Камінський Епіфаній Данилович
Епіфаній Данилович Камінський (, с. Таужне — 1966, Олешки, УРСР) — військовий і громадський діяч, полковник Армії УНР і військовий міністр Карпатської України. В роки визвольних змагань служив сотником у повстанському загоні Отамана Юрія Тютюнника, який, у липні 1919 року, був переформований у Київську групу Дієвої армії УНР. З листопада 1919 р. — в еміграції. У 1945 р. — заарештований спіробітниками СМЕРШ та вивезений на територію СРСР.

Біографія 
Народився в селі с. Таужне, Троянівської волості, Балтського повіту, Подільської губернії, нині Україна (тоді Подільська губернія, Російська імперія). До 1910 року працював на різних сільськогосподарських роботах. У 1910 році вступив на службу канцелярським працівником до завідувача маєтків селянського земельного банку в Балтському повіті. З 1911 до 1913 року працював помічником слюсаря на цукрових заводах с. Грушки та с. Колодязне. З березня до липня 1913 року працював у м. Одеса на будівництві трамвайної лінії. З липня 1913 року до 15 червня 1914 року працював на Юріївському металургійному заводі Єкатеринославської губернії, після чого повернувся працювати в сільське господарство на малу батьківщину.

Служба в російській армії 
У серпні 1914 року зголосився добровольцем у Російську імператорську армію, де був зарахований рядовим солдатом до 6-ї військово-авіаційної роти в м. Одесі. Вже у вересні 1914 року, командуванням Одеського військового округу був направлений у Першу авіаційну школу в м. Гатчина. У листопаді 1914 року покинув навчання в школі і пішов на фронт у лавах 191-го Ларго-Кагульського полку 48-ї піхотної дивізії.  

У жовтні 1915 року, під час бою був контужений, унаслідок чого потрапив у полон до австро-угорської армії. Остання посада в Російській імператорській армії — командир батальйону, звання — прапорщик. До березня 1918 року перебував у полоні на території Австро-Угорщини.

Участь у перших національно-визвольних змаганнях 
У березні 1918 року, перебуваючі в таборі військово-полонених у м. Фрайштадт, вступив у Першу стрілецько-козацьку дивізію (Сірожунанники). Разом з дивізією вирушив до м. Володимир-Волинський для проходження вишколу. Був призначений фельдфебелем у 2-гу сотню 1-го полку.

Разом із дивізією був переквартирований на Чернігівщину, де "Сірожупанники" мали завдання охороняти східні кордони від нападів більшовицьких загонів.

Зокрема Василь Прохода згадує про нього таке:

Після приходу до влади Гетьмана Павла Скоропадського був звільнений з війська, як не надійний елемент (відмовився складати присягу на вірність Гетьману). У вересні 1918 року вступив до Українського національного союзу та приєднався до підготовки повстання проти Гетьмана Павла Скоропадського. У жовтні 1918 року, як представник Українського національного союзу очолив антигетьманське повстання в районі Голти, Голоскова та Голованівська.  

У грудні 1918 року військовим міністерством УНР було присвоєне звання сотник.  

У січні 1919 року був обраний членом Установчого зібрання Трудового конгресу України від Балтського повіту. Брав участь у проголошенні Соборності Української Народної Республіки в м. Київ 22 січня 1919 року.   

У березні 1919 року, наказом командуючого Південно-східної групи Армії УНР був призначений військовим повітовим комендантом Балтського повіту. В кінці березня 1919 року, на виконання наказу військового міністра УНР, склав повноваження військового повітового коменданта та відбув у розпорядження командира Південно-східної групи Армії УНР отамана Яніва.  

10 квітня 1919 року, в районі м. Вознесенськ, прейшов до армії Отамана Григор'єва, де служив звичайним рядовим козаком. В її лавах брав участь у боях проти французів, де був поранений.  

Лікувався в шпиталі на станції Канатна. 10 травня 1919 року, після одуження, приєднався до 2-го українського повстанського корпусу Отамана Юрія Тютюнника, який у липні 1919 року був переформований у Київську групу Дієвої армії УНР. Командував сотнею, в період відсутності Отамана Юрія Тютюнника в червні 1919 року командув усім корпусом.   

