Ерозійний рельєф
Ерозі́йний рельє́ф — це рельєф, утворений руйнуванням ґрунту або гірських порід водним потоком, повітрям (вітром), льодом. Ерозія — один з головних чинників формування рельєфу земної поверхні. У результаті ерозії утворюються яри, балки, річкові долини тощо.

Вивчення ерозійного рельєфу 
Термін «ерозія» походить від  — «роз'їдання». Ерозійні процеси — це руйнування поверхні порід чи ґрунту водою (водна ерозія), вітром (дефляція), льодом (екзарація) і морем (абразія). Водна ерозія виникає за наявності поверхневого водного стоку. Власне ерозійний рельєф утворюють тимчасові водні потоки. Вони виникають після зливових опадів чи швидкого танення снігу у вигляді струменів води на схилах і струмків у від'ємних формах рельєфу. Плинна вода розмиває підстеляючу поверхню, тому переважає глибинна ерозія.

Класифікація ерозійних процесів 

 Внаслідок діяльності ерозійних процесів виникають відповідні форми рельєфу. Їхній еволюційний ряд такий: борозна (глибиною до 0,5 м) → вимоїна (синоніми — водория, промивина, до 2 м) → яр (2–10 м) → балка (5–50 м і глибше). Для означення пологих, без різких обрисів, заглибин на земній поверхні використовують терміни лощина, мікроулоговина. Лощи́ни (нім. dellen, рос. ложбины, логи) — розлогі лінійно видовжені пониження на поверхнях межирічних рівнин, з пласкими і вузькими днищами, надзвичайно пологими схилами, що без виразних меж (брівок) змінюються суміжними плакорами. За іншими авторами, під лощинами розуміють лінійні негативні форми рельєфу з коритоподібним поперечним профілем і нечіткими структурними лініями (ребрами рельєфу) — брівками, тиловими швами днища. Під російськомовним терміном «потяжина» розуміють малу борозну глибиною до 3–5 см.

За О. Спиридоновим (1985) виділяють: улоговини — плоскі, слабко помітні зниження; вибоїни та дрібні вимоїни — глибиною до 0,5 м; глибокі вимоїни — 0,5–2,0 м; неглибокі яри — 2–5 м; середні яри — 5–15 м; глибокі яри — 15–25 м; дуже глибокі яри — понад 25 м.
За об'ємом розрізняють: вимоїни (до 10 m³); невеликі яри (10–100 m³); середні яри (100–1 000 m³); великі яри (1 000–10 000 m³); дуже великі яри (понад 10 000 m³).

 Залежно від походження води для появи стоку на поверхні ґрунту розрізняють три види ерозії: від талих вод, зливову та іригаційну (за М. М. Заславським, 1979).

Ерозія від талих вод — це змив ґрунту водами, які надходять під час танення снігу. Вона пов'язана з великою тривалістю процесу, охоплює значні території, проте відзначається невеликою інтенсивністю, оскільки в період танення снігу ґрунт більшу частину часу перебуває в мерзлому стані і не піддається знесенню. Зливова ерозія — це змив ґрунту водами, які залишаються на поверхні після випадання дощів. Тривалість її впливу на ґрунт вимірюється годинами та хвилинами. Маса змитого ґрунту більша, ніж у разі танення снігу і досягає 10–100 т/га за рік. За зливової ерозії ґрунти руйнуються з двох причин: внаслідок змивання та розмивання потоками стікаючих по поверхні вод, які не встиг увібрати ґрунт і через руйнування ґрунтових агрегатів краплинами дощу. Потужність розмивного потоку поверхневих вод найбільше залежить від інтенсивності і тривалості дощу та довжини схилу. Іригаційна ерозія виникає після зрошення. Ґрунти вбирають не всю воду, яка подається під час дощування, а її надлишок зумовлює стік. Залежно від способу зрошення іригаційну ерозію поділяють на підвиди: ерозія у разі поливу вздовж борозен, смуг, чеків і дощування.

 Ерозійні процеси класифікують також за головними чинниками, які зумовили їхнє виникнення.

