Наїф Хаватме
Наїф Хаватме () — палестинський і йорданський радикальний політичний діяч. Один із найближчих сподвижників Ясіра Арафата. Ідеолог, організатор і учасник збройної боротьби в Йорданії, Лівані, Іраку, Південному Ємені та Палестині. З 1969 року незмінний генеральний секретар Демократичного фронту звільнення Палестини. У 1999 році очолюваний Хаватме ДФЗП був виключений зі списку терористичних організацій США і ООН.

У сучасній Палестині ім'я Хаватме асоціюється з прагненням палестинців до створення міжнародно визнаної арабської держави у відповідності з планом ООН від 1947 року. Перебуваючи в молодості під впливом маоїзму, у зрілі роки Хаватме відомий як прихильник ідей марксизму, протягом усього життя політик висуває гасла боротьби найбідніших верств палестинського товариства за свої соціальні права. Хаватме є автором виданих у різних країнах і на різних мовах історичних і теоретичних праць про палестинський рух опору та розвиток ситуації на Близькому Сході. У березні 2018 року на прес-конференції в Москві після переговорів у МЗС РФ Хаватме оголосив про можливості третьої інтифади в Палестині, якщо переговори про статус Східного Єрусалиму зайдуть у глухий кут. Ім'я Хаватме транслітерується з арабської в різних можливих варіантах: Наїф Хаватма, Наєф Хаватма і т. д.

Біографія 

Точно невідомо, коли Хаватме народився в 1935, 1937 або 1938 роках. Походить із бедуїнського племені східнокатолицького віросповідання з Йорданії. Закінчив середню школу Аль-Хусейна в Аммані, потім поступив в Каїрський медичний університет (за іншими даними — закінчив Бейрутський університет, спеціальність філософія і психологія). У ранні роки вступив в Арабський націоналістичний рух (АНД). Після закінчення університету працював викладачем, а в 1955—1956 роках — журналістом в Йорданії. На початку 1950-х років увійшов в керівництво АНД в Йорданії і на Західному березі.

У 1959 році, коли АНД стало зазнавати переслідувань з боку йорданських влади, пішов у підпілля і був заочно засуджений до смертної кари. Таємно через Дамаск прибув у Триполі, Північний Ліван. У той період президент Лівану Каміль Шамун дотримувався проамериканської лінії і підтримував т. зв. «доктрину Ейзенхауера» щодо протидії розповсюдження комунізму на Близькому Сході. Наїф Хаватме підтримував антиурядові сили, які виступали проти колишнього курсу, і був одним з організаторів Національного фронту, в якому взяли участь колишній прем'єр-міністр Лівану Рашид Караме і його партія, АНД та БААС. У 1958 році в Лівані громадянська війна привела до зміни уряду. Новий уряд відмовився від проамериканського курсу і заявив про політику «позитивного нейтралітету». Американські війська були змушені залишити країну.

В кінці 1958 року Хаватме перебрався в Багдад і до 1963 року був головою іракського відділення АНД. Перебуваючи в Іраку, Хаватме провів 14 місяців в'язниці за участь в боротьбі проти президента Абделя Касема. Звільнений після державного перевороту, організованого БААС і генералом Арефом. Однак незабаром він був знову заарештований за публікації в видавалася їм газеті «Al-Wahdah» («Єдність») і висланий в Єгипет, а потім в Ліван.

З 1963 по 1967 рік Хаватме обіймав посаду голови АНД у Південному Ємені. Там він брав участь у русі за незалежність країни, що боровся проти британської адміністрації. Там же написав книгу «Криза Південноєменської революції» («The Crisis of the South Yemen Revolution»), у якій написав про нову революційну програму в контексті протиборства лівого і правого крила в Національному фронті Південного Ємену.

У 1967 році Хаватме повернувся в Йорданію, де взяв участь у заснуванні Народного фронту звільнення Палестини (НФЗП), в якому був лідером лівого крила. З часу створення Демократичного фронту звільнення Палестини (ДФЗП) в 1969 році є беззмінним лідером.