Був важко поранений у праву ногу та легко в ліву, біля с. Антонівка під Сквирою, на Київщині, і був відправлений у шпиталь м. Кам'янець-Подільський, де йому мали робити операцію, та ампутувати ногу. Лікар подивившись, що він такий молодий, юний хлопець, казав, що було б добре, якби його відправили кудись за кордон. Його мали відправити в Австрію на лікування, але потім щось змінилося і його відправили в Прагу, де йому врятували ногу.

На свято Покрови в Кам'янці-Подільському 14 жовтня 1919 року. Для підняття бойового духу армії Головний Отаман Армії УНР Симон Петлюра влаштував урочисту присягу на вірність українській республіці.

23 листопада 1919 року його, як військового інваліда, було відправлено для проведення операції та лікування у м. Прага, Чехословаччина.

Еміграція 
Жив у еміграції в м. Прага разом зі своєю дочкою Наталією. У 1921 році їздив у Відень до члена Директорії Андрія Макаренка, для отримання грошової допомоги на лікування. З 1921 по 1923 роки був членом Української студентської громади.    

У 1922 році вчився в торговельній школі. З 1921 до 1927 року вчився на юридичному та філософському факультеті Карлового університету в Празі, екзамен на ступінь доктора здавав 17.10.1928 та 8.3.1932, на другому екзамені отримав оцінку "недостатньо", а третій термін не прийшов, отже всупереч деякій інформації, університет не закінчив. У 1928 - 1930 роках вчився у школі політичних наук, одночасно працюючи асистентом у професора Ейхелтман, на кафедрі соціології в Українському університеті у Празі. Отримав титул доктора філософії Українського вільного університету. У 1928 - 1929 роках навчався на Вищих воєнно-наукових курсах генерала Головіна. У 1934 - 1936 роках проходив навчання на курсах "Оборонний семінар", організованих Союзом чеських офіцерів. 

У 1929 році, урядом УНР у екзилі, був підвищений до звання полковника. Тоді ж став активним учасником Української Національної Ради за кордоном, створеної А. Макаренком та Ф. Шевцем.  Продовжував працювати асистентом в Українському університеті в Празі. У той же час за спогадами Василя Проходи, він "присвоїв собі степень полковника, без огляду на те, що був звільнений за анархізм".

Згадка про Епіфанія Камінського міститься у листі Василя Филоновича Володимиру Сальському про погіршення ставлення до української еміграції в Югославії та плани реорганізації Українського військово-наукового товариства у Празі від 19 листопада 1934 р.:

Карпатська Україна 

З 1935 року регулярно виїздив на територію Підкарпатської Русі для проведення агітації місцевого населення за проголошення незалежної України. У березні 1939 року перебував у м. Хуст, де обійняв посаду військового міністра Карпатської України.

Повторна еміграція 
Після окупації Карпатської України Угорщиною, у 1939 році повернувся на еміграцію в Прагу.  

З 1939 року до 5 травня 1945 року Епіфаній Камінський, із дочкою проживав під німецькою окупацією. В цей період його постійно викликали до гестапо. Він навіть якийсь час відсидів у тюрмі. 

У 1941 році був завербований німецькою розвідкою як перекладач. Перед початком німецько-радянської війни був відправлений через Угорщину та Румунію в Україну, для роботи перекладачем. Однак, не доїхавши до України був відправлений назад у Прагу.

Арешт, табори та заслання 
4 червня 1945 року був заарештований співробітниками відділу «Смерш» 25-го гвардійського стрілецького корпуса в Празі та вивезений на територію СРСР (у м. Київ, де проходило слідство). Рішенням Особливої наради при МВС СРСР від 02.07.1946 за «…участь у націоналістичних організаціях, які співпрацювали із фашистською Німеччиною проти СРСР» засуджений до 10 років позбавлення волі. Сидів у радянських таборах. 

Василь Прохода знову зустрів Камінського в Харківській в'язниці:

Після відбування терміну отримав дозвіл оселитись у місті Олешки (колишній Цюрупинськ) Херсонської області.

Від його імені в газеті української діаспори «Вісті з України» від 21 лютого 1961 року вийшла розлога стаття:

Помер в Олешках, Херсонської області УРСР у 1966 році.

