Петар Станковић Љуба
Петар Станковић Љуба (Орашје, код Власотинца, 1. јул 1923 — Београд, 1983) био је учесник Народноослободилачке борбе, генерал-мајор ЈНА и народни херој Југославије.

Биографија 
Рођен је 1. јула 1923. године у селу Орашју, код Власотинца. Имао је тешко детињство, па је 1936. године у својој тринаестој години морао отићи у Београд, да тражи посао. Код једног мајстора је учио занат и радио тешке физичке послове. Због лоших услова, али и малтретирања од стране мајстора, напустио је занат и отишао у село Дебељачу, код Панчева. Ту је извесно време радио као физички радник, а потом је отишао у Бачку, где је живео и радио у селу Торжу, код Врбаса. Након тога је у Нишу радио као грађевинац. Неколико месеци пред почетак Другог светског рата је био отеран с посла, јер се повредио на градилишту и био онеспособљен за рад. Након тога се вратио у родно место.

Априлски рат и окупација Југославије, 1941. године, затекли су га у свом селу, где се повезао са члановима Комунистичке партије Југославије (КПЈ), који су радили на припремама оружаног устанка. Убрзо потом је био примљен у чланство Савеза комунистичке омладине Југославије (СКОЈ) и постао је члан илегалне десетине, формиране у његовом селу. Крајем јула 1941. године, заједно са овом десетином је учествовао у неколико првих оружаних акција на прузи Лесковац–Грделица. 

Након неколико успешних акција, 15. августа 1941. године с борцима из своје десетине је ступио у Лесковачки партизански одред. Први свој подвиг у овом одреду, Петар је направио када је разоружао групу четника Косте Пећанца у селу Оруглица. Као награду за овај подвиг, добио је пушкомитраљез. Потом је учествовао у многим борбама — ослобођењу Власотинца, одбрани Лебана, затим у борби против специјалних јединица Српске државне страже (СДС), борбама против четника на територији Власотиначког среза, борбама у Црној Трави, нападу на Трговиште и Пчињу, уништењу Сврљишког четничког корпуса у селу Косанчићу, код Бојника. 

Због својих заслуга у борби, био је постављен за команданта Црнотравског омладинског батаљона и 1943. године примљен у чланство Комунистичке партије Југославије. Посебно се истакао у борбама током 1943. и 1944. године. Почетком 1944. године једна одред немачке жандармерије се на Пасјачи сукобио са Другом јужноморавском бригадом. Петар је тада, иако је био командант батаљона, дошао до стрељачког строја и пришао групи Немаца и потом их засуо бомбама и на тај начин их уништио. После ове акције, био је јавно похваљен.

Послератни период 
По окончању рата и ослобођењу Југославије, завршио је четири разреда гимназије и малу матуру, а потом и Пешадијску официрску школу, Противавионску официрску школу, Вишу војну академију и Ратну школу ЈНА. У Југословенској народној армији (ЈНА) налазио се на дужностима команданта пука, начелника Штаба зоне Противваздушне одбране (ПВО) и др. Пензионисан је 1975. године у чину генерал-мајора ЈНА.

Године 1979. написао је књигу Власотинце и околина у ратовима и револуцији 1903—1945.

Умро је 1983. године у Београду и сахрањен је у Алеји заслужних грађана на Новом гробљу у Београду.

Носилац је Партизанске споменице 1941. и других југословенских одликовања, међу којима су — Орден заслуга за народ са сребрним зрацима, Орден за храброст и два Ордена партизанске звезде са пушкама. Орденом народног хероја одликован је 9. октобра 1953. године. За своје заслуге у току Народноослободилачког рата одликован је и совјетским Орденом отаџбинског рата другог реда.