Виділяють такі чинники впливу:
 клімат. Це шар, режим, характер та інтенсивність дощових опадів, енергія, діаметр падаючих крапель, шар снігу, вміст у ньому води, інтенсивність танення снігу, глибина промерзання ґрунту, а також ступінь континентальності клімату, тривалість весняного сніготанення, характер зим. Зазначимо, що між кількістю опадів і величиною ерозії не існує прямого зв'язку, тому що ерозійна робота виконується не стільки опадами, скільки за допомогою сил поверхневого стоку, величина яких залежить не тільки від характеристик опадів, а й від інфільтраційних властивостей ґрунту;
 морфологічні особливості рельєфу. Сюди зачисляють: крутість (або ухил), довжина, форма поперечного профілю й експозиція схилів. Змив і розмив ґрунтів найбільше залежать від крутості схилу;
 властивості ґрунтів і ґрунтотвірних порід. Головний чинник — літологічний склад і розмивна здатність порід. Залежно від податливості гірських порід до розмиву водою вони поділяються на ті, що легко розмиваються, ті, що є помірними до розмиву водою, та ті, які важко розмиваються;
 рослинність. Наявність будь-якої рослинності на схилах є важливим протиерозійним чинником. Ступінь впливу залежить від її виду та стану: чим вона краще розвинена і густіша, тим протиерозійна стійкість вища. Рослинність зменшує ударну силу дощу і вплив його на частинки ґрунту. Деяку кількість опадів затримує зелена маса рослинності, вони не потрапляють на землю і не беруть участі у поверхневому стоці. Коренева система рослин скріпляє структурні елементи ґрунту, зменшуючи їхню ерозію. Що розвиненіша коренева система, то ліпша протиерозійна стійкість ґрунтів;
 антропогенний чинник. Найбільше впливає суцільна розорюваність поверхонь, яка відбувається на плакорних ділянках, у верхів'ях днищах балок, ерозійно-небезпечних покатих схилах від 7°.

Методи досліджень 
Методів, які застосовують для вивчення сучасних процесів водної ерозії, є досить багато. Вони допомагають з'ясувати темп розвитку процесів на сучасному етапі, чинники та закономірності прояву процесів, основні тенденції розвитку, оцінити ефективність різних протиерозійних заходів. Мета всіх методів полягає у забезпеченні можливості прогнозу їхньої активізації на найближче майбутнє та запобігання негативних наслідків дії на довкілля.
Виділяємо такі методи досліджень проявів водної ерозії:
 польових параметричних обчислень;
 дистанційних досліджень;
 картографічні та геоінформаційно-картографічні;
 моделювання й експериментів.
Залежно від об'єкта дослідження ці методи поділяємо на два різновиди: методи вивчення форм лінійної ерозії та методи досліджень площових змивів.

Польові методи

1.1. Метод натурного спостереження.
Дають такі характеристики ярів: — належність до однієї з класифікаційних груп: вершинні, схилові, берегові чи донні; первинні чи вторинні; прості, розгалужені, складнорозгалужені; — глибина та ширина вздовж брівки, параметри верхніх, середніх і нижніх частин яру; — стадія формування яру; — породи, які прорізає яр: корінні, пухкі, змішані; — тип поздовжнього профілю: похилий, крутий, східчастий, «водоспадний» (з перепадом висот понад 1 м) (за Б. П. Любімовим, 1988); — тип поперечного профілю: симетричний ящикоподібний з плоским днищем; коритоподібний; V-подібний з крутими схилами; каньйоноподібний з прямовисними схилами; асиметричний з одним похилим, а іншим крутим бортом; — площа водозбору; — тип водозбору: лійкоподібний, прямий, розсіюючий; — типи вершин і ознаки росту вздовж них: похилі, задерновані, практично незростаючі; з перепадом висот 1–3 м, незадерновані, зростаючі, з щорічним приростом 2–3 м; з перепадом висот від 3 до 10 м, активно зростаючі, з щорічним приростом до 10 м; катастрофічно зростаючі вершини зі щорічним приростом понад 10 м і перепадом висот понад 10 м; — процеси, які розвиваються на стінках яру (обвалювання, борозенчаста ерозія, опливини, осипи); — характер рослинності на схилах яру: задернований, з деревною рослинністю, оголений; — крутість, форма і довжина схилу, на якому розташований яр; — головні чинники формування яру; — види природокористування, в межах яких розвивається яр (у лісі, на межі сільськогосподарських угідь, у межах лучно-степових ділянок тощо); — наявність протиерозійних споруд; — рекомендації зі зменшення та регулювання лінійної ерозії в ярі.
Для балок характеристика подібна до опису яру, проте додають таке: — наявність тераси та її морфометричні показники; — наявність конуса виносу, його параметри, склад пролювіальних накопичень. Типи конусів винесення й ознаки динаміки форм вздовж них такі: малого об'єму, задерновані, з малою динамікою щорічного приросту; великого об'єму, незадерновані, зі значним щорічним приростом завдяки балковим виносам.
Площові змиви описують за схемою: — площа території, охопленої змивами; — площа ділянок із слабким, середнім і сильним змивом. Ступінь змиву визначають за кольором орного горизонту, за кількістю втраченого гумусу, за зменшенням запасів гумусу; — наявність дрібних борозен на поверхні змиву, їхні параметри; — характеристика ґрунтового профілю: звертають увагу на його морфологічні особливості, які є діагностичною ознакою еродованості; — ґрунтотвірні породи, які виорюються на поверхню; — морфологічні характеристики схилів, на яких відбуваються змиви (крутість, довжина, форма, експозиція); — площі полів, напрям оранки стосовно падіння схилу; — сільськогосподарські культури на полях зі змивами; — заходи з послаблення дії площової ерозії.

