Епифите
Епифите (-{Epiphyte}-,  − на биљци) су биљке које расту на другој биљци, без контакта са површином земље. 

Изузетно добро су прилагођену за освајање простора у специфичним условима тропске прашуме. насељавају стабла, гране, па чак и листове, и тако доспевају у највише спратове тропских кишних шума где има и највише светлости. За разлику од лијана које су сачувале везу са земљиштем, епифите су се у потпуности одвојиле од земље. Код низа епифита (посебно код оних из породица орхидеја) на корену постоји посебно ткиво − веламен − које попут сунђера упија воду и преноси је у унутрашњост биљке. Ово ткиво је образовано од мртвих и празних ћелија које су међусобно повезане низом отвора. Веламен у ствари представља систем капиларних цевчица које су у стању да брзо и ефикасно упијају кишницу у време падавина. Постоје и врсте епифита које на асимилационим органима имају посебне љуспице за упијање воде. Код неких врста епифита вода се скупља у посебним резервоарима чији се облик и функционисање разликују од врсте до врсте. Најпростији случај је када листови на стаблу домаћина образују удубљење у ком се скупља вода и биљни и животињски остаци. 

Епифите се деле у 4 групе:
 протоепифите − представљају први степен у еволуцији епифита; 
 хемиепифите − проводе епифитни начин живота само за време клијања и у почетку онтогенетске фазе, а затим помоћу већ изграђеног кореновог система долазе у контакт са земљиштем; 
 гнездасте епифите − посебно прилагођене за скупљање водњ и храњивих материј;
 епифите цистерне − имају слабо развијено корење које им служи само за учвршћивање у подлози, а хране се исључиво преко листова. 

Епифитна папрат -{Asplenium nidus}- (гнездо папрат) са Јаве има дугачке листове који у својој основи образују левак у који се скупљају велике количине воде, инсеката, гранчица, прашине и других материја које труну и формирају храњиви супстрат сличан земљишту. Унутар тог левка налази се и коренов систем који црпи те храњиве материје, те млади изданци. Код папрати -{Platycerium alcicorne}- постоји изразит лисни диморфизам. Једни листови који имају облик рашчлањене плоче представљају искључиво асимилационе органе, док други листови формирају нишу у којој се скупљају храњиве материје и вода и у којој се налази коренов систем. Код епифите -{Dischidia Rafflesiana}- листови су метаморфозирани у нарочите творевине сличне бокалу унутар ког се налазе стоме и коренов систем. Иако у основи епифите нису карниворе, постоји значајан број карниворних биљака које су епифитне. Њихова карниворсност представља прилагођеност за допунско добијање храњивих материја, посебно азотних једињења, у специфичним условима епифитног начина живота. 

Код неких епифита постоји сложен однос са инсектима, посебно са мравима. Тако, код епифитне биљке -{Myrmecodia}- која расте на Малајским острвима, стабло је у доњем делу развијено у виду кртоле која представља мравињак са системом комора и канала. У бразилским кишним шумама мрави уз помоћ епифитних биљака граде своје мравињаке на стаблима и на дрвећу, често и на висинама од 20 до 30 метара. Од семиепифитних биљака у тропским шумама су раширене различите врсте фикуса − посебно -{Ficus bengalensis}- − чије семе клија на кори другог дрвећа. С временом фикус пружа своје корење ка тлу и повезује се са земљиштем, а биљка домаћин бива потпуно уништена. 

Епифите тропских кишних шума могле су у току своје еволуције настати пре свега из оних биљака чија су семена могла да се преносе, ветром или птицама, високо на дрвеће. 

У тропским кишним шумама постоји једна интересантна појава код орхидеје -{Epidendron paulense}-. На отвореном ова орхидеја расте у жбунастом облику. Међутим када је суседно грмље прерасте, на њеном горњем делу образују се бочни изданци на чијим основама избијају многобројни ваздушасти коренови који се закаче на листове околних биљака, и на тај начин орхидеја наставља живот као епифитна биљка.

