Улус Сартака
Улус Сартака, Улус Сартаха — племінне адміністративне державне формування у Золотій Орді у 13-15 сторіччях у Волзько-Донському межиріччі, що було наділено сину Батия Сартаку. Цілком ймовірно, що влітку центром улусу був Укек й згодом — Мохші.

Історія

Половецькі об'єднання 
За домонгольської доби Волзько-Донське межиріччя належало східному племінному об'єднанню половців, що було очолюване династією Шаруканідів. Після низки вдалих руських походів у 1103—1116 роках на вежі дніпровських, сіверськодонецьких й нижньодонських половців, частина з них відкочовує на схід, у Задоння, Заволжя й Зауралля.

За руськими літописами у 1146 році у Волзько-Донських степах з'являються роди ельтукові; у 1152 році — роди токсобичів й отперлюєві. 1185 року токсобичі разом з іншими половецькими племенами беруть участь у битві з полками князя Ігоря Новгород-Сіверського. До початку 13 сторіччя токсоба, тобто дев'ять родів, посилюється й вступає у боротьбу за панування у степу з дурут або тетробичами, що були західною ордою хана Котяна.

Монгольська доба 
У середині 13 сторіччя кочовища надволзьких половців відійшли на спадок монголо-татарському царевичу Сартаку та стали частиною правого крила Золотої Орди.

На думку В. Л. Єгорова, найімовірніше розташування зимового стану улусу Сартака є золотоординське городище на правому березі Волги, навпроти Сарая-ал-Махруса (Селітренне городище) поблизу села Єнотаєвка Єнотаєвського району Астраханської області. Очевидно, за суворих зим за нестачі пасовищ, частина Волзько-донської орди переправлялася до Заволжя. Переправа худоби могла відбуватися, як льодом, так й вбрід. У подорожі Ібн Батути згадується зимова переправа льодом «на відстані 3-х днів шляху» вище Хаджитархана. У нижній течії Волги в районі сіл Сеїтовки й Ходжетаєвки Красноярського району Астраханської області — традиційних зимівель астраханських ногайців-карагашів, — знаний як «Ханський брід», що здавна використовувався для переправи великих мас худоби

Сарпинська низовина, очевидно, використовувалася золотоординськими кочовиками як зручне пасовище не тільки взимку, але й ранньої весни. Наприкінці весни відбувалася перекочівля з зимового стану до Волзько-донської переволоки й далі на Середнє Подоння. За джерелом «Ходіння Піменовим у Царгород» митрополит Київський й всієї Русі Пимен вирушив ранньою весною й Горішним та Середнім Доном уперше зустрічає татар царського Сарихозіна улусу тільки 24-25 травня 1389 року в місці найбільшого зближення Волги і Дону: «…нача… страх обдержаті, яко внідохом в землю Татарскую, їх же множество обапол Дона рєкі, акі пєсок». У наступні два дні подорожі Пимен побачив більш вражаюче видовище відкочів'я угору Доном ще двох золотоординських улусів Бек-Булата та Ак-Буги: «стада же татарскіє відєхом толіко множество, яко же ум прєвосходящ: овци, кози, воли, вєрблюди, коні».

Восени золотоординські улуси поверталися на зимівлю, очевидно, тим же маршрутом. Так саме у районі переволоку був вбитий взимку 1481 року хан Великої Орди Ахмат Тюменським ханом Ібаком після перекочування улусу на південь.

Влітку улус Сартаха поділявся на безліч частин й займав величезну територію до початку лісостепу у сточищах приток Дону — Ворони, Хопра, Бузулука, Ведмедиці, Аткари, Іловлі. Кочівля татар, очевидно, відбувалася лівим березі Дону та його приток. Окремі кочові аїли улусу Сартака просувалися ще далі на північ до берегів невеликих степових річок Тєрєшки й Курдюма, що впадають у Волгу вище сучасного Саратова.

Адміністративним центром улусу влітку, цілком ймовірно, було місто Укек. Першу згадку про місто пов'язують з подорожжю Гільєма Рубрука Волгою у 1253 році. Спочатку засноване монголами як невелике поселення при переправі послів через Волгу, стало великим містом з власним монетним подвір'ям. На початку XIV сторіччя випуск золотоординської монети у місті припинився, що дає змогу припустити перенесення центру улусу з Укеку до Мохші. Проте таке переміщення центру улусу не змінило маршруту кочівлі степовиків «Сари-Тау — хребетом річки», як зазначено у тюркському дастані «Ідегей», що описує події кінця XIV—XV сторіч.

