Макота
Макота ( — брунейський державний діяч XIX століття, намісник брунейського султана в Сараваку, шахбандар («начальник портів», один з 5 найвищих чиновників Брунею).

Народився у Самбасі з іменем Мохаммед Саллех (). Його батько Шаріфуддін був нащадком султана Абдула Хаккула Мубіна, а також був родичем правлячої династії Самбаса. Здобув освіту в Батавії, також навчався в Нідерландах.

Макота був призначений брунейським султаном намісником Сараваку на початку 1827 року після відкриття там покладів сурми. Макота заснував поселення Серавак у нижній течії однойменної річки, що наразі є містом Кучинг. Для видобутку сурми він використовував примусову працю місцевих малайців і даяків. Прибуток від торгівлі надходив Макоті та його оточенню, через що місцева малайська знать також була невдоволена. Впливові знатні родини переселилися вище за течією річки та ближче до копалень, побудували там укріплення, зокрема в Ліда-Тана () та Сініавані (). 1836 року спалахнуло перше повстання з серії, що тривали до 1841 року. Повстанців підтримував зброєю сусідній нідерландський протекторат Султанат Самбас, до султана якого вони звернулися 1839 року з проханням прийняти Саравак під свою владу. Оскільки Макота не міг впоратися з повстанням, султан Омар Алі Сайфуддін II 1838 року надіслав свого бендагару (візиря) принца Хашима для підсилення позиції Брунею. У Хашима одразу ж виник конфлікт з Макотою. Конфлікт ще заглибився, коли на прохання Хашима англієць Джеймс Брук 1839 року провів перемовини з повстанцями та примусив їх відступити вглиб острова від форту Серавак. Оскільки Хашим запропонував Бруку посаду намісника Сараваку, яку водночас займав Макота, останній намагався боротися й з Бруком. Низка спроб зіткнути Брука з місцевими малайськими лідерами зазнали поразки. 24 вересня 1841 року Хашим привів Брука до присяги намісника Сараваку в присутності Макоти, причому прибічники Хашима погрожували Макоті ножами. Підтвердження султаном призначення Брука в серпні 1842 року образило Макоту. Він залишив Серавак і перебрався жити до , ближче до столиці Брунею.

У 1845 року Макота вирушив до двору султана, по дорозі він написав збірку віршів «Вірші Ракіса» (), яку подарував султану та спадкоємному принцу. Книжка була зкопійована багато разів та розповсюджена серед правлячого класу Брунею. 1852 року новий султан Абдул Момін надав Макоті титул шахбандара, «начальника портів», одну з 5 найвищих урядових посад Брунею.

У 1858 році у Лімбангу спалахнуло повстання. За порадою Брука, який прагнув позбавитися свого одвічного супротивника, родичі принца Хашима запропонували султану відправити Макоту з армією для придушення заколоту. По дорозі до Лімбангу шахбандар впав з човна й утопився. Його було урочисто поховано в Кіангге, неподалік столиці.

Примітки

Посилання 
 Pengiran Indera Mahkota. Borneo History 

Політики Брунею
Макота ( — брунейський державний діяч XIX століття , намісник брунейського султана в Сараваку , шахбандар ( « начальник портів » , один знайвищих чиновників Брунею ) . Народився у Самбасі з іменем Мохаммед Саллех ( ) . Його батько Шаріфуддін був нащадком султана Абдула Хаккула Мубіна , а також був родичем правлячої династії Самбаса . Здобув освіту в Батавії , також навчався в Нідерландах . Макота був призначений брунейським султаном намісником Сараваку на початкуроку після відкриття там покладів сурми . Макота заснував поселення Серавак у нижній течії однойменної річки , що наразі є містом Кучинг . Для видобутку сурми він використовував примусову працю місцевих малайців і даяків . Прибуток від торгівлі надходив Макоті та його оточенню , через що місцева малайська знать також була невдоволена . Впливові знатні родини переселилися вище за течією річки та ближче до копалень , побудували там укріплення , зокрема в Ліда-Тана ( ) та Сініавані ( ).року спалахнуло перше повстання з серії , що тривали дороку . Повстанців підтримував зброєю сусідній нідерландський протекторат Султанат Самбас , до султана якого вони звернулисяроку з проханням прийняти Саравак під свою владу . Оскільки Макота не міг впоратися з повстанням , султан Омар Алі Сайфуддін IIроку надіслав свого бендагару ( візиря ) принца Хашима для підсилення позиції Брунею . У Хашима одразу ж виник конфлікт з Макотою . Конфлікт ще заглибився , коли на прохання Хашима англієць Джеймс Брукроку провів перемовини з повстанцями та примусив їх відступити вглиб острова від форту Серавак . Оскільки Хашим запропонував Бруку посаду намісника Сараваку , яку водночас займав Макота , останній намагався боротися й з Бруком . Низка спроб зіткнути Брука з місцевими малайськими лідерами зазнали поразки . вересняроку Хашим привів Брука до присяги намісника Сараваку в присутності Макоти , причому прибічники Хашима погрожували Макоті ножами . Підтвердження султаном призначення Брука в серпніроку образило Макоту . Він залишив Серавак і перебрався жити до , ближче до столиці Брунею . Уроку Макота вирушив до двору султана , по дорозі він написав збірку віршів « Вірші Ракіса » ( ) , яку подарував султану та спадкоємному принцу . Книжка була зкопійована багато разів та розповсюджена серед правлячого класу Брунею . року новий султан Абдул Момін надав Макоті титул шахбандара , « начальника портів » , одну знайвищих урядових посад Брунею . Уроці у Лімбангу спалахнуло повстання . За порадою Брука , який прагнув позбавитися свого одвічного супротивника , родичі принца Хашима запропонували султану відправити Макоту з армією для придушення заколоту . По дорозі до Лімбангу шахбандар впав з човна й утопився . Його було урочисто поховано в Кіангге , неподалік столиці . Примітки Посилання Pengiran Indera Mahkota . Borneo History Політики Брунею