Никон (Софійський)
Ни́кон (в миру Миколай Андрійович Софі́йський;  26 травня 1861, село Озарніково, Чухломський повіт, Костромська губернія -  10 червня 1908 , Тифліс (Тбілісі), Грузія) — єпископ єпископ Російської православної церкви в добу Російської імперії; з 9 червня 1906 року - архієпископ Карталинський і Кахетинський,  Екзарх Грузії, член  Святійшого Синоду.

Родина 
Народився в селі Озарніково (нині урочище в Чухломському районі Костромської області) в родині сільського священика Андрія  Софійського і його дружини Марії. Коли Миколі було три роки, батько помер. Родина, в якій було семеро дітей (шість хлопчиків і одна дівчинка), і без того жила бідно, а після цього залишилася без засобів до існування. Зміг здобути освіту лише завдяки праці його матері, що годувала сім'ю, займаючись важкою селянською працею. Точно так само і інші діти отримали освіту (не враховуючи брата Василя, що народився глухонімим), а старший брат Іван пізніше був протоієреєм у  Чухломському Преображенському соборі.

Дружина - Серафима, уроджена Паніна, донька соборного священика міста Макар'єва. Померла в 1884; їх шлюб тривав лише один рік і три місяці.

Освіта 
Закінчив Солігаліцьке духовне училище,  Костромську духовну семінарію (1882). Був одним з кращих вихованців, але відмовився вступати до академії, що вікривала шлях до духовної кар'єри, надаючи перевагу життю сільського священика.

Після смерті дружини, у 1884 році вступив до  Санкт-Петербурзької духовної академії, яку закінчив зі ступенем кандидата богослів'я в 1888 (тема кандидатської роботи: «Походження, характер і значення фарисейської секти в історії юдейства»). Рецензент твору доцент І. Г. Троїцький у своєму відгуку, зокрема, писав, що «до найбільш визначних місць твору слід віднести зроблену автором характеристику фарисеїв і їх вчення, що за своєю художністю і повнотою може бути названа найкращою поміж собі подібними».

Священик, чернець, педагог 
З 27 серпня 1882 року - наглядач Макар'євського духовного училища.

20 лютого 1883 року висвячений на священика.

З лютого 1883 року - священик села Мамонтово Макар'євського повіту.

У 1887 році пострижений в чернецтво.

З 2 жовтня 1888 року - інспектор Санкт-Петербурзької духовної семінарії.

З 30 березня 1891 року - ректор  Володимирської духовної семінарії з возведенням у сан архімандрита.

Був відомий як строгий наставник, діяльність якого викликала невдоволення багатьох семінаристів. Митрополит Євлогій (Георгіївський), який служив під його керівництвом у Володимирській духовної семінарії, дав таку характеристику владики Никона, яка пояснює його дії: 
Це був гарний, здоровий, могутній чоловік, чернецтва не любив. «Мені б не ченцем, а крючником на Волзі бути …» - говорив він. О. Никон прийняв постриг не за потягом, а через потребу як-небудь влаштувати свою бідолашну долю вдовуючого священика... О. Никон болісно переживав нав'язане йому зовнішніми обставинами чернецтво і періодами впадав у похмуру зневіру, близьку до відчаю …
Він сам розумів, що в ченці він не годиться. «З попа та з солдата хорошого монаха не викроїш», - говорив він... Важка доля о. Никона залишила на ньому свій слід. Чесний, розумний, здібний, він замкнувся в рамках суворої законності, чужої любові і ідеалізму. Дисципліну він підтримував жорстокими заходами: залякуванням і нещадними репресіями. У семінарії створилася важка атмосфера, насичена злобою, страхом і ненавистю по відношенню до начальства. 

У той же час при прощанні з вихованцями в 1898 о. Никон виклав власну точку зору на свої адміністративні заходи: 
Я був суворим для напоумлення і виправлення. Але всі суворі стягнення, передбачені законом і совістю, я завжди розчиняв милістю; лише не посвяченим у справу вони здавалися сухою правдою. Тепер без шкоди для вас можу сказати, що іноді і зовсім прощав навіть великі провини, коли вони не були розголошені, коли не спокушали і коли помилування, як таємне, не могло подати приводу вважати проступки дозволеними і, таким чином, служити приводом до розбещеності закладу. Тепер без шкоди для вас можу сказати і те, що дитячих пустощів ваших часто, бачачи, не бачив і, чуючи, не чув, коли вони не свідчили про моральну зіпсованість .
.