У вересні 1970 року йорданський уряд вирішив вигнати з країни палестинські організації, що вилилося в 10-місячні військові сутички між палестинськими активістами і йорданської армії. Ці події отримали популярність в якості «чорного вересня». У спеціальній офіційній заяві говорилося, що Наїф Хаватме повинен був бути захоплений «живим або мертвим».

У 1973 році Хаватме відійшов від раніше підтримуваної ідеї створення «народної, демократичної Палестини, в якій араби і євреї будуть жити без дискримінації, держава — без класового і національного гноблення» і висунув «Перехідну національну програму», що передбачала згідно резолюції ООН створення в Палестині двох держав — арабської і єврейської, і угоду з Ізраїлем. Відомі спроби Хаватме і ДФЗП почати діалог і взаємодію з ізраїльськими ультралівими групами (зокрема, з «Мацпен»). У квітні 1974 року Хаватме, першим з палестинських лідерів, звернувся до всіх ізраїльтян на сторінках тель-авівської газети «Єдіот Ахронот», а також інших видань, таких як американська «The Washington Post», бельгійська «Le Soir», французька «Le Monde» та ліванська «Annahar», де говорив про необхідність визнання права палестинського народу на повернення в рідні краї, його самовизначення і незалежності. ДФЗП за керівництвом Хаватме засуджував атаки на Ізраїль поза його межами (у тому числі, угони літаків) і наполягав на необхідності співпраці між арабами і євреями. У той же час ДФЗП організовував збройні атаки проти військових об'єктів на території Ізраїлю; також відомі такі акції по атаці цивільних об'єктів, як Різанина в Маалоті (1974) і різанина в шкільному автобусі в поселенні Авівім (1970). Операцію по захопленню школи в Маалот-Таршиха Хаватме і в 2000 роках вважав прикладом «великих партизанських операцій», повернутися до яким ДФЗП може при необхідності.

Після відступу палестинських терористичних організацій з Бейрута в 1982 році Хаватме грав центральну роль у захисті ООП, як коаліції палестинських організацій, і в угоді між двома фракціями ООП — ФАТХ і Фронту відмови.

З 1999 року очолюваний Хаватме ДФЗП виключений із списку терористичних організацій уряду США, а також з аналогічного списку ООН. У XXI столітті Хаватме є легітимним учасником міжнародних переговорів про остаточне врегулювання арабо-ізраїльського конфлікту і про статус Держави Палестина.

Хаватме виступав проти угод в Осло, укладених Іцхаком Рабіном і Ясіром Арафатом, назвавши їх зрадою. Однак пізніше, в кінці 1990-х років, примирився з угодами. На похороні короля Йорданії Хусейна 8 лютого 1999 року обмінявся рукостисканням з президентом Ізраїлю Езером Вейцманом. З моменту створення Палестинської національної адміністрації, ДФЗП під керівництвом Хаватме зайняв критичну позицію по відношенню до Арафата і ПНА в цілому, і поставив собі за словами Хатамве, метою стати альтернативою «традиційним націоналізму ФАТХ і його популізму»; однак, у порівнянні з правлячою ФАТХ й  ісламістами, що набирали популярність з 90-х років, популярність ДФЗП і особисто Хаватме залишається невисокою (0.4 %-1.6 % за опитуваннями різних років).

У 2004 році недовго брав участь у спільній палестино-ізраїльській неурядовій спробі почати об'єднання в коаліцію палестинських груп, що підтримують тезу «два народи — дві держави», яка перервалася в період «інтифади Аль-Акси».

У 2007 році вперше за 40 років, з 1967 року, Ізраїль дав офіційний дозвіл Хаватме зробити поїздку на Західний берег річки Йордан для того, щоб взяти участь у форумі Організації визволення Палестини (ОВП).

Хаватме — прихильник ідей соціалізму, виборної демократії та політичного плюралізму. Він є критиком політизації ісламу, виступає за створення громадянського суспільства і сучасної світської держави, не заснованої на конфесійному або вузьконаціональному принципі, близький до християнських цінностей. Після розпаду СРСР ДФЗП, за словами Хаватме, більше не розглядає себе як «марксистську організацію класичного типу», а стає «новою лівою марксистською організацією, яка вбирає досвід революційної дії національного і світового масштабу».

