Синиша Пауновић
Синиша Пауновић (Чачак, 25. август 1903 — Београд, 9. април 1995) био је новинар, књижевник, преводилац са бугарског језика, колекционар ликовних дела и значајне документарне грађе.

Биографија 

Синиша Пауновић је рођен 25. августа 1903. године у Чачку у многочланој и сиромашној породици Светозара Пауновића и Радојке Пуновић. Синишин отац Светозар је био кафеџија, али запада у дугове због којих је изгубио кафану. Након губитка кафане, Светозар се запошљава као приучени телефониста на пошти и железници. Синишина мајка, Радојка Милошевић, била је ћерка богатог опанчара Василија. Након очевог банкротства Радојка напушта гимназијско школовање и за живот зарађује бавећи се ручним радом. Удаје се за Светозара 1898. године..

Образовање и рад 

Синиша Пауновић основну школу и гимназију завршава у родном месту, а 1922. године по очевој жељи уписује се на Грађевински факултет у Београду. Након две године студирања закључује да га далеко више привлачи књижевност и писање којим је почео да се бави још пре доласка у Београд. Своју каријеру новинара започиње у дневном листу „Политика“. У „Политици“ је радио од 1926. до 1971. године, а након одласка у пензију наставио је да ради као хонорарни сарадник овог листа. Упоредо са новинарским радом, студирао је историју књижевности на Филозофском факултету у Београду. Дипломирао је 1933. године.

Пред Други светски рат био је дописник „Политике“ из Бугарске. У немогућности да се врати у земљу, нашао се прво у Русији, да би затим преко Турске и Сирије стигао у Палестину, у Јерусалиму се придружио избегличкој краљевској влади, у нади да ће се његово путовање завршити одласком у Лондон. Међутим, због несугласица са Јованом Ђоновићем, владиним делегатом на Средњем истоку, интерниран је на југ Африке, у Кејптауну, где је остао до краја рата.

По завршетку рата вратио се у Југославију и на предлог тадашњег директора „Политике“, Владислава Рибникара, поново се запослио у својој редакцији на месту уредника Београдске хронике. Од тада, неуморно пише о многим личностима и темама из света културе, науке и уметности, одржавајући присне везе са бројним уметницима, културним и јавним радницима. Као новинар и писац био је активан и након пензионисања, све до смрти 9. априла 1995. године. 

Био је први муж глумице СНП Софије Перић-Нешић.

Дела Синише Пауновић 
 Из кутова душе, 1927.
 Песникове молитве, 1928.
 Они и ми, 1930.
 Такмаци, 1931.
 На раскршћу, 1932.
 Манастир Никоље у Овчарској-кабларској клисури, 1936.
 Крвава православна литија у Београду: на дан 19. јул 1937 године, 1937.
 Пуста земља, 1948.
 Писци изблиза, 1958.
 Црне приче, 1959.
 Трагом њиховог детињства, 1959.
 Србија које нема, 1971.
 Добрица говори, 1980.
 Драинац песник и боем, 1981.
 Бора Станковић и Бранислав Нушић иза завесе, 1985.
 Присине, 2003.
 Када су летеле камилавке, 2006.

Референце 

Чачани
Српски преводиоци
Синиша Пауновић ( Чачак , август— Београд , априлбио је новинар , књижевник , преводилац са бугарског језика , колекционар ликовних дела и значајне документарне грађе . Биографија Синиша Пауновић је рођен августа године у Чачку у многочланој и сиромашној породици Светозара Пауновића и Радојке Пуновић . Синишин отац Светозар је био кафеџија , али запада у дугове због којих је изгубио кафану . Након губитка кафане , Светозар се запошљава као приучени телефониста на пошти и железници . Синишина мајка , Радојка Милошевић , била је ћерка богатог опанчара Василија . Након очевог банкротства Радојка напушта гимназијско школовање и за живот зарађује бавећи се ручним радом . Удаје се за Светозара године .. Образовање и рад Синиша Пауновић основну школу и гимназију завршава у родном месту , а године по очевој жељи уписује се на Грађевински факултет у Београду . Након две године студирања закључује да га далеко више привлачи књижевност и писање којим је почео да се бави још пре доласка у Београд . Своју каријеру новинара започиње у дневном листу „ Политика “ . У „ Политици “ је радио од до године , а након одласка у пензију наставио је да ради као хонорарни сарадник овог листа . Упоредо са новинарским радом , студирао је историју књижевности на Филозофском факултету у Београду . Дипломирао је године . Пред Други светски рат био је дописник „ Политике “ из Бугарске . У немогућности да се врати у земљу , нашао се прво у Русији , да би затим преко Турске и Сирије стигао у Палестину , у Јерусалиму се придружио избегличкој краљевској влади , у нади да ће се његово путовање завршити одласком у Лондон . Међутим , због несугласица са Јованом Ђоновићем , владиним делегатом на Средњем истоку , интерниран је на југ Африке , у Кејптауну , где је остао до краја рата . По завршетку рата вратио се у Југославију и на предлог тадашњег директора „ Политике “ , Владислава Рибникара , поново се запослио у својој редакцији на месту уредника Београдске хронике . Од тада , неуморно пише о многим личностима и темама из света културе , науке и уметности , одржавајући присне везе са бројним уметницима , културним и јавним радницима . Као новинар и писац био је активан и након пензионисања , све до смрти априла године . Био је први муж глумице СНП Софије Перић-Нешић . Дела Синише Пауновић Из кутова душе , Песникове молитве , Они и ми , Такмаци , На раскршћу , Манастир Никоље у Овчарској-кабларској клисури , Крвава православна литија у Београду : на дан јулгодине , Пуста земља , Писци изблиза , Црне приче , Трагом њиховог детињства , Србија које нема , Добрица говори , Драинац песник и боем , Бора Станковић и Бранислав Нушић иза завесе , Присине , Када су летеле камилавке , Референце Чачани Српски преводиоци