Референце

Литература 
 
 

Рођени 1923.
Умрли 1983.
Власотинчани
Комунисти Србије
Југословенски партизани
Народни хероји - С
Омладина у Народноослободилачкој борби
Генерал-мајори ЈНА
Дипломци Више војне академије ЈНА
Носиоци Партизанске споменице 1941.
Сахрањени у Алеји заслужних грађана на Новом гробљу у Београду
Петар Станковић Љуба ( Орашје , код Власотинца , јул— Београд,био је учесник Народноослободилачке борбе , генерал-мајор ЈНА и народни херој Југославије . Биографија Рођен је јула године у селу Орашју , код Власотинца . Имао је тешко детињство , па је године у својој тринаестој години морао отићи у Београд , да тражи посао . Код једног мајстора је учио занат и радио тешке физичке послове . Због лоших услова , али и малтретирања од стране мајстора , напустио је занат и отишао у село Дебељачу , код Панчева . Ту је извесно време радио као физички радник , а потом је отишао у Бачку , где је живео и радио у селу Торжу , код Врбаса . Након тога је у Нишу радио као грађевинац . Неколико месеци пред почетак Другог светског рата је био отеран с посла , јер се повредио на градилишту и био онеспособљен за рад . Након тога се вратио у родно место . Априлски рат и окупација Југославије , године , затекли су га у свом селу , где се повезао са члановима Комунистичке партије Југославије ( КПЈ ) , који су радили на припремама оружаног устанка . Убрзо потом је био примљен у чланство Савеза комунистичке омладине Југославије ( СКОЈ ) и постао је члан илегалне десетине , формиране у његовом селу . Крајем јула године , заједно са овом десетином је учествовао у неколико првих оружаних акција на прузи Лесковац–Грделица . Након неколико успешних акција , августа године с борцима из своје десетине је ступио у Лесковачки партизански одред . Први свој подвиг у овом одреду , Петар је направио када је разоружао групу четника Косте Пећанца у селу Оруглица . Као награду за овај подвиг , добио је пушкомитраљез . Потом је учествовао у многим борбама — ослобођењу Власотинца , одбрани Лебана , затим у борби против специјалних јединица Српске државне страже ( СДС ) , борбама против четника на територији Власотиначког среза , борбама у Црној Трави , нападу на Трговиште и Пчињу , уништењу Сврљишког четничког корпуса у селу Косанчићу , код Бојника . Због својих заслуга у борби , био је постављен за команданта Црнотравског омладинског батаљона и године примљен у чланство Комунистичке партије Југославије . Посебно се истакао у борбама током и године . Почетком године једна одред немачке жандармерије се на Пасјачи сукобио са Другом јужноморавском бригадом . Петар је тада , иако је био командант батаљона , дошао до стрељачког строја и пришао групи Немаца и потом их засуо бомбама и на тај начин их уништио . После ове акције , био је јавно похваљен . Послератни период По окончању рата и ослобођењу Југославије , завршио је четири разреда гимназије и малу матуру , а потом и Пешадијску официрску школу , Противавионску официрску школу , Вишу војну академију и Ратну школу ЈНА . У Југословенској народној армији ( ЈНА ) налазио се на дужностима команданта пука , начелника Штаба зоне Противваздушне одбране ( ПВО ) и др . Пензионисан је године у чину генерал-мајора ЈНА . Године написао је књигу Власотинце и околина у ратовима и револуцији1945 . Умро је године у Београду и сахрањен је у Алеји заслужних грађана на Новом гробљу у Београду . Носилац је Партизанске споменице и других југословенских одликовања , међу којима су — Орден заслуга за народ са сребрним зрацима , Орден за храброст и два Ордена партизанске звезде са пушкама . Орденом народног хероја одликован је октобра године . За своје заслуге у току Народноослободилачког рата одликован је и совјетским Орденом отаџбинског рата другог реда . Референце Литература Рођени Умрли Власотинчани Комунисти Србије Југословенски партизани Народни хероји - С Омладина у Народноослободилачкој борби Генерал-мајори ЈНА Дипломци Више војне академије ЈНА Носиоци Партизанске споменице Сахрањени у Алеји заслужних грађана на Новом гробљу у Београду