Жорсткі заходи ректора академії привели до замаху на його життя, яке здійснив один з семінаристів, людина, психічно неврівноважена. Дивом залишившись в живих, о. Никон домігся звільнення злочинця (він був поміщений в лікарню) і пізніше, ставши єпископом, призначив його псаломщиком. Після замаху духовна влада запропонувала йому перейти на іншу, більш легку і вигідну посаду, але він відмовився і ще протягом трьох років продовжував служити ректором.

Очолюючи семінарію, виявив здібності хорошого господарника: при ньому був проведений капітальний ремонт семінарського храму.

Архієрей 
3 березня 1898 року в залі Святійшого Синоду відбулося наречення архімандрита Никона в єпископа.

8 березня 1898 року в Троїцькому соборі  Олександро-Невської Лаври хіротонізований на єпископа Вольського, вікарія Саратовської єпархії. Хіротонію здійснили митрополит Санкт-Петербурзький Паладій Раєв, митрополит Київський Іоанникій Руднєв, архієпископ Новгородський Феогност Лебедєв, архієпископ Фінляндський Антоній Вадковський, єпископ Тверський Димитрій Самбікін, єпископ Нарвський Іоанн Кратіров і єпископ Гдовський Веніамін Муратовський.

У липні того ж року був призначений тимчасово керуючим Таврійської єпархії у зв'язку з хворобою, а потім і смертю її правлячого архієрея, єпископа  Михайла Грибановського.

З 6 лютого 1899 року - єпископ Нарвський, вікарій Санкт-Петербурзької єпархії. Був головним спостерігачем за викладанням  Закону Божого у світських середніх і нижчих навчальних закладах Петербурга. В 1901 став одним із засновників Костромського благодійного товариства в Петербурзі, завданням якого була допомога костромчанам, які жили в столиці, в тому числі малолітнім, сиротам, людям похилого віку, учням.

Єпископ Вятський та Слобідський 
З 10 грудня 1901 року - єпископ Вятський та Слобідський. Відвідав майже всі парафії єпархії, побувавши навіть в тих із них, жителі яких жодного разу не бачили в своїх храмах свого архієрея. За його пропозицією, в міських церквах Вятки по неділях, після вечірні, організовувалися повчальні читання. Організував ремонт Вятського кафедрального собору і архієрейського будинку. Зміг врегулювати конфлікт з вихованцями  Вятської духовної семінарії таким чином, що було звільнено менше число учнів, ніж очікувалося, причому багато хто зі звільнених був пізніше знову прийнятий в семінарію, завершивши тим самим освіту (мабуть, він врахував складний досвід свого ректорства у  Володимирі).

Підтримував єдиновірський рух (прихильники якого служили за старими книгами, але знаходилися в юрисдикції Відомства православного віросповідання Російської імперії) на противагу старообрядництву. Під час його єпархіального архієрейства були закладені два єдиновірських храми. Причому на початку будівництва одного з них - в селі Осипинське Глазовського повіту - єпископ особисто здійснив за стародавніми книгами всеночну, яка тривала близько п'яти годин.

Заохочував місіонерську діяльність серед черемисів ( марійців),  татарів, вотяків ( удмуртів), заохочував переклади релігійних текстів на національні мови. Організував у Вятці місіонерські курси, на яких навчалися представники цих народів, що після закінчення ставали псаломщиками і вчителями церковно-парафіяльних шкіл, а потім і священиками. Сам викладав на курсах Священне Писання.

Володимирський архієрей 

З 27 листопада [[1904] року - єпископ Володимирський і Суздальський.

Ініціював будівництво нового жіночого єпархіального училища, для чого було куплене місце в кращій частині міста. В умовах заворушень семінаристів домігся того, що семінарія була закрита, а заарештовані цивільною владою учні звільнені. За його ініціативою при Братстві св. Олександра Невського була відкрита місіонерська школа. Багато проповідував, часто здійснював поїздки по єпархії.

