Марија Прита
Марија Вучетић Прита (Селеуш, 16. април 1866 — 1954. Београд) била је прва српска лекарка из некадашње Угарске, друга у Српству, учесник албанске голготе и носилац бројних одликовања.

Живот и каријера 
Рођена је 16. априла 1866. године у јужнобанатском селу Селеушу, у богатој и угледној породици, од оца Ђорђа, власник великог имања и угледне трговачке радње у Панчеву. и мајке Милеве домаћице. Још као девојчица маштала је да постане лекар, што је у то време за жене и средину у којој је живела и одрастала било незамисливо. Међутим, свој сан је остварила. Док су њене вршњакиње маштале о доброј удаји, Марија се школова и непрестано напредовала. 

Ко одлична ученица, завршила је основну школу, 1880. године, а потом и Вишу школу за девојке у Панчеву, прву такву установу Срба у Угарској, што јој није било довољно да упише студије медицине, јер није имала положену матуру, а без тога није могла да настави даље школовање. То је приморало Марију да оде у Цирих и у њему матурира и упише Медицински факултет Циришког универзитета. Током својих студија показала је велику посвећеност изучавању медицинске науке. Забележено је да је била веома вредна, да је све испите полагала у року и да се посебно истицала својим знањем.

Како јој је пре поласка у Цирих умро отац, велику подршку имала је у Мајци, од које се опростила и у воловским колима из села кренула у свет и у њему успела. О том њеном успеху овако су писале новине — панчевачки лист „Весник“ 28. јула 1893. године:
 

Одлично је говорила немачки, француски и цинцарски језик, јер јој је отац био цинцарског порекла.

По завршетку студија отпутовала је у Београд, где је радила у приватној ординацији. Удала се 1893. године за доктора и песника Николу Вучетића из Шапца, општинског лекара са којим је једно време обављала лекарску праксу у Шапцу. У том тренутку, на читавом словенском југу радила је само још једна жена лекар др Драгиња Драга Љочић, Маријин велики узор и подршка. 

Следило је Маријино усавршавања у Бечу, у којем је родила своје прво дете Јелицу, а пет година касније у Београду добила је и другу кћер Душицу.

Када су почели Балкански ратови, замењивала је мужа док је он био на фронту, на радном месту општинског лекара.

Њена пожртвованост као лекара и патриоте највише је дошла до изражаја на почетку Првог светског рата. Прво је радила у болница у Крагујевцу смештеној у две велике касарне XI и XII пешадијског пука, препуне српских војника и заробљеника оболелих од пегавца. 

Потом је 1915. прешла у резервну војну болницу у Нишу, у којој је буктала епидемија тифуса. Борба за сваког болесника у овој болници била је Маријин приоритет у животу и раду.

Све страхоте Првог светског рата, са ратном болницом, и свакодневну борбу за живот рањених преживела је Марија заједно са колегама из читаве Европе, држећи се пожртвовано и најмање мислећи на свој живот. А на тај пут страхота и умирања, Марија Прита кренула је након снажног продора напријатеља са севера и истока Србије који је условио 21. октобра 1915. повлачење Моравске сталне војне болнице;...„једине српске санитетске формације која је остала формација и током Катастрофе, повлачећи се од Ниша па до Скадра, па кроз глибове дивљег албанског приморја, до Вида, Острва Смрти, на коме је одмах дејствовала“ А у повлачење је Марија Прита кренула са целокупним особљем болнице са јединицом од 500 регрута моравске болничке чете, „... са више хране за људе и стоку него ли болничких ствари...“ За време повлачења преко Албаније, на Крфу и Солунском фронту, Марија је била пожртвована као лекар Нишке болнице. 

Пред крај Првог светског рата преселила се са породицом најпре у Италију, па у Лозану, а 1918. године, где брине о тамо смештеној српској деци. 

Године 1918. одлази у Тулон, у Француску, у коме ради као лекарка тулонског инвалидског одреда. Ту је доживела породичну трагедију, смрт млађа кћери Душица. 

Годину дана нако смрти млађа ћерка, 19. јула 1919. године у својству пратиоца инвалидског одреда, вратила се у Београд, у коме је до 1922. године радила у Првој армијскаој болници, све док се није определила за рад у приватној ординацији, у којој је лечила болеснике све до 1949. године.

Умрла је у Београду 1954. године, где је и сахрањена на Новом гробљу. Вест о Маријиној смрти, најстаријој жени српском лекару, те 1954. године објавиле су све дневне новине у Србији.

Признања 
Марија је носилац следећих одликовања:
 Албанске споменица. 
 Ордена Св. Саве, Трећег степена 
 Ордена Црвеног крста. 
 Крста милосрђа. 
 Ратне споменице 1914—18.
У Панчеву је 2002. године једна улица понела назив по њој.

Библиографија 
Неки од Маријиних стручних радова:
 Домаћица као помоћница лекару .
 Мати или дојкиња.
 Шта ћемо са мидерима.
 Откуд нашем женскињу мисли о нерађању.
 Колико има истине у Прилогу годишњем извештају Друштва београдских жена лекара.

