Бойчук Йосип Павлович
Йосип Павлович Бойчук (5 грудня 1900, Великий Бичків, Австро-Угорщина — після 1945, рік та місце смерті невідомі) — закарпатський політичний і громадський діяч лівого спрямування, письменник і публіцист.

Біографія 
Навчався в народній школі. Наприкінці Першої світової війни був призваний до австро-угорської армії, після демобілізації брав участь у революційних подіях 1919 року, воював у складі угорської Червоної армії, потрапив до румунського полону, працював на лісопильному заводі у північній Трансільванії.

Після повернення в рідне село став одним із лідерів комуністичного руху на Підкарпатській Русі. Брав участь у створенні Міжнародної соціалістичної партії Підкарпатської Русі (1920), після її перетворення в Підкарпатську крайову організацію Комуністичної партії Чехословаччини був окружним, пізніше — регіональним секретарем Комуністичної партії Чехословаччини (1921—1922).

Член товариства «Просвіта» (1920—1939). У 1920—1928 роках працював у партійній газеті «Карпатська правда», в 1924—1928 роках був її редактором. Як радикальний комуніст неодноразово заарештовувався владою Чехословаччини. Звільнившись, у 1930 році порвав з КПЧ (імовірно, через незгоду зі сталінізацією партії за Клемента Ґотвальда) і приєднався до соціал-демократів, працював у їхньому друкованому органі, газеті «Вперед».

В цей період написав українською мовою автобіографічний роман з утопічно-сатиричними елементами про трагічні події Першої світової війни «У сутіні руїн», який був виданий у 1937 році угорською мовою. У 1931—1938 роках — журналіст урядової угорськомовної газети «Új Közlöny». У 1938—1939 роках був технічним редактором української газети «Нова свобода».

Після анексії Закарпаття хортистською Угорщиною у березні 1939 року з сім'єю переїхав до Югославії, де працював у друкарні русинської преси — газет «Русские новини» та «Родное слово» (с. Руські-Крстур, Воєводина). У 1941 році, коли і Югославія була окупована силами Осі, повернувся на Закарпаття, у 1942—1944 роках працював в ужгородській угорськомовній газеті «Új Máramaros».

 Його рідні загинули, але Бойчуку вдалося вижити й після приходу радянських військ повернутися в рідний край. Знайшов роботу на Солотвинських солекопальнях, де був представником від Хустського окружного народного комітету. Був обраний делегатом на I з'їзд народних комітетів Закарпатської України в місті Мукачево, який у жовтні 1944 року закликав до приєднання Закарпатської України з УРСР.

Наприкінці 1944 року заарештований органами СМЕРШ 4-го Українського фронту й звинувачений в «антирадянській діяльності» під час роботи в угорській газеті «Új Máramaros». 14 вересня 1945 року засуджений до 8 років виправно-трудових таборів. Його подальша доля невідома. Реабілітований у 1991 році.

Примітки

Джерела 
 М. М. Вегеш. Бойчук Йосип Павлович  // 

Історія Закарпатської області
Посмертно реабілітовані
Репресовані в СРСР
Українські редактори
Югославські журналісти
Угорські журналісти
Українські журналісти
Українські публіцисти
Українські комуністи
Члени Комуністичної партії Чехословаччини
Дата смерті невідома
Народились 1900
Вижили у концтаборі Аушвіц
Йосип Павлович Бойчукгрудня Великий Бичків , Австро - Угорщина — після рік та місце смерті невідомі ) — закарпатський політичний і громадський діяч лівого спрямування , письменник і публіцист . Біографія Навчався в народній школі . Наприкінці Першої світової війни був призваний до австро - угорської армії , після демобілізації брав участь у революційних подіяхроку , воював у складі угорської Червоної армії , потрапив до румунського полону , працював на лісопильному заводі у північній Трансільванії . Після повернення в рідне село став одним із лідерів комуністичного руху на Підкарпатській Русі . Брав участь у створенні Міжнародної соціалістичної партії Підкарпатської Русі після її перетворення в Підкарпатську крайову організацію Комуністичної партії Чехословаччини був окружним , пізніше — регіональним секретарем Комуністичної партії Чехословаччини1922 ) . Член товариства « Просвіта » 1939 ) . У1928 роках працював у партійній газеті « Карпатська правда » , в1928 роках був її редактором . Як радикальний комуніст неодноразово заарештовувався владою Чехословаччини . Звільнившись , уроці порвав з КПЧ ( імовірно , через незгоду зі сталінізацією партії за Клемента Ґотвальда ) і приєднався до соціал - демократів , працював у їхньому друкованому органі , газеті « Вперед » . В цей період написав українською мовою автобіографічний роман з утопічно - сатиричними елементами про трагічні події Першої світової війни « У сутіні руїн » , який був виданий уроці угорською мовою . У1938 роках — журналіст урядової угорськомовної газети « Új Közlöny » . У1939 роках був технічним редактором української газети « Нова свобода » . Після анексії Закарпаття хортистською Угорщиною у березніроку з сім'єю переїхав до Югославії , де працював у друкарні русинської преси — газет « Русские новини » та « Родное слово » ( с . Руські - Крстур , Воєводина ) . Уроці , коли і Югославія була окупована силами Осі , повернувся на Закарпаття , у1944 роках працював в ужгородській угорськомовній газеті « Új Máramaros » . Його рідні загинули , але Бойчуку вдалося вижити й після приходу радянських військ повернутися в рідний край . Знайшов роботу на Солотвинських солекопальнях , де був представником від Хустського окружного народного комітету . Був обраний делегатом на I з'їзд народних комітетів Закарпатської України в місті Мукачево , який у жовтніроку закликав до приєднання Закарпатської України з УРСР . Наприкінціроку заарештований органами СМЕРШго Українського фронту й звинувачений в « антирадянській діяльності » під час роботи в угорській газеті « Új Máramaros » . вересняроку засуджений дороків виправно - трудових таборів . Його подальша доля невідома . Реабілітований уроці . Примітки Джерела М . М . Вегеш . Бойчук Йосип Павлович / / Історія Закарпатської області Посмертно реабілітовані Репресовані в СРСР Українські редактори Югославські журналісти Угорські журналісти Українські журналісти Українські публіцисти Українські комуністи Члени Комуністичної партії Чехословаччини Дата смерті невідома Народились Вижили у концтаборі Аушвіц