покривають захисною глазур'ю , що після випалення утворює на поверхні міцну захисну плівку . Заготовки для посуду створюються зараз методом шлікерного лиття в гіпсові форми . Після до них вручну кріплять ручки , дужки , додають декоративні деталі , ретельно відшліфовують . Далі заготовки направляють на перший випал , що триваєгодин . Випалені вироби проходять суворий контроль якості , і тільки ті , на яких не було виявлено дефектів , ідуть на розпис . Перевірку здійснюють за допомогою розчину фуксину , у який занурюють посуд : фуксин робить помітними навіть найдрібніші ґанджі . Розписують вироби фарбою на основі окису кобальту , після чого покривають глазур'ю . Другий випал триває набагато довше першого , і під дією високої температури в печі темно - сіра кобальтова фарба набуває синьо - блакитних тонів . Галерея Примітки Література Коржавина И . Л . О промысле Гжели . Поспелов Е . М . Топонимический словарь Московской области . — \ : Профиздат , Исследования краеведческого сайта « Речицкий Народ » . Гжельские истории в записках коллекционера . Часть Начала " . — \ : Репроцентр М , — с . с илл . на www.gzhel-info.ru Ломоносов М . В . О слоях земных . — Посилання Гжельский государственный художественно - промышленный институт — центр обучения декоративно - прикладному искусству Гжели Новый год в Гжели : как делают русский фарфор Російські народні промисли