Примітки

Джерела 
 ГДА СБУ, Архівно-кримінальна справа, фонд №5, справа №74946 фп.

Посилання 

Уродженці Балтського повіту
Російські військовики Першої світової війни‎
Військовополонені Першої світової війни
Вояки Армії УНР
Українці Чехії
Репресовані в СРСР
Уродженці Таужного
Померли в Олешках
Епіфаній Данилович Камінський ( , с . Таужне — Олешки , УРСР ) — військовий і громадський діяч , полковник Армії УНР і військовий міністр Карпатської України . В роки визвольних змагань служив сотником у повстанському загоні Отамана Юрія Тютюнника , який , у липніроку , був переформований у Київську групу Дієвої армії УНР . З листопадар . — в еміграції . Ур . — заарештований спіробітниками СМЕРШ та вивезений на територію СРСР . Біографія Народився в селі с . Таужне , Троянівської волості , Балтського повіту , Подільської губернії , нині Україна ( тоді Подільська губернія , Російська імперія ) . Дороку працював на різних сільськогосподарських роботах . Уроці вступив на службу канцелярським працівником до завідувача маєтків селянського земельного банку в Балтському повіті . Здороку працював помічником слюсаря на цукрових заводах с . Грушки та с . Колодязне . З березня до липняроку працював у м . Одеса на будівництві трамвайної лінії . З липняроку дочервняроку працював на Юріївському металургійному заводі Єкатеринославської губернії , після чого повернувся працювати в сільське господарство на малу батьківщину . Служба в російській армії У серпніроку зголосився добровольцем у Російську імператорську армію , де був зарахований рядовим солдатом дої військово - авіаційної роти в м . Одесі . Вже у вересніроку , командуванням Одеського військового округу був направлений у Першу авіаційну школу в м . Гатчина . У листопадіроку покинув навчання в школі і пішов на фронт у лавахго Ларго - Кагульського полкуї піхотної дивізії . У жовтніроку , під час бою був контужений , унаслідок чого потрапив у полон до австро - угорської армії . Остання посада в Російській імператорській армії — командир батальйону , звання — прапорщик . До березняроку перебував у полоні на території Австро - Угорщини . Участь у перших національно - визвольних змаганнях У березніроку , перебуваючі в таборі військово - полонених у м . Фрайштадт , вступив у Першу стрілецько - козацьку дивізію ( Сірожунанники ) . Разом з дивізією вирушив до м . Володимир - Волинський для проходження вишколу . Був призначений фельдфебелем угу сотнюго полку . Разом із дивізією був переквартирований на Чернігівщину , де " Сірожупанники " мали завдання охороняти східні кордони від нападів більшовицьких загонів . Зокрема Василь Прохода згадує про нього таке : Після приходу до влади Гетьмана Павла Скоропадського був звільнений з війська , як не надійний елемент ( відмовився складати присягу на вірність Гетьману ) . У вересніроку вступив до Українського національного союзу та приєднався до підготовки повстання проти Гетьмана Павла Скоропадського . У жовтніроку , як представник Українського національного союзу очолив антигетьманське повстання в районі Голти , Голоскова та Голованівська . У грудніроку військовим міністерством УНР було присвоєне звання сотник . У січніроку був обраний членом Установчого зібрання Трудового конгресу України від Балтського повіту . Брав участь у проголошенні Соборності Української Народної Республіки в м . Київсічняроку . У березніроку , наказом командуючого Південно - східної групи Армії УНР був призначений військовим повітовим комендантом Балтського повіту . В кінці березняроку , на виконання наказу військового міністра УНР , склав повноваження військового повітового коменданта та відбув у розпорядження командира Південно - східної групи Армії УНР отамана Яніва . 