За деякими даними, живе в Сирії, де ДФЗП має численних прихильників. В якості лідера Демократичного фронту звільнення Палестини на запрошення МЗС РФ регулярно відвідує з візитами Росію, де Хаватме проводить зустрічі в Держдумі та Раді Федерації, в Адміністрації президента РФ, МЗС РФ, Інституті сходознавства, а також влаштовує епатажні прес-конференції. В ході візиту до Москви в березні 2018 року Хаватме повідомив, що Організація визволення Палестини (ОВП) вимагає відмовитися від визнання Палестиною держави Ізраїль і від економічного співробітництва з ним, а також попередив про можливість третьої інтифади у випадку запланованого відкриття 15 травня 2018 року посольства США в Ізраїлі в Єрусалимі.

Примітки

Література 

 Косач Г. Г. Марксисты в контексте интифады: Демократический фронт освобождения Палестины. — 2002. — Т. 15, кн. Сборник «Ближний Восток и современность». — С. 102—138.
 Александр Брасс. «Наиф Хауатме» // Кто есть кто в мире террора. — М.: Русь-Олимп: Астрель: ACT, 2007. — С. 194—217. — 344 с. — ISBN 9851604429, 9789851604421, 5-9648-0100-5, 5-9648-0100-5 , 5-9648-0100-5.

Бібліографія 
 N. Hawatmeh. The Crisis of the South Yemen Revolution.
 N. Hawatmeh. The Palestinian Resistance and the Arab Situation. — Beirut, 1964.
 N. Hawatmeh. The Crisis of the Palestinian Resistance Movement — Analysis and Forecasts. — Beirut, 1969.
 N. Hawatmeh. The Crisis of the PLO: Analysis and Criticism of the Roots and Solutions (1986).
 N. Hawatmeh. Oslo and the Other Balanced Peace. — Damascus/Beirut, 1999.
 N. Hawatmeh. Beyond Oslo: Palestine, Where To?. — Damascus/Beirut/Ramallah, 2000.
 N. Hawatmeh. The Intifada: The Arabic-Israeli Conflict, Where To? (2001).
 Н. Хаватме. Крах поселенческой идеологии означает начало конца оккупации («Al Hayat», 2004) 

