Водоп'янов Михайло Васильович
Михайло Васильович Водоп'янов (18 листопада 1899—11 серпня 1980) — радянський льотчик, учасник порятунку екіпажу пароплава «Челюскін», учасник арктичних і високоширотних експедицій, генерал-майор авіації, член Спілки письменників СРСР, член ЦВК СРСР, шостий Герой Радянського Союзу (1934).

Біографія 
Михайло Васильович Водоп'янов народився 6 (18) листопада 1899 року в селі Великі Студьонкі Липецького повіту Тамбовської губернії (нині частина міста Липецька) в сім'ї селянина.

У лютому 1918 року добровільно вступив в Червону Армію. Служив обозним в Дивізіоні Повітряних Кораблів «Ілля Муромець». Брав участь у громадянській війні. Воював проти Колчака і Врангеля.

З 1920 року — помічник шофера.

C 1921 року — шофер.

З 1925 року — авіаційний моторист, потім бортмеханік, працював під керівництвом відомого льотчика і авіаінженера Харитона Славороссова.

У 1928 році закінчив льотну школу «Добролет».

У 1929 році — закінчив Московську льотно-технічну школу.

Як бортмеханік, а потім льотчик брав участь в експедиціях по боротьбі з сараною на Північному Кавказі і в Казахстані.

З 1929 року працював в управлінні Далекосхідних повітряних ліній «Трансавіація» товариства «Добролет» в Хабаровську.

9 січня 1930 року на літаку «СРСР-127» проклав повітряний маршрут: Хабаровськ — Оха — Олександрівськ-на-Сахаліні, названий «Трасою героїв» і завдовжки 1 130 км. Перший маршрут перельоту готував разом з пілотом Карлом Ренкасом.

З 1931 року працював на Центральному аеродромі в льотному загоні газети «Правда», який доставляє газетні матриці в найбільші міста СРСР. Потім літав на цивільних літаках по далеких повітряних трасах Москва — Ленінград, Москва — Іркутськ, на острів Сахалін.

Взимку 1933 року в випробувальному перельоті з Москви до Петропавловська-Камчатського його літак розбився на озері Байкал. Бортмеханік Серьогін загинув, а М. В. Водоп'янов отримав струс мозку і множинні переломи (згодом тільки на голову наклали 36 швів).

У 1934 році, після довгої облоги урядової комісії, домігся відправки для участі в порятунку челюскінців. Разом з В. Галишевим і І. Дороніним здійснив переліт довжиною майже 6500 км з Хабаровська в Ванкарем на літаку Р-5, без штурмана, без радиста, через хребти, через гори, по неймовірно важкою трасі. З Анадиря тричі літав до місця, де судно терпіло лихо, і вивіз 10 чоловік. За мужність і героїзм, проявлені при рятуванні челюскінців, 20 квітня 1934 йому присвоєно звання Героя Радянського Союзу з врученням ордена Леніна. 4 листопада 1939 року М. В. Водоп'янову була вручена медаль «Золота зірка» № 6.

У 1936—1937 роках здійснював польоти в Арктику, був командиром льотного загону. 21 травня 1937 на літаку АНТ-6 (арктичний варіант бомбардувальника ТБ-3) під час першої радянської високоширотної повітряної експедиції «Північ» вперше в світі здійснив посадку на лід в районі Північного полюса, застосувавши вперше гальмівний парашут. Літак Водоп'янова доставив групу зимівників, які організували першу дрейфуючу станцію «Північний полюс» (СП-1). За це був нагороджений орденом Леніна (статусу двічі Героя Радянського Союзу в той час ще не існувало).

Делегат XVIII з'їзду ВКП (б).

Учасник радянсько-фінляндської війни 1939—1940 на посаді командира важкого бомбардувальника ТБ-3. Здійснив кілька бойових вильотів, був нагороджений орденом Червоного Прапора. 2 лютого 1940 присвоєно звання комбрига.

Учасник Великої Вітчизняної війни: з липня 1941 року — командир 81-ї далекобомбардувальної авіаційної дивізії. В ніч з 10 на 11 серпня 1941 року особисто брав участь у другому нальоті на Берлін (в одному екіпажі з Е. Пуусеппом). Його літак Пе-8 був підбитий і здійснив вимушену посадку на території, зайнятій противником. Через лінію фронту повернувся до своїх. За великі втрати був зміщений з посади командира дивізії, але продовжував здійснювати бойові вильоти як рядовий льотчик.

З 1946 року генерал-майор авіації М. В. Водоп'янов — у відставці.

У 1948 році брав участь у військовій високоширотній повітряній експедиції «Північ-2». У 1949 році був представлений до нагородження другою медаллю «Золота Зірка», але отримав орден Леніна (через секретність нагородження). У квітні 1954 року в районі 77-ї паралелі організовував місце базування дрейфуючої станції «Північний Полюс-4».

Жив в Москві. Член Спілки письменників, активно займався літературною діяльністю. Помер 11 серпня 1980 року. Похований на Троєкуровському кладовищі в Москві.