10 квітняроку , в районі м . Вознесенськ , прейшов до армії Отамана Григор'єва , де служив звичайним рядовим козаком . В її лавах брав участь у боях проти французів , де був поранений . Лікувався в шпиталі на станції Канатна . травняроку , після одуження , приєднався дого українського повстанського корпусу Отамана Юрія Тютюнника , який у липніроку був переформований у Київську групу Дієвої армії УНР . Командував сотнею , в період відсутності Отамана Юрія Тютюнника в червніроку командув усім корпусом . Був важко поранений у праву ногу та легко в ліву , біля с . Антонівка під Сквирою , на Київщині , і був відправлений у шпиталь м . Кам'янець - Подільський , де йому мали робити операцію , та ампутувати ногу . Лікар подивившись , що він такий молодий , юний хлопець , казав , що було б добре , якби його відправили кудись за кордон . Його мали відправити в Австрію на лікування , але потім щось змінилося і його відправили в Прагу , де йому врятували ногу . На свято Покрови в Кам'янці - Подільськомужовтняроку . Для підняття бойового духу армії Головний Отаман Армії УНР Симон Петлюра влаштував урочисту присягу на вірність українській республіці . 23 листопадароку його , як військового інваліда , було відправлено для проведення операції та лікування у м . Прага , Чехословаччина . Еміграція Жив у еміграції в м . Прага разом зі своєю дочкою Наталією . Уроці їздив у Відень до члена Директорії Андрія Макаренка , для отримання грошової допомоги на лікування . Зпороки був членом Української студентської громади . Уроці вчився в торговельній школі . Здороку вчився на юридичному та філософському факультеті Карлового університету в Празі , екзамен на ступінь доктора здавав10 . 1928 та3 . 1932 , на другому екзамені отримав оцінку " недостатньо " , а третій термін не прийшов , отже всупереч деякій інформації , університет не закінчив . У - роках вчився у школі політичних наук , одночасно працюючи асистентом у професора Ейхелтман , на кафедрі соціології в Українському університеті у Празі . Отримав титул доктора філософії Українського вільного університету . У - роках навчався на Вищих воєнно - наукових курсах генерала Головіна . У - роках проходив навчання на курсах " Оборонний семінар " , організованих Союзом чеських офіцерів . Уроці , урядом УНР у екзилі , був підвищений до звання полковника . Тоді ж став активним учасником Української Національної Ради за кордоном , створеної А . Макаренком та Ф . Шевцем . Продовжував працювати асистентом в Українському університеті в Празі . У той же час за спогадами Василя Проходи , він " присвоїв собі степень полковника , без огляду на те , що був звільнений за анархізм " . Згадка про Епіфанія Камінського міститься у листі Василя Филоновича Володимиру Сальському про погіршення ставлення до української еміграції в Югославії та плани реорганізації Українського військово - наукового товариства у Празі відлистопадар . : Карпатська Україна Зроку регулярно виїздив на територію Підкарпатської Русі для проведення агітації місцевого населення за проголошення незалежної України . У березніроку перебував у м . Хуст , де обійняв посаду військового міністра Карпатської України . Повторна еміграція Після окупації Карпатської України Угорщиною , уроці повернувся на еміграцію в Прагу . Зроку дотравняроку Епіфаній Камінський , із дочкою проживав під німецькою окупацією . В цей період його постійно викликали до гестапо . Він навіть якийсь час відсидів у тюрмі . Уроці був завербований німецькою розвідкою як перекладач . Перед початком німецько - радянської війни був відправлений через Угорщину та Румунію в Україну , для роботи перекладачем . Однак , не доїхавши до України був відправлений назад у Прагу . Арешт , табори та заслання 4 червняроку був заарештований співробітниками відділу « Смерш» го гвардійського стрілецького корпуса в Празі та вивезений на територію СРСР ( у м . Київ , де проходило слідство ) . Рішенням Особливої наради при МВС СРСР від07 . 1946 за « … участь у націоналістичних організаціях , які співпрацювали із фашистською Німеччиною проти СРСР » засуджений дороків позбавлення волі . Сидів у радянських таборах . Василь Прохода знову зустрів Камінського в Харківській в'язниці : Після відбування терміну отримав дозвіл оселитись у місті Олешки ( колишній Цюрупинськ ) Херсонської області . Від його імені в газеті української діаспори « Вісті з України » відлютогороку вийшла розлога стаття : Помер в Олешках , Херсонської області УРСР уроці . Примітки Джерела ГДА СБУ , Архівно - кримінальна справа , фонд № 5 , справа № 74946 фп . Посилання Уродженці Балтського повіту Російські військовики Першої світової війни‎ Військовополонені Першої світової війни Вояки Армії УНР Українці Чехії Репресовані в СРСР Уродженці Таужного Померли в Олешках