Політики Йорданії
Політики Палестинської держави
Наїф Хаватме ( ) — палестинський і йорданський радикальний політичний діяч . Один із найближчих сподвижників Ясіра Арафата . Ідеолог , організатор і учасник збройної боротьби в Йорданії , Лівані , Іраку , Південному Ємені та Палестині . Зроку незмінний генеральний секретар Демократичного фронту звільнення Палестини . Уроці очолюваний Хаватме ДФЗП був виключений зі списку терористичних організацій США і ООН . У сучасній Палестині ім'я Хаватме асоціюється з прагненням палестинців до створення міжнародно визнаної арабської держави у відповідності з планом ООН відроку . Перебуваючи в молодості під впливом маоїзму , у зрілі роки Хаватме відомий як прихильник ідей марксизму , протягом усього життя політик висуває гасла боротьби найбідніших верств палестинського товариства за свої соціальні права . Хаватме є автором виданих у різних країнах і на різних мовах історичних і теоретичних праць про палестинський рух опору та розвиток ситуації на Близькому Сході . У березніроку на прес - конференції в Москві після переговорів у МЗС РФ Хаватме оголосив про можливості третьої інтифади в Палестині , якщо переговори про статус Східного Єрусалиму зайдуть у глухий кут . Ім'я Хаватме транслітерується з арабської в різних можливих варіантах : Наїф Хаватма , Наєф Хаватма і т . д . Біографія Точно невідомо , коли Хаватме народився вабороках . Походить із бедуїнського племені східнокатолицького віросповідання з Йорданії . Закінчив середню школу Аль-Хусейна в Аммані , потім поступив в Каїрський медичний університет ( за іншими даними — закінчив Бейрутський університет , спеціальність філософія і психологія ) . У ранні роки вступив в Арабський націоналістичний рух ( АНД ) . Після закінчення університету працював викладачем , а в1956 роках — журналістом в Йорданії . На початкух років увійшов в керівництво АНД в Йорданії і на Західному березі . Уроці , коли АНД стало зазнавати переслідувань з боку йорданських влади , пішов у підпілля і був заочно засуджений до смертної кари . Таємно через Дамаск прибув у Триполі , Північний Ліван . У той період президент Лівану Каміль Шамун дотримувався проамериканської лінії і підтримував т . зв . « доктрину Ейзенхауера » щодо протидії розповсюдження комунізму на Близькому Сході . Наїф Хаватме підтримував антиурядові сили , які виступали проти колишнього курсу , і був одним з організаторів Національного фронту , в якому взяли участь колишній прем'єр - міністр Лівану Рашид Караме і його партія , АНД та БААС . Уроці в Лівані громадянська війна привела до зміни уряду . Новий уряд відмовився від проамериканського курсу і заявив про політику « позитивного нейтралітету » . Американські війська були змушені залишити країну . В кінціроку Хаватме перебрався в Багдад і дороку був головою іракського відділення АНД . Перебуваючи в Іраку , Хаватме провівмісяців в'язниці за участь в боротьбі проти президента Абделя Касема . Звільнений після державного перевороту , організованого БААС і генералом Арефом . Однак незабаром він був знову заарештований за публікації в видавалася їм газеті « Al - Wahdah » ( « Єдність » ) і висланий в Єгипет , а потім в Ліван . Зпорік Хаватме обіймав посаду голови АНД у Південному Ємені . Там він брав участь у русі за незалежність країни , що боровся проти британської адміністрації . Там же написав книгу « Криза Південноєменської революції » ( « The Crisis of the South Yemen Revolution » ) , у якій написав про нову революційну програму в контексті протиборства лівого і правого крила в Національному фронті Південного Ємену . Уроці Хаватме повернувся в Йорданію , де взяв участь у заснуванні Народного фронту звільнення Палестини ( НФЗП ) , в якому був лідером лівого крила . З часу створення Демократичного фронту звільнення Палестини ( ДФЗП ) вроці є беззмінним лідером . У вересніроку йорданський уряд вирішив вигнати з країни палестинські організації , що вилилося вмісячні військові сутички між палестинськими активістами і йорданської армії . Ці події отримали популярність в якості « чорного вересня » . У спеціальній офіційній заяві говорилося , що Наїф Хаватме повинен був бути захоплений « живим або мертвим » . Уроці Хаватме відійшов від раніше підтримуваної ідеї створення « народної , демократичної Палестини , в якій араби і євреї будуть жити без дискримінації , держава — без класового і національного гноблення » і висунув « Перехідну національну програму » , що передбачала згідно резолюції ООН створення в Палестині двох держав — арабської і єврейської , і угоду з Ізраїлем . Відомі спроби Хаватме і ДФЗП почати діалог і взаємодію з ізраїльськими ультралівими групами ( зокрема , з « Мацпен » ) . У квітніроку Хаватме , першим з палестинських лідерів , звернувся до всіх ізраїльтян на сторінках тель - авівської газети « Єдіот Ахронот » , а також інших видань , таких