1.2.Для дослідження інтенсивності лінійної ерозії, зокрема, активності процесів у ярах чи
балках, застосовують: — метод реперів; — метод фотографічного та стереографічного наземного знімання.

1.3.Для дослідження інтенсивності площової ерозії використовують: — метод борозен; — метод стокових майданчиків; — метод вимірювання об'ємів наносів.

Дистанційні методи

2.1.Теодолітне (цифрове стереофототеодолітне знімання).

2.2.Лазерне 3d-сканування.

2.3.Аерофотознімання та знімання з безпілотників.

2.4.Космознімання.

2.5.РЕМ стереофотограмметрія.

Картографічні та геоінформаційно-картографічні методи

3.1.Картографування.

3.2.Геоінформаційне картографування.

Методи моделювання та експериментів

4.1.Фізичне (натурне) моделювання та експеримент.

4.2.Уявне математичне моделювання.

4.3.Комп'ютерне моделювання.

Див. також

Примітки 

Типологія рельєфів
Ерозія
Геоморфологія суші
Ерозі́йний рельє́ф — це рельєф , утворений руйнуванням ґрунту або гірських порід водним потоком , повітрям ( вітром ) , льодом . Ерозія — один з головних чинників формування рельєфу земної поверхні . У результаті ерозії утворюються яри , балки , річкові долини тощо . Вивчення ерозійного рельєфу Термін « ерозія » походить від — « роз'їдання » . Ерозійні процеси — це руйнування поверхні порід чи ґрунту водою ( водна ерозія ) , вітром ( дефляція ) , льодом ( екзарація ) і морем ( абразія ) . Водна ерозія виникає за наявності поверхневого водного стоку . Власне ерозійний рельєф утворюють тимчасові водні потоки . Вони виникають після зливових опадів чи швидкого танення снігу у вигляді струменів води на схилах і струмків у від'ємних формах рельєфу . Плинна вода розмиває підстеляючу поверхню , тому переважає глибинна ерозія . Класифікація ерозійних процесів Внаслідок діяльності ерозійних процесів виникають відповідні форми рельєфу . Їхній еволюційний ряд такий : борозна ( глибиною до5 м ) → вимоїна ( синоніми — водория , промивина , дом ) → яр10 м ) → балка50 м і глибше ) . Для означення пологих , без різких обрисів , заглибин на земній поверхні використовують терміни лощина , мікроулоговина . Лощи́ни ( нім . dellen , рос . ложбины , логи ) — розлогі лінійно видовжені пониження на поверхнях межирічних рівнин , з пласкими і вузькими днищами , надзвичайно пологими схилами , що без виразних меж ( брівок ) змінюються суміжними плакорами . За іншими авторами , під лощинами розуміють лінійні негативні форми рельєфу з коритоподібним поперечним профілем і нечіткими структурними лініями ( ребрами рельєфу ) — брівками , тиловими швами днища . Під російськомовним терміном « потяжина » розуміють малу борозну глибиною до5 см . За О . Спиридоновимвиділяють : улоговини — плоскі , слабко помітні зниження ; вибоїни та дрібні вимоїни — глибиною до5 м ; глибокі вимоїни — 5 – 2 , 0 м ; неглибокі яри — 5 м ; середні яри — 15 м ; глибокі яри — 25 м ; дуже глибокі яри — понадм . За об'ємом розрізняють : вимоїни ( доm³ ) ; невеликі яри100 m³ ) ; середні яри1m³ ) ; великі яри000 – 10m³ ) ; дуже великі яри ( понад000 m³ ) . Залежно від походження води для появи стоку на поверхні ґрунту розрізняють три види ерозії : від талих вод , зливову та іригаційну ( за М . М . Заславським , Ерозія від талих вод — це змив ґрунту водами , які надходять під час танення снігу . Вона пов'язана з великою тривалістю процесу , охоплює значні території , проте відзначається невеликою інтенсивністю , оскільки в період танення снігу ґрунт більшу частину часу перебуває в мерзлому стані і не піддається знесенню . Зливова ерозія — це змив ґрунту водами , які залишаються на поверхні після випадання дощів . Тривалість її впливу на ґрунт вимірюється годинами та хвилинами . Маса змитого ґрунту більша , ніж у разі танення снігу і досягає100 т/га за рік . За зливової ерозії ґрунти руйнуються з двох причин : внаслідок змивання та розмивання потоками стікаючих по поверхні вод , які не встиг увібрати ґрунт і через руйнування ґрунтових агрегатів краплинами дощу . Потужність розмивного потоку поверхневих вод найбільше залежить від інтенсивності і тривалості дощу та довжини схилу . Іригаційна ерозія виникає після зрошення . Ґрунти вбирають не всю воду , яка подається під час дощування , а її надлишок зумовлює стік . Залежно від способу зрошення іригаційну ерозію поділяють на підвиди : ерозія у разі поливу вздовж борозен , смуг , чеків і дощування . Ерозійні процеси класифікують також за головними чинниками , які зумовили їхнє виникнення . Виділяють такі чинники впливу : клімат . Це шар , режим , характер та інтенсивність дощових опадів , енергія , діаметр падаючих крапель , шар снігу , вміст у ньому води , інтенсивність танення снігу , глибина промерзання ґрунту , а також ступінь континентальності клімату , тривалість весняного сніготанення , характер зим . Зазначимо , що між кількістю опадів і величиною ерозії не існує прямого зв'язку , тому що ерозійна робота виконується не стільки опадами , скільки за допомогою сил поверхневого стоку , величина яких залежить не тільки від характеристик опадів , а й від інфільтраційних властивостей ґрунту ; морфологічні особливості рельєфу . Сюди зачисляють : крутість ( або ухил ) , довжина , форма поперечного профілю й експозиція схилів . Змив і розмив ґрунтів найбільше залежать від крутості схилу ; властивості ґрунтів і ґрунтотвірних порід . Головний чинник — літологічний склад і розмивна здатність порід . Залежно від податливості гірських порід до розмиву водою вони поділяються на ті , що легко розмиваються , ті , що є помірними до розмиву водою , та ті , які важко розмиваються ; рослинність . Наявність будь-якої рослинності на схилах є важливим протиерозійним чинником . Ступінь впливу залежить від її виду та стану : чим вона краще розвинена і густіша , тим протиерозійна стійкість вища . Рослинність зменшує ударну силу дощу і вплив його на частинки ґрунту . Деяку кількість опадів затримує зелена маса рослинності , вони не потрапляють на землю і не беруть участі у поверхневому стоці . Коренева система рослин скріпляє структурні елементи ґрунту , зменшуючи їхню ерозію . Що розвиненіша коренева система , то ліпша протиерозійна стійкість ґрунтів ; антропогенний чинник . Найбільше впливає суцільна розорюваність поверхонь , яка відбувається на плакорних ділянках , у верхів'ях днищах балок , ерозійно - небезпечних покатих схилах від . Методи досліджень Методів , які застосовують для вивчення сучасних процесів водної ерозії , є досить багато . Вони допомагають з'ясувати темп розвитку процесів на сучасному етапі , чинники та закономірності прояву процесів , основні тенденції розвитку , оцінити ефективність різних протиерозійних заходів . Мета всіх методів полягає у забезпеченні можливості прогнозу їхньої активізації на найближче майбутнє та запобігання негативних наслідків дії на довкілля . Виділяємо такі методи досліджень проявів водної ерозії : польових параметричних обчислень ; дистанційних досліджень ; картографічні та геоінформаційно - картографічні ; моделювання й експериментів . Залежно від об'єкта дослідження ці методи поділяємо на два різновиди : методи вивчення форм лінійної ерозії та методи досліджень площових змивів . Польові методи 1 . 