Додатна литература 

 
 
 -{Schuettpelz, Eric (2007), The evolution and diversification of epiphytic ferns (PDF), Duke University PhD thesis}-

Морфологија биљака
Епифите
Епифите ( -{ Epiphyte }- , − на биљци ) су биљке које расту на другој биљци , без контакта са површином земље . Изузетно добро су прилагођену за освајање простора у специфичним условима тропске прашуме. насељавају стабла , гране , па чак и листове , и тако доспевају у највише спратове тропских кишних шума где има и највише светлости . За разлику од лијана које су сачувале везу са земљиштем , епифите су се у потпуности одвојиле од земље . Код низа епифита ( посебно код оних из породица орхидеја ) на корену постоји посебно ткиво − веламен − које попут сунђера упија воду и преноси је у унутрашњост биљке . Ово ткиво је образовано од мртвих и празних ћелија које су међусобно повезане низом отвора . Веламен у ствари представља систем капиларних цевчица које су у стању да брзо и ефикасно упијају кишницу у време падавина . Постоје и врсте епифита које на асимилационим органима имају посебне љуспице за упијање воде . Код неких врста епифита вода се скупља у посебним резервоарима чији се облик и функционисање разликују од врсте до врсте . Најпростији случај је када листови на стаблу домаћина образују удубљење у ком се скупља вода и биљни и животињски остаци . Епифите се деле угрупе : протоепифите − представљају први степен у еволуцији епифита ; хемиепифите − проводе епифитни начин живота само за време клијања и у почетку онтогенетске фазе , а затим помоћу већ изграђеног кореновог система долазе у контакт са земљиштем ; гнездасте епифите − посебно прилагођене за скупљање водњ и храњивих материј ; епифите цистерне − имају слабо развијено корење које им служи само за учвршћивање у подлози , а хране се исључиво преко листова . Епифитна папрат -{ Asplenium nidus }- ( гнездо папрат ) са Јаве има дугачке листове који у својој основи образују левак у који се скупљају велике количине воде , инсеката , гранчица , прашине и других материја које труну и формирају храњиви супстрат сличан земљишту . Унутар тог левка налази се и коренов систем који црпи те храњиве материје , те млади изданци . Код папрати -{ Platycerium alcicorne }- постоји изразит лисни диморфизам . Једни листови који имају облик рашчлањене плоче представљају искључиво асимилационе органе , док други листови формирају нишу у којој се скупљају храњиве материје и вода и у којој се налази коренов систем . Код епифите -{ Dischidia Rafflesiana }- листови су метаморфозирани у нарочите творевине сличне бокалу унутар ког се налазе стоме и коренов систем . Иако у основи епифите нису карниворе , постоји значајан број карниворних биљака које су епифитне . Њихова карниворсност представља прилагођеност за допунско добијање храњивих материја , посебно азотних једињења , у специфичним условима епифитног начина живота . Код неких епифита постоји сложен однос са инсектима , посебно са мравима . Тако , код епифитне биљке -{ Myrmecodia }- која расте на Малајским острвима , стабло је у доњем делу развијено у виду кртоле која представља мравињак са системом комора и канала . У бразилским кишним шумама мрави уз помоћ епифитних биљака граде своје мравињаке на стаблима и на дрвећу , често и на висинама оддометара . Од семиепифитних биљака у тропским шумама су раширене различите врсте фикуса − посебно -{ Ficus bengalensis }- − чије семе клија на кори другог дрвећа . С временом фикус пружа своје корење ка тлу и повезује се са земљиштем , а биљка домаћин бива потпуно уништена . Епифите тропских кишних шума могле су у току своје еволуције настати пре свега из оних биљака чија су семена могла да се преносе , ветром или птицама , високо на дрвеће . У тропским кишним шумама постоји једна интересантна појава код орхидеје -{ Epidendron paulense }- . На отвореном ова орхидеја расте у жбунастом облику . Међутим када је суседно грмље прерасте , на њеном горњем делу образују се бочни изданци на чијим основама избијају многобројни ваздушасти коренови који се закаче на листове околних биљака , и на тај начин орхидеја наставља живот као епифитна биљка . Додатна литература -{ Schuettpelz , Eric The evolution and diversification of epiphytic ferns ( PDF ) , Duke University PhD thesis }- Морфологија биљака Епифите