Криза кочівництва та ісламізація етносу улуса 
В улусі Сартака літні пасовиська займали величезний простір у межиріччі Середніх Волги й Дону, й в разі потреби поширювалися у лісостепу берегами Хопра, Медведиці й Тєрєшки (Асметовка, Рамзай, Мар'євка, Царевщина). Проте зимові пасовища у Нижньому Надволжі були вкрай обмежені, так що улус переходив на правобережжя Ахтуби й спорадично зимував у дельті Волги. Це призвело до часткового осідання частини кочового населення улусу у нижньо-надволзьких золотординських містах, де з початку 14 сторіччя запанував іслам, та прийняття їх культури.

За матеріалами 14 сторіччя зимового стойбища улуса Бату біля Царева городища дозволяють прослідкувати дві культурні традиції:

 кочівницьку язичницьку, — чисельний інвентар (кінська збруя та зброя), супроводжувальне поховання коня;
 осідаючу мусульманську, — традиція мала перехідний характер; впливи мусульманської обрядності; кибла, підбої-ляхди, саван, перекриття-надгробія; поява у похованнях прикрас, монет, побутових речей, залишків взуття та одягу; спорудження саманних надмогильних споруд — огорож округлої або прямокутної форми.

Для осілого мусульманського населення Золотої Орди Лев Гумільов запропонував термін «саратульський народ» (від центральноазійського — сарт), що, на його думку, найліпше відбиває перехід надволзьких етносів у мусульманський надетнос.

Курганні могильники улусу

Могильники за сезоном кочівель 
Населення улусу Сартаха на літніх стойбищах залишило чимало могильників у межиріччі Волги й Дону, що, ймовірно, слід визнати родовими кладовищами різних кланів улусу Сартака:

 кургани у села Свинуха на Хопрі,
 Аткарський й Глазуновський на Медведиці,
 Ютаєвський на Іловлі,
 Усть-Курдюмський над річкою Курдюм.

З початком холодів різні роди улусу Сартака відкочовували на південь, де складали більш компактні групи в районі зимівель:

 на правобережжі Нижнього Надволжя на Сарпинській низовині (найбільші скупчення курганів у районі Стариці, Зубовки, Чорного Яру й далі у степ, поблизу Кривої Луки та озер Сарпинської низовини),
 на лівобережжі у нижній течії Ахтуби у районі Сарая-ал-Махруса (значні золотоординські могильники біля Успенки й Бутирок).

Могильники за періодом 
Язичницький, домусульманський період Золотої Орди у 13-15 сторіччях дає різноманітний археологічний матеріал обряду поховання у курганних могильниках. Його особливості дають можливість визначити деякі етно-конфесіональні особливості обрядності улусів.

До «язичницького періоду» 2-ї половини 13-14 сторіч в улусі Сартака виявлено 122 поховання. За порівнянням поховального обряду поховань за Федоровим-Давидовим улус Саратака був найбільш половецьким й найменш монгольським серед надволзьких улусів Золотої Орди: традиційні з монгольським впливом поховання Д1 — 28,5 %; традиційні поховання А1 — 26,7 %; домонгольські половецькі В1 — 12,5 %; огузо-печенізькі БІ й БІІ — 6,6 %, Половецькі поховання підтверджують перебування в улусі орди Токсоба. Печенізькі поховання свідкують про збереження печенігів у східнополовецькому союзі племен, або, про перехід огузьких канглів із Заволжя у Волзько-донське межиріччя за золотоординського часу..

Виявлено 99 поховань «мусульманського періоду» 14-15 сторіччя в улусі Сартака. Разом з похованнями улусу Бату тут відстежується підвищений вплив шаріату понад віддалені степові улуси Надволжя. За типом обрядності поховання відносяться до типів А1 — 56 %, AIV — 11 %, AV — 15 %, VI — 6 %. Інша риса, що об'єднує улуси Сартака й Бату цього періоду є спорудження саманних й цегляних надмогильних споруд:

 на зимівлях улусу Сартака, — спорудження округлих оградок (Успенка, Бутирка);
 на зимівлях улусу Бату, — спорудження квадратних оградок (Царєв, Маляєвка, Бахтіяровка).

Джерела 
 Ракушин А. И. Кочевые улусы Золотой Орды (по материалам курганных могильников Нижнего Поволжья XIII—XV вв.)