6 травня 1906 возведений у сан архієпископа.

Екзарх Грузії 
З 9 червня 1906 - архієпископ Карталинський і Кахетинський, Екзарх Грузії, постійний член Святійшого Синоду.

Був направлений в Грузію у ситуації, коли місцеве духовенство активно вимагало відновлення  автокефалії, яку Грузинська церква втратила в 1811 році. Під час його прибуття в Тифліс 26 серпня 1906 року, грузинське духовенство відмовилося зустрічати Екзарха. У кафедральному Сіонському соборі його зустрічали тільки російські священики і єдиний грузин єпископ Горійський Петро Кончуєв, який у вітальній промові побажав, щоб новопризначений Екзарх сам домагався автокефалії Грузинської церкви.

Однак екзарх відмовився підтримати вимоги про відновлення автокефалії - в результаті грузинське духовенство оголосило йому бойкот.

Вважав за можливе виділити зі складу Грузинського Екзархату частини з російським і грецьким населенням і приєднати їх до російських єпархій; грузинським же частинам Екзархату - надати певну частку самостійності.

За його ініціативи було розпочато ремонт пам'ятника грузинської церковної старовини -  Мцхетського собору, на що він виклопотав у Святійшого Синоду значні кошти. Також ініціював початок перегляду та виправлення священних і богослужбових книг грузинською мовою, для чого була утворена спеціальна комісія. Владика Никон домігся введення виборності духовенства Тифліської єпархії та міста Баку (що було безпрецедентно для Російської імперії), в грузинських духовно-навчальних закладах богословські предмети стали викладати грузинською мовою. За його клопотанням були виділені значні кошти на благоустрій церковно-парафіяльних шкіл. Підтримав створення в Тифлісі релігійно-філософського товариства. Згодом грузинське духовенство постановило частково зняти бойкот і, не визнаючи в Екзархові законного архіпастиря Грузії, стало, однак, входити з ним у адміністративно-службові відносини.

Архієпископ Никон також домігся асигнування коштів для виправлення видання  Біблії і богослужбових книг осетинською і абхазькою мовами. Після його загибелі єпископ Сухумський Димитрій Сперовський так оцінював діяльність Екзарха:  Завдяки владній підтримці, абхазька перекладацька комісія протягом одного року встигла перекласти і надрукувати чини божественної літургії, хрещення, вінчання і поховання, причому священні співи покладені на ноти. Восени минулого року ми мали можливість урочисто відкрити в моїй особистій присутності богослужіння абхазькою мовою. Почувши слово Боже і молитви рідною мовою, абхазці дуже зраділи. Це була велика апостольська справа, яку зробив для них покійний архіпастир-мученик.

Загибель 
28 травня 1908 hjre був смертельно поранений пострілами з пістолета на сходах Грузино-Імеретинської Синодальної контори; вбивці втекли з місця злочину. Помер через 20-30 хвилин після замаху.

Відповідно до свого заповіту, був похований в кафедральному Успенському соборі м. Владіміра, в цинковій труні, в південно-західному куті, в ногах гробниці архієпископа Володимирського і Суздальського Сергія Спаського.

У причетності до загибелі владики противники автокефалістів звинувачували прихильників грузинської автокефалії (в тому числі і з числа ієрархів), але довести нічого не вдалося.

Мав ордени:  Св. Володимира 3-го ступеня (1899),  Св. Анни 1-го ступеня (1902); в 1907 році отримав діамантовий хрест для носіння на клобуці.

Література 
 «Урядовий вісник». 30 травня 1908 (12 червня), № 117, стор. 3 (некролог і інші матеріали).
 Високопреосвященний Никон, архієпископ Карталинський і Кахетинський, Екзарх Грузії (1861-1908). М., 1909.

Примітки

Посилання 
 Нікон, архієпископ Карталинський і Кахетинський, екзарх Грузії
 Пам'яти Високопреосвященного Нікона Софійського
 Біографія
 Бондаренко І. І., Клімов Д. В. Жертви політичного терору в Росії (1901-1912) / Тероризм в Росії на початку XX ст. // Історичний вісник. - Т. 2 [149]. - Грудень 2012). - С. 190-215.