як американська « The Washington Post » , бельгійська « Le Soir » , французька « Le Monde » та ліванська « Annahar » , де говорив про необхідність визнання права палестинського народу на повернення в рідні краї , його самовизначення і незалежності . ДФЗП за керівництвом Хаватме засуджував атаки на Ізраїль поза його межами ( у тому числі , угони літаків ) і наполягав на необхідності співпраці між арабами і євреями . У той же час ДФЗП організовував збройні атаки проти військових об'єктів на території Ізраїлю ; також відомі такі акції по атаці цивільних об'єктів , як Різанина в Маалоті ( 1974 ) і різанина в шкільному автобусі в поселенні Авівім Операцію по захопленню школи в Маалот -Таршиха Хаватме і вроках вважав прикладом « великих партизанських операцій » , повернутися до яким ДФЗП може при необхідності . Після відступу палестинських терористичних організацій з Бейрута вроці Хаватме грав центральну роль у захисті ООП , як коаліції палестинських організацій , і в угоді між двома фракціями ООП — ФАТХ і Фронту відмови . Зроку очолюваний Хаватме ДФЗП виключений із списку терористичних організацій уряду США , а також з аналогічного списку ООН . У XXI столітті Хаватме є легітимним учасником міжнародних переговорів про остаточне врегулювання арабо - ізраїльського конфлікту і про статус Держави Палестина . Хаватме виступав проти угод в Осло , укладених Іцхаком Рабіном і Ясіром Арафатом , назвавши їх зрадою . Однак пізніше , в кінціх років , примирився з угодами . На похороні короля Йорданії Хусейналютогороку обмінявся рукостисканням з президентом Ізраїлю Езером Вейцманом . З моменту створення Палестинської національної адміністрації , ДФЗП під керівництвом Хаватме зайняв критичну позицію по відношенню до Арафата і ПНА в цілому , і поставив собі за словами Хатамве , метою стати альтернативою « традиційним націоналізму ФАТХ і його популізму » ; однак , у порівнянні з правлячою ФАТХ й ісламістами , що набирали популярність зх років , популярність ДФЗП і особисто Хаватме залишається невисокою4 % - 1 . 6 % за опитуваннями різних років ) . Уроці недовго брав участь у спільній палестино - ізраїльській неурядовій спробі почати об'єднання в коаліцію палестинських груп , що підтримують тезу « два народи — дві держави » , яка перервалася в період « інтифади Аль - Акси » . Уроці вперше зароків , зроку , Ізраїль дав офіційний дозвіл Хаватме зробити поїздку на Західний берег річки Йордан для того , щоб взяти участь у форумі Організації визволення Палестини ( ОВП ) . Хаватме — прихильник ідей соціалізму , виборної демократії та політичного плюралізму . Він є критиком політизації ісламу , виступає за створення громадянського суспільства і сучасної світської держави , не заснованої на конфесійному або вузьконаціональному принципі , близький до християнських цінностей . Після розпаду СРСР ДФЗП , за словами Хаватме , більше не розглядає себе як « марксистську організацію класичного типу » , а стає « новою лівою марксистською організацією , яка вбирає досвід революційної дії національного і світового масштабу » . За деякими даними , живе в Сирії , де ДФЗП має численних прихильників . В якості лідера Демократичного фронту звільнення Палестини на запрошення МЗС РФ регулярно відвідує з візитами Росію , де Хаватме проводить зустрічі в Держдумі та Раді Федерації , в Адміністрації президента РФ , МЗС РФ , Інституті сходознавства , а також влаштовує епатажні прес - конференції . В ході візиту до Москви в березніроку Хаватме повідомив , що Організація визволення Палестини ( ОВП ) вимагає відмовитися від визнання Палестиною держави Ізраїль і від економічного співробітництва з ним , а також попередив про можливість третьої інтифади у випадку запланованого відкриттятравняроку посольства США в Ізраїлі в Єрусалимі . Примітки Література Косач Г . Г . Марксисты в контексте интифады : Демократический фронт освобождения Палестины . — — Т . 15 , кн . Сборник « Ближний Восток и современность » . — С . 102 — 138 . Александр Брасс . « Наиф Хауатме » / / Кто есть кто в мире террора . — М . : Русь-Олимп : Астрель : ACT , — С . 194 — 217 . — с . — ISBN0100 -5,0100 -5,0100 - 5 . Бібліографія N . Hawatmeh . The Crisis of the South Yemen Revolution . N . Hawatmeh . The Palestinian Resistance and the Arab Situation . — Beirut , N . Hawatmeh . The Crisis of the Palestinian Resistance Movement — Analysis and Forecasts . — Beirut , N . Hawatmeh . The Crisis of the PLO : Analysis and Criticism of the Roots and Solutions N . Hawatmeh . Oslo and the Other Balanced Peace . — Damascus/ Beirut , N . Hawatmeh . Beyond Oslo : Palestine , Where To ?. — Damascus/ Beirut / Ramallah , N . Hawatmeh . The Intifada : The Arabic - Israeli Conflict , Where To ? Н . Хаватме . Крах поселенческой идеологии означает начало конца оккупации ( « Al Hayat » , Політики Йорданії Політики Палестинської держави