Извори

Спољашње везе 
 Храбра Банаћанка Марија Вучетић Прита у вртлогу рата novosti.rs

Рођени 1866.
Умрли 1954.
Алибунарчани
Историја српске медицине
Српски лекари
Жене лекари
Носиоци Албанске споменице
Носиоци Ордена Светог Саве
Марија Вучетић Прита ( Селеуш , април— Београд ) била је прва српска лекарка из некадашње Угарске , друга у Српству , учесник албанске голготе и носилац бројних одликовања . Живот и каријера Рођена је априла године у јужнобанатском селу Селеушу , у богатој и угледној породици , од оца Ђорђа , власник великог имања и угледне трговачке радње у Панчеву. и мајке Милеве домаћице . Још као девојчица маштала је да постане лекар , што је у то време за жене и средину у којој је живела и одрастала било незамисливо . Међутим , свој сан је остварила . Док су њене вршњакиње маштале о доброј удаји , Марија се школова и непрестано напредовала . Ко одлична ученица , завршила је основну школу , године , а потом и Вишу школу за девојке у Панчеву , прву такву установу Срба у Угарској , што јој није било довољно да упише студије медицине , јер није имала положену матуру , а без тога није могла да настави даље школовање . То је приморало Марију да оде у Цирих и у њему матурира и упише Медицински факултет Циришког универзитета . Током својих студија показала је велику посвећеност изучавању медицинске науке . Забележено је да је била веома вредна , да је све испите полагала у року и да се посебно истицала својим знањем . Како јој је пре поласка у Цирих умро отац , велику подршку имала је у Мајци , од које се опростила и у воловским колима из села кренула у свет и у њему успела . О том њеном успеху овако су писале новине — панчевачки лист „ Весник “ јула године : Одлично је говорила немачки , француски и цинцарски језик , јер јој је отац био цинцарског порекла . По завршетку студија отпутовала је у Београд , где је радила у приватној ординацији . Удала се године за доктора и песника Николу Вучетића из Шапца , општинског лекара са којим је једно време обављала лекарску праксу у Шапцу . У том тренутку , на читавом словенском југу радила је само још једна жена лекар др Драгиња Драга Љочић , Маријин велики узор и подршка . Следило је Маријино усавршавања у Бечу , у којем је родила своје прво дете Јелицу , а пет година касније у Београду добила је и другу кћер Душицу . Када су почели Балкански ратови , замењивала је мужа док је он био на фронту , на радном месту општинског лекара . Њена пожртвованост као лекара и патриоте највише је дошла до изражаја на почетку Првог светског рата . Прво је радила у болница у Крагујевцу смештеној у две велике касарне XI и XII пешадијског пука , препуне српских војника и заробљеника оболелих од пегавца . Потом је прешла у резервну војну болницу у Нишу , у којој је буктала епидемија тифуса . Борба за сваког болесника у овој болници била је Маријин приоритет у животу и раду . Све страхоте Првог светског рата , са ратном болницом , и свакодневну борбу за живот рањених преживела је Марија заједно са колегама из читаве Европе , држећи се пожртвовано и најмање мислећи на свој живот . А на тај пут страхота и умирања , Марија Прита кренула је након снажног продора напријатеља са севера и истока Србије који је условио октобра повлачење Моравске сталне војне болнице ; ...„ једине српске санитетске формације која је остала формација и током Катастрофе , повлачећи се од Ниша па до Скадра , па кроз глибове дивљег албанског приморја , до Вида , Острва Смрти , на коме је одмах дејствовала “ А у повлачење је Марија Прита кренула са целокупним особљем болнице са јединицом одрегрута моравске болничке чете , „ ... са више хране за људе и стоку него ли болничких ствари . . . “ За време повлачења преко Албаније , на Крфу и Солунском фронту , Марија је била пожртвована као лекар Нишке болнице . Пред крај Првог светског рата преселила се са породицом најпре у Италију , па у Лозану , а године , где брине о тамо смештеној српској деци . Године одлази у Тулон , у Француску , у коме ради као лекарка тулонског инвалидског одреда . Ту је доживела породичну трагедију , смрт млађа кћери Душица . Годину дана нако смрти млађа ћерка , јула године у својству пратиоца инвалидског одреда , вратила се у Београд , у коме је до године радила у Првој армијскаој болници , све док се није определила за рад у приватној ординацији , у којој је лечила болеснике све до године . Умрла је у Београду године , где је и сахрањена на Новом гробљу . Вест о Маријиној смрти , најстаријој жени српском лекару , те године објавиле су све дневне новине у Србији . Признања Марија је носилац следећих одликовања : Албанске споменица . Ордена Св . Саве , Трећег степена Ордена Црвеног крста . Крста милосрђа . Ратне споменице18. У Панчеву је године једна улица понела назив по њој . Библиографија Неки од Маријиних стручних радова : Домаћица као помоћница лекару \ . Мати или дојкиња . Шта ћемо са мидерима . Откуд нашем женскињу мисли о нерађању . Колико има истине у Прилогу годишњем извештају Друштва београдских жена лекара . Извори Спољашње везе Храбра Банаћанка Марија Вучетић Прита у вртлогу рата novosti.rs Рођени Умрли Алибунарчани Историја српске медицине Српски лекари Жене лекари Носиоци Албанске споменице Носиоци Ордена Светог Саве