Архієпископи
Екзархи Грузії
Жертви вбивств
Поховані у Володимирі
Уродженці Костромської губернії
Померли в Грузії
Ректори Владимирської духовної семінарії
Ни́кон ( в миру Миколай Андрійович Софі́йський ; травня село Озарніково , Чухломський повіт , Костромська губернія - червня , Тифліс ( Тбілісі ) , Грузія ) — єпископ єпископ Російської православної церкви в добу Російської імперії ; зчервняроку - архієпископ Карталинський і Кахетинський , Екзарх Грузії , член Святійшого Синоду . Родина Народився в селі Озарніково ( нині урочище в Чухломському районі Костромської області ) в родині сільського священика Андрія Софійського і його дружини Марії . Коли Миколі було три роки , батько помер . Родина , в якій було семеро дітей ( шість хлопчиків і одна дівчинка ) , і без того жила бідно , а після цього залишилася без засобів до існування . Зміг здобути освіту лише завдяки праці його матері , що годувала сім'ю , займаючись важкою селянською працею . Точно так само і інші діти отримали освіту ( не враховуючи брата Василя , що народився глухонімим ) , а старший брат Іван пізніше був протоієреєм у Чухломському Преображенському соборі . Дружина - Серафима , уроджена Паніна , донька соборного священика міста Макар'єва . Померла в їх шлюб тривав лише один рік і три місяці . Освіта Закінчив Солігаліцьке духовне училище , Костромську духовну семінарію Був одним з кращих вихованців , але відмовився вступати до академії , що вікривала шлях до духовної кар'єри , надаючи перевагу життю сільського священика . Після смерті дружини , уроці вступив до Санкт - Петербурзької духовної академії , яку закінчив зі ступенем кандидата богослів'я в ( тема кандидатської роботи : « Походження , характер і значення фарисейської секти в історії юдейства » ) . Рецензент твору доцент І . Г . Троїцький у своєму відгуку , зокрема , писав , що « до найбільш визначних місць твору слід віднести зроблену автором характеристику фарисеїв і їх вчення , що за своєю художністю і повнотою може бути названа найкращою поміж собі подібними » . Священик , чернець , педагог Зсерпняроку - наглядач Макар'євського духовного училища . 20 лютогороку висвячений на священика . З лютогороку - священик села Мамонтово Макар'євського повіту . Уроці пострижений в чернецтво . Зжовтняроку - інспектор Санкт - Петербурзької духовної семінарії . Зберезняроку - ректор Володимирської духовної семінарії з возведенням у сан архімандрита . Був відомий як строгий наставник , діяльність якого викликала невдоволення багатьох семінаристів . Митрополит Євлогій ( Георгіївський ) , який служив під його керівництвом у Володимирській духовної семінарії , дав таку характеристику владики Никона , яка пояснює його дії : Це був гарний , здоровий , могутній чоловік , чернецтва не любив . « Мені б не ченцем , а крючником на Волзі бути … » - говорив він . О . Никон прийняв постриг не за потягом , а через потребу як-небудь влаштувати свою бідолашну долю вдовуючого священика ... О . Никон болісно переживав нав'язане йому зовнішніми обставинами чернецтво і періодами впадав у похмуру зневіру , близьку до відчаю … Він сам розумів , що в ченці він не годиться . « З попа та з солдата хорошого монаха не викроїш » , - говорив він ... Важка доля о . Никона залишила на ньому свій слід . Чесний , розумний , здібний , він замкнувся в рамках суворої законності , чужої любові і ідеалізму . Дисципліну він підтримував жорстокими заходами : залякуванням і нещадними репресіями . У семінарії створилася важка атмосфера , насичена злобою , страхом і ненавистю по відношенню до начальства . У той же час при прощанні з вихованцями во . Никон виклав власну точку зору на свої адміністративні заходи : Я був суворим для напоумлення і виправлення . Але всі суворі стягнення , передбачені законом і совістю , я завжди розчиняв милістю ; лише не посвяченим у справу вони здавалися сухою правдою . Тепер без шкоди для вас можу сказати , що іноді і зовсім прощав навіть великі провини , коли вони не були розголошені , коли не спокушали і коли помилування , як таємне , не могло