Примітки 

Улуси Золотої Орди
Половецькі племена
Середньовіччя Астраханської області
Середньовіччя Волгоградської області
Середньовічна Калмикія
Середньовіччя Ростовської області
Середньовіччя Саратовської області
Улус Сартака , Улус Сартаха — племінне адміністративне державне формування у Золотій Орді усторіччях у Волзько - Донському межиріччі , що було наділено сину Батия Сартаку . Цілком ймовірно , що влітку центром улусу був Укек й згодом — Мохші . Історія Половецькі об'єднання За домонгольської доби Волзько - Донське межиріччя належало східному племінному об'єднанню половців , що було очолюване династією Шаруканідів . Після низки вдалих руських походів у1116 роках на вежі дніпровських , сіверськодонецьких й нижньодонських половців , частина з них відкочовує на схід , у Задоння , Заволжя й Зауралля . За руськими літописами уроці у Волзько - Донських степах з'являються роди ельтукові ; уроці — роди токсобичів й отперлюєві . року токсобичі разом з іншими половецькими племенами беруть участь у битві з полками князя Ігоря Новгород - Сіверського . До початкусторіччя токсоба , тобто дев'ять родів , посилюється й вступає у боротьбу за панування у степу з дурут або тетробичами , що були західною ордою хана Котяна . Монгольська доба У серединісторіччя кочовища надволзьких половців відійшли на спадок монголо - татарському царевичу Сартаку та стали частиною правого крила Золотої Орди . На думку В . Л . Єгорова , найімовірніше розташування зимового стану улусу Сартака є золотоординське городище на правому березі Волги , навпроти Сарая - ал - Махруса ( Селітренне городище ) поблизу села Єнотаєвка Єнотаєвського району Астраханської області . Очевидно , за суворих зим за нестачі пасовищ , частина Волзько - донської орди переправлялася до Заволжя . Переправа худоби могла відбуватися , як льодом , так й вбрід . У подорожі Ібн Батути згадується зимова переправа льодом « на відстаніх днів шляху » вище Хаджитархана . У нижній течії Волги в районі сіл Сеїтовки й Ходжетаєвки Красноярського району Астраханської області — традиційних зимівель астраханських ногайців - карагашів , — знаний як « Ханський брід » , що здавна використовувався для переправи великих мас худоби Сарпинська низовина , очевидно , використовувалася золотоординськими кочовиками як зручне пасовище не тільки взимку , але й ранньої весни . Наприкінці весни відбувалася перекочівля з зимового стану до Волзько - донської переволоки й далі на Середнє Подоння . За джерелом « Ходіння Піменовим у Царгород » митрополит Київський й всієї Русі Пимен вирушив ранньою весною й Горішним та Середнім Доном уперше зустрічає татар царського Сарихозіна улусу тількитравняроку в місці найбільшого зближення Волги і Дону : « … нача … страх обдержаті , яко внідохом в землю Татарскую , їх же множество обапол Дона рєкі , акі пєсок » . У наступні два дні подорожі Пимен побачив більш вражаюче видовище відкочів'я угору Доном ще двох золотоординських улусів Бек - Булата та Ак-Буги : « стада же татарскіє відєхом толіко множество , яко же ум прєвосходящ : овци , кози , воли , вєрблюди , коні » . Восени золотоординські улуси поверталися на зимівлю , очевидно , тим же маршрутом . Так саме у районі переволоку був вбитий взимкуроку хан Великої Орди Ахмат Тюменським ханом Ібаком після перекочування улусу на південь . Влітку улус Сартаха поділявся на безліч частин й займав величезну територію до початку лісостепу у сточищах приток Дону — Ворони , Хопра , Бузулука , Ведмедиці , Аткари , Іловлі . Кочівля татар , очевидно , відбувалася лівим березі Дону та його приток . Окремі кочові аїли улусу Сартака просувалися ще далі на північ до берегів невеликих степових річок Тєрєшки й Курдюма , що впадають у Волгу вище сучасного Саратова . Адміністративним центром улусу влітку , цілком ймовірно , було місто Укек . Першу згадку про місто пов'язують з подорожжю Гільєма Рубрука Волгою уроці . Спочатку засноване монголами як невелике поселення при переправі послів через Волгу , стало великим містом з власним монетним подвір'ям . На початку XIV сторіччя випуск золотоординської монети у місті припинився , що дає змогу припустити перенесення центру улусу з Укеку до Мохші . Проте таке переміщення центру улусу не змінило маршруту кочівлі