1 . Метод натурного спостереження . Дають такі характеристики ярів : — належність до однієї з класифікаційних груп : вершинні , схилові , берегові чи донні ; первинні чи вторинні ; прості , розгалужені , складнорозгалужені ; — глибина та ширина вздовж брівки , параметри верхніх , середніх і нижніх частин яру ; — стадія формування яру ; — породи , які прорізає яр : корінні , пухкі , змішані ; — тип поздовжнього профілю : похилий , крутий , східчастий , « водоспадний » ( з перепадом висот понадм ) ( за Б . П . Любімовим , — тип поперечного профілю : симетричний ящикоподібний з плоским днищем ; коритоподібний ; V-подібний з крутими схилами ; каньйоноподібний з прямовисними схилами ; асиметричний з одним похилим , а іншим крутим бортом ; — площа водозбору ; — тип водозбору : лійкоподібний , прямий , розсіюючий ; — типи вершин і ознаки росту вздовж них : похилі , задерновані , практично незростаючі ; з перепадом висот3 м , незадерновані , зростаючі , з щорічним приростом3 м ; з перепадом висот віддом , активно зростаючі , з щорічним приростом дом ; катастрофічно зростаючі вершини зі щорічним приростом понадм і перепадом висот понадм ; — процеси , які розвиваються на стінках яру ( обвалювання , борозенчаста ерозія , опливини , осипи ) ; — характер рослинності на схилах яру : задернований , з деревною рослинністю , оголений ; — крутість , форма і довжина схилу , на якому розташований яр ; — головні чинники формування яру ; — види природокористування , в межах яких розвивається яр ( у лісі , на межі сільськогосподарських угідь , у межах лучно - степових ділянок тощо ) ; — наявність протиерозійних споруд ; — рекомендації зі зменшення та регулювання лінійної ерозії в ярі . Для балок характеристика подібна до опису яру , проте додають таке : — наявність тераси та її морфометричні показники ; — наявність конуса виносу , його параметри , склад пролювіальних накопичень . Типи конусів винесення й ознаки динаміки форм вздовж них такі : малого об'єму , задерновані , з малою динамікою щорічного приросту ; великого об'єму , незадерновані , зі значним щорічним приростом завдяки балковим виносам . Площові змиви описують за схемою : — площа території , охопленої змивами ; — площа ділянок із слабким , середнім і сильним змивом . Ступінь змиву визначають за кольором орного горизонту , за кількістю втраченого гумусу , за зменшенням запасів гумусу ; — наявність дрібних борозен на поверхні змиву , їхні параметри ; — характеристика ґрунтового профілю : звертають увагу на його морфологічні особливості , які є діагностичною ознакою еродованості ; — ґрунтотвірні породи , які виорюються на поверхню ; — морфологічні характеристики схилів , на яких відбуваються змиви ( крутість , довжина , форма , експозиція ) ; — площі полів , напрям оранки стосовно падіння схилу ; — сільськогосподарські культури на полях зі змивами ; — заходи з послаблення дії площової ерозії . 1 . 2 . Для дослідження інтенсивності лінійної ерозії , зокрема , активності процесів у ярах чи балках , застосовують : — метод реперів ; — метод фотографічного та стереографічного наземного знімання . 1 . 3 . Для дослідження інтенсивності площової ерозії використовують : — метод борозен ; — метод стокових майданчиків ; — метод вимірювання об'ємів наносів . Дистанційні методи 2 . 1 . Теодолітне ( цифрове стереофототеодолітне знімання ) . 2 . 2 . Лазерне - сканування . 2 . 3 . Аерофотознімання та знімання з безпілотників . 2 . 4 . Космознімання . 2 . 5 . РЕМ стереофотограмметрія . Картографічні та геоінформаційно - картографічні методи 3 . 1 . Картографування . 3 . 2 . Геоінформаційне картографування . Методи моделювання та експериментів 4 . 1 . Фізичне ( натурне ) моделювання та експеримент . 4 . 2 . Уявне математичне моделювання . 4 . 3 . Комп'ютерне моделювання . Див . також Примітки Типологія рельєфів Ерозія Геоморфологія суші