подати приводу вважати проступки дозволеними і , таким чином , служити приводом до розбещеності закладу . Тепер без шкоди для вас можу сказати і те , що дитячих пустощів ваших часто , бачачи , не бачив і , чуючи , не чув , коли вони не свідчили про моральну зіпсованість \ . . Жорсткі заходи ректора академії привели до замаху на його життя , яке здійснив один з семінаристів , людина , психічно неврівноважена . Дивом залишившись в живих , о . Никон домігся звільнення злочинця ( він був поміщений в лікарню ) і пізніше , ставши єпископом , призначив його псаломщиком . Після замаху духовна влада запропонувала йому перейти на іншу , більш легку і вигідну посаду , але він відмовився і ще протягом трьох років продовжував служити ректором . Очолюючи семінарію , виявив здібності хорошого господарника : при ньому був проведений капітальний ремонт семінарського храму . Архієрей 3 березняроку в залі Святійшого Синоду відбулося наречення архімандрита Никона в єпископа . 8 березняроку в Троїцькому соборі Олександро - Невської Лаври хіротонізований на єпископа Вольського , вікарія Саратовської єпархії . Хіротонію здійснили митрополит Санкт - Петербурзький Паладій Раєв , митрополит Київський Іоанникій Руднєв , архієпископ Новгородський Феогност Лебедєв , архієпископ Фінляндський Антоній Вадковський , єпископ Тверський Димитрій Самбікін , єпископ Нарвський Іоанн Кратіров і єпископ Гдовський Веніамін Муратовський . У липні того ж року був призначений тимчасово керуючим Таврійської єпархії у зв'язку з хворобою , а потім і смертю її правлячого архієрея , єпископа Михайла Грибановського . Злютогороку - єпископ Нарвський , вікарій Санкт - Петербурзької єпархії . Був головним спостерігачем за викладанням Закону Божого у світських середніх і нижчих навчальних закладах Петербурга . Встав одним із засновників Костромського благодійного товариства в Петербурзі , завданням якого була допомога костромчанам , які жили в столиці , в тому числі малолітнім , сиротам , людям похилого віку , учням . Єпископ Вятський та Слобідський Згрудняроку - єпископ Вятський та Слобідський . Відвідав майже всі парафії єпархії , побувавши навіть в тих із них , жителі яких жодного разу не бачили в своїх храмах свого архієрея . За його пропозицією , в міських церквах Вятки по неділях , після вечірні , організовувалися повчальні читання . Організував ремонт Вятського кафедрального собору і архієрейського будинку . Зміг врегулювати конфлікт з вихованцями Вятської духовної семінарії таким чином , що було звільнено менше число учнів , ніж очікувалося , причому багато хто зі звільнених був пізніше знову прийнятий в семінарію , завершивши тим самим освіту ( мабуть , він врахував складний досвід свого ректорства у Володимирі ) . Підтримував єдиновірський рух ( прихильники якого служили за старими книгами , але знаходилися в юрисдикції Відомства православного віросповідання Російської імперії ) на противагу старообрядництву . Під час його єпархіального архієрейства були закладені два єдиновірських храми . Причому на початку будівництва одного з них - в селі Осипинське Глазовського повіту - єпископ особисто здійснив за стародавніми книгами всеночну , яка тривала близько п'яти годин . Заохочував місіонерську діяльність серед черемисів ( марійців ) , татарів , вотяків ( удмуртів ) , заохочував переклади релігійних текстів на національні мови . Організував у Вятці місіонерські курси , на яких навчалися представники цих народів , що після закінчення ставали псаломщиками і вчителями церковно - парафіяльних шкіл , а потім і священиками . Сам викладав на курсах Священне Писання . Володимирський архієрей Злистопада [ [ 1904 ] року - єпископ Володимирський і Суздальський . Ініціював будівництво нового жіночого єпархіального училища , для чого було куплене місце в кращій частині міста . В умовах заворушень семінаристів домігся того , що семінарія була закрита , а заарештовані цивільною владою учні звільнені . За його ініціативою при Братстві св . Олександра Невського була відкрита місіонерська школа . Багато проповідував , часто здійснював поїздки по єпархії . 