Марко Поповић (физичар)
Марко Поповић (Накучани, 1936—Београд, 2011) био је доктор физике и један од оснивача Института за физику у Београду.

Биографија 
Рођен је 1936. године у Накучанима код Шапца, у учитељској породици. У Шапцу је завршио гимназију и у Београду је 1960. године дипломирао физику и запослио се у Геозаводу. Да би већ следеће године, на позив професора Александра Милојевића прешао у тек основани Институт за физику.

Током 1963. у Француској, на Универзитету -{Pierre et Marie Curie}- (-{Paris VI}-), две године је студирао физику атмосфере и одбранио -{Doctorat de l’ Universite}-. По повратку у Београд, уз подршку Александра Милојевића и његовог заменика Владете Урошевића, Поповић основао је прву лабораторију Института, где је водио групу која проучава физику неидеалне плазме.

Поповић ће у Београду докторирати 1972. године са тезом „Проучавање плазме у условима јакострујног импулсног пражњења под високим притиском”. Током каријере ће постати научни саветник и професор Универзитета, а биће руководилац већег броја научних пројеката, група и лабораторија. Од 1977. постаје директор тадашњег ООУР-а за физику конверзије енергије, којим ће руководити више од десет година.

Марко Поповић је изабран за генералног директора Института за физику 1989. године. Током тог периода Поповић ће формирати више -{spin-off}- предузећа, реорганизовати научни рад и успоставити нову организацију по центрима, да би уз све то успео да ублажи одлив кадрова и да очува живим везе са иностранством.

У свом научном раду, бавио се физиком атмосфере и физиком гасних пражњења, да би се потом у већој мери посветио ласерима, али и другим изворима светлости. Део каријере је провео радећи на применама, а након директорског мандата, посвећује се енергетици и физици животне средине. Био је последњи председник Југословенског друштва физичара које је трајало до распада Државне заједнице Србије и Црне Горе, 2006. године. У више наврата је одлазио на студијске боравке у Француску, Русију и Сједињене Америчке Државе. Био је активно ангажован у организацији међународне сарадње.

Библиографија и научни радови 
Објавио је више од 150 научних радова у међународним часописима и на конференцијама. Уредио је три књиге из области физике плазме, превео је са француског и руског већи број књига и писао енциклопедијске одреднице из области физике. Држао је више основних и постдипломских курсева из физике на универзитетима у Нишу и Крагујевцу. Био је професор по позиву на Универзитету -{Pierre et Marie Curie}- (-{Paris VI}-).

Извори

Спољашње везе 

Рођени 1936.
Умрли 2011.
Шапчани
Српски физичари
Доктори физике
Професори београдског универзитета
Марко Поповић ( Накучани ,Београд,био је доктор физике и један од оснивача Института за физику у Београду . Биографија Рођен је године у Накучанима код Шапца , у учитељској породици . У Шапцу је завршио гимназију и у Београду је године дипломирао физику и запослио се у Геозаводу . Да би већ следеће године , на позив професора Александра Милојевића прешао у тек основани Институт за физику . Током у Француској , на Универзитету -{ Pierre et Marie Curie }- ( -{ Paris VI }- ) , две године је студирао физику атмосфере и одбранио -{ Doctorat de l ’ Universite }- . По повратку у Београд , уз подршку Александра Милојевића и његовог заменика Владете Урошевића , Поповић основао је прву лабораторију Института , где је водио групу која проучава физику неидеалне плазме . Поповић ће у Београду докторирати године са тезом „ Проучавање плазме у условима јакострујног импулсног пражњења под високим притиском ” . Током каријере ће постати научни саветник и професор Универзитета , а биће руководилац већег броја научних пројеката , група и лабораторија . Од постаје директор тадашњег ООУР-а за физику конверзије енергије , којим ће руководити више од десет година . Марко Поповић је изабран за генералног директора Института за физику године . Током тог периода Поповић ће формирати више -{ spin-off }- предузећа , реорганизовати научни рад и успоставити нову организацију по центрима , да би уз све то успео да ублажи одлив кадрова и да очува живим везе са иностранством . У свом научном раду , бавио се физиком атмосфере и физиком гасних пражњења , да би се потом у већој мери посветио ласерима , али и другим изворима светлости . Део каријере је провео радећи на применама , а након директорског мандата , посвећује се енергетици и физици животне средине . Био је последњи председник Југословенског друштва физичара које је трајало до распада Државне заједнице Србије и Црне Горе , године . У више наврата је одлазио на студијске боравке у Француску , Русију и Сједињене Америчке Државе . Био је активно ангажован у организацији међународне сарадње . Библиографија и научни радови Објавио је више однаучних радова у међународним часописима и на конференцијама . Уредио је три књиге из области физике плазме , превео је са француског и руског већи број књига и писао енциклопедијске одреднице из области физике . Држао је више основних и постдипломских курсева из физике на универзитетима у Нишу и Крагујевцу . Био је професор по позиву на Универзитету -{ Pierre et Marie Curie }- ( -{ Paris VI }- ) . Извори Спољашње везе Рођени Умрли Шапчани Српски физичари Доктори физике Професори београдског универзитета