Примітки

Посилання 

Льотчики XX століття
Льотчики СРСР
Радянські військові льотчики
Радянські льотчики Другої світової війни
Генерал-майори (СРСР)
Учасники Громадянської війни в Росії
Полярні льотчики
Уродженці Липецька
Михайло Васильович Водоп'яновлистопада11 серпня — радянський льотчик , учасник порятунку екіпажу пароплава « Челюскін » , учасник арктичних і високоширотних експедицій , генерал - майор авіації , член Спілки письменників СРСР , член ЦВК СРСР , шостий Герой Радянського Союзу Біографія Михайло Васильович Водоп'янов народився ( 18 ) листопадароку в селі Великі Студьонкі Липецького повіту Тамбовської губернії ( нині частина міста Липецька ) в сім'ї селянина . У лютомуроку добровільно вступив в Червону Армію . Служив обозним в Дивізіоні Повітряних Кораблів « Ілля Муромець » . Брав участь у громадянській війні . Воював проти Колчака і Врангеля . Зроку — помічник шофера . Cроку — шофер . Зроку — авіаційний моторист , потім бортмеханік , працював під керівництвом відомого льотчика і авіаінженера Харитона Славороссова . Уроці закінчив льотну школу « Добролет » . Уроці — закінчив Московську льотно - технічну школу . Як бортмеханік , а потім льотчик брав участь в експедиціях по боротьбі з сараною на Північному Кавказі і в Казахстані . Зроку працював в управлінні Далекосхідних повітряних ліній « Трансавіація » товариства « Добролет » в Хабаровську . 9 січняроку на літаку « СРСР - 127 » проклав повітряний маршрут : Хабаровськ — Оха — Олександрівськ - на - Сахаліні , названий « Трасою героїв » і завдовжки130 км . Перший маршрут перельоту готував разом з пілотом Карлом Ренкасом . Зроку працював на Центральному аеродромі в льотному загоні газети « Правда » , який доставляє газетні матриці в найбільші міста СРСР . Потім літав на цивільних літаках по далеких повітряних трасах Москва — Ленінград , Москва — Іркутськ , на острів Сахалін . Взимкуроку в випробувальному перельоті з Москви до Петропавловська - Камчатського його літак розбився на озері Байкал . Бортмеханік Серьогін загинув , а М . В . Водоп'янов отримав струс мозку і множинні переломи ( згодом тільки на голову наклалишвів ) . Уроці , після довгої облоги урядової комісії , домігся відправки для участі в порятунку челюскінців . Разом з В . Галишевим і І . Дороніним здійснив переліт довжиною майжекм з Хабаровська в Ванкарем на літаку Р - 5 , без штурмана , без радиста , через хребти , через гори , по неймовірно важкою трасі . З Анадиря тричі літав до місця , де судно терпіло лихо , і вивізчоловік . За мужність і героїзм , проявлені при рятуванні челюскінців , квітняйому присвоєно звання Героя Радянського Союзу з врученням ордена Леніна . листопадароку М . В . Водоп'янову була вручена медаль « Золота зірка » № 6 . У1937 роках здійснював польоти в Арктику , був командиром льотного загону . травняна літаку АНТ - 6 ( арктичний варіант бомбардувальника ТБ - 3 ) під час першої радянської високоширотної повітряної експедиції « Північ » вперше в світі здійснив посадку на лід в районі Північного полюса , застосувавши вперше гальмівний парашут . Літак Водоп'янова доставив групу зимівників , які організували першу дрейфуючу станцію « Північний полюс » ( СП - 1 ) . За це був нагороджений орденом Леніна ( статусу двічі Героя Радянського Союзу в той час ще не існувало ) . Делегат XVIII з'їзду ВКП ( б ) . Учасник радянсько - фінляндської війни1940 на посаді командира важкого бомбардувальника ТБ - 3 . Здійснив кілька бойових вильотів , був нагороджений орденом Червоного Прапора . лютогоприсвоєно звання комбрига . Учасник Великої Вітчизняної війни : з липняроку — командирї далекобомбардувальної авіаційної дивізії . В ніч знасерпняроку особисто брав участь у другому нальоті на Берлін ( в одному екіпажі з Е . Пуусеппом ) . Його літак Пе - 8 був підбитий і здійснив вимушену посадку на території , зайнятій противником . Через лінію фронту повернувся до своїх . За великі втрати був зміщений з посади командира дивізії , але продовжував здійснювати бойові вильоти як рядовий льотчик . Зроку генерал - майор авіації М . В . Водоп'янов — у відставці . Уроці брав участь у військовій високоширотній повітряній експедиції « Північ - 2 » . Уроці був представлений до нагородження другою медаллю « Золота Зірка » , але отримав орден Леніна ( через секретність нагородження ) . У квітніроку в районії паралелі організовував місце базування дрейфуючої станції « Північний Полюс - 4 » . Жив в Москві . Член Спілки письменників , активно займався літературною діяльністю . Померсерпняроку . Похований на Троєкуровському кладовищі в Москві . Примітки Посилання Льотчики XX століття Льотчики СРСР Радянські військові льотчики Радянські льотчики Другої світової війни Генерал - майори ( СРСР ) Учасники Громадянської війни в Росії Полярні льотчики Уродженці Липецька