6 травнявозведений у сан архієпископа . Екзарх Грузії Зчервня - архієпископ Карталинський і Кахетинський , Екзарх Грузії , постійний член Святійшого Синоду . Був направлений в Грузію у ситуації , коли місцеве духовенство активно вимагало відновлення автокефалії , яку Грузинська церква втратила вроці . Під час його прибуття в Тифліссерпняроку , грузинське духовенство відмовилося зустрічати Екзарха . У кафедральному Сіонському соборі його зустрічали тільки російські священики і єдиний грузин єпископ Горійський Петро Кончуєв , який у вітальній промові побажав , щоб новопризначений Екзарх сам домагався автокефалії Грузинської церкви . Однак екзарх відмовився підтримати вимоги про відновлення автокефалії - в результаті грузинське духовенство оголосило йому бойкот . Вважав за можливе виділити зі складу Грузинського Екзархату частини з російським і грецьким населенням і приєднати їх до російських єпархій ; грузинським же частинам Екзархату - надати певну частку самостійності . За його ініціативи було розпочато ремонт пам'ятника грузинської церковної старовини - Мцхетського собору , на що він виклопотав у Святійшого Синоду значні кошти . Також ініціював початок перегляду та виправлення священних і богослужбових книг грузинською мовою , для чого була утворена спеціальна комісія . Владика Никон домігся введення виборності духовенства Тифліської єпархії та міста Баку ( що було безпрецедентно для Російської імперії ) , в грузинських духовно - навчальних закладах богословські предмети стали викладати грузинською мовою . За його клопотанням були виділені значні кошти на благоустрій церковно - парафіяльних шкіл . Підтримав створення в Тифлісі релігійно - філософського товариства . Згодом грузинське духовенство постановило частково зняти бойкот і , не визнаючи в Екзархові законного архіпастиря Грузії , стало , однак , входити з ним у адміністративно - службові відносини . Архієпископ Никон також домігся асигнування коштів для виправлення видання Біблії і богослужбових книг осетинською і абхазькою мовами . Після його загибелі єпископ Сухумський Димитрій Сперовський так оцінював діяльність Екзарха : Завдяки владній підтримці , абхазька перекладацька комісія протягом одного року встигла перекласти і надрукувати чини божественної літургії , хрещення , вінчання і поховання , причому священні співи покладені на ноти . Восени минулого року ми мали можливість урочисто відкрити в моїй особистій присутності богослужіння абхазькою мовою . Почувши слово Боже і молитви рідною мовою , абхазці дуже зраділи . Це була велика апостольська справа , яку зробив для них покійний архіпастир - мученик . Загибель 28 травняhjre був смертельно поранений пострілами з пістолета на сходах Грузино - Імеретинської Синодальної контори ; вбивці втекли з місця злочину . Помер черезхвилин після замаху . Відповідно до свого заповіту , був похований в кафедральному Успенському соборі м . Владіміра , в цинковій труні , в південно - західному куті , в ногах гробниці архієпископа Володимирського і Суздальського Сергія Спаського . У причетності до загибелі владики противники автокефалістів звинувачували прихильників грузинської автокефалії ( в тому числі і з числа ієрархів ) , але довести нічого не вдалося . Мав ордени : Св . Володимираго ступеня Св . Анниго ступеня вроці отримав діамантовий хрест для носіння на клобуці . Література « Урядовий вісник » . травня ( 12 червня ) , № стор . ( некролог і інші матеріали ) . Високопреосвященний Никон , архієпископ Карталинський і Кахетинський , Екзарх Грузії М . , Примітки Посилання Нікон , архієпископ Карталинський і Кахетинський , екзарх Грузії Пам'яти Високопреосвященного Нікона Софійського Біографія Бондаренко І . І . , Клімов Д . В . Жертви політичного терору в Росії / Тероризм в Росії на початку XX ст . / / Історичний вісник . - Т . [ 149 ] . - Грудень - С . Архієпископи Екзархи Грузії Жертви вбивств Поховані у Володимирі Уродженці Костромської губернії Померли в Грузії Ректори Владимирської духовної семінарії