степовиків « Сари -Тау — хребетом річки » , як зазначено у тюркському дастані « Ідегей » , що описує події кінця XIV — XV сторіч . Криза кочівництва та ісламізація етносу улуса В улусі Сартака літні пасовиська займали величезний простір у межиріччі Середніх Волги й Дону , й в разі потреби поширювалися у лісостепу берегами Хопра , Медведиці й Тєрєшки ( Асметовка , Рамзай , Мар'євка , Царевщина ) . Проте зимові пасовища у Нижньому Надволжі були вкрай обмежені , так що улус переходив на правобережжя Ахтуби й спорадично зимував у дельті Волги . Це призвело до часткового осідання частини кочового населення улусу у нижньо - надволзьких золотординських містах , де з початкусторіччя запанував іслам , та прийняття їх культури . За матеріаламисторіччя зимового стойбища улуса Бату біля Царева городища дозволяють прослідкувати дві культурні традиції : кочівницьку язичницьку , — чисельний інвентар ( кінська збруя та зброя ) , супроводжувальне поховання коня ; осідаючу мусульманську , — традиція мала перехідний характер ; впливи мусульманської обрядності ; кибла , підбої - ляхди , саван , перекриття - надгробія ; поява у похованнях прикрас , монет , побутових речей , залишків взуття та одягу ; спорудження саманних надмогильних споруд — огорож округлої або прямокутної форми . Для осілого мусульманського населення Золотої Орди Лев Гумільов запропонував термін « саратульський народ » ( від центральноазійського — сарт ) , що , на його думку , найліпше відбиває перехід надволзьких етносів у мусульманський надетнос . Курганні могильники улусу Могильники за сезоном кочівель Населення улусу Сартаха на літніх стойбищах залишило чимало могильників у межиріччі Волги й Дону , що , ймовірно , слід визнати родовими кладовищами різних кланів улусу Сартака : кургани у села Свинуха на Хопрі , Аткарський й Глазуновський на Медведиці , Ютаєвський на Іловлі , Усть -Курдюмський над річкою Курдюм . З початком холодів різні роди улусу Сартака відкочовували на південь , де складали більш компактні групи в районі зимівель : на правобережжі Нижнього Надволжя на Сарпинській низовині ( найбільші скупчення курганів у районі Стариці , Зубовки , Чорного Яру й далі у степ , поблизу Кривої Луки та озер Сарпинської низовини ) , на лівобережжі у нижній течії Ахтуби у районі Сарая - ал - Махруса ( значні золотоординські могильники біля Успенки й Бутирок ) . Могильники за періодом Язичницький , домусульманський період Золотої Орди усторіччях дає різноманітний археологічний матеріал обряду поховання у курганних могильниках . Його особливості дають можливість визначити деякі етно - конфесіональні особливості обрядності улусів . До « язичницького періоду » ї половинисторіч в улусі Сартака виявленопоховання . За порівнянням поховального обряду поховань за Федоровим - Давидовим улус Саратака був найбільш половецьким й найменш монгольським серед надволзьких улусів Золотої Орди : традиційні з монгольським впливом поховання Д1 — 5 % ; традиційні поховання А1 — 7 % ; домонгольські половецькі В1 — 5 % ; огузо - печенізькі БІ й БІІ — 6 % , Половецькі поховання підтверджують перебування в улусі орди Токсоба . Печенізькі поховання свідкують про збереження печенігів у східнополовецькому союзі племен , або , про перехід огузьких канглів із Заволжя у Волзько - донське межиріччя за золотоординського часу .. Виявленопоховань « мусульманського періоду » сторіччя в улусі Сартака . Разом з похованнями улусу Бату тут відстежується підвищений вплив шаріату понад віддалені степові улуси Надволжя . За типом обрядності поховання відносяться до типів А1 — % , AIV — % , AV — % , VI — % . Інша риса , що об'єднує улуси Сартака й Бату цього періоду є спорудження саманних й цегляних надмогильних споруд : на зимівлях улусу Сартака , — спорудження округлих оградок ( Успенка , Бутирка ) ; на зимівлях улусу Бату , — спорудження квадратних оградок ( Царєв , Маляєвка , Бахтіяровка ) . Джерела Ракушин А . И . Кочевые улусы Золотой Орды ( по материалам курганных могильников Нижнего Поволжья XIII — XV вв . ) Примітки Улуси Золотої Орди Половецькі племена Середньовіччя Астраханської області Середньовіччя Волгоградської області Середньовічна Калмикія Середньовіччя Ростовської області Середньовіччя Саратовської області