Опус вермикулатум
Опус вермикулатум () једна је од техничких форми за израду мозаика у Античком Риму. Ова форма коју су свестрано прихватили Римљани, води порекло из Египта а заснива се на изради делова мозаика од веома ситних комадића камења, теракоте и слично. Техника која се примењивала од 3. века п. н. е. до 2. века нове ере у изради мозаика користила је мале детаљне плоче (емблемата) израђене у форми вермикулатума, које су коришћене као централни део у већини подних мозаика и тротоара. Њихова примена, било да су рађене од или у камену или теракоти, омогућавала њихову израду у радионицама, одакле су транспорт на тацнама и уграшиване (уметанеу мозаик) на другим локацијама. Ова техника омогућила је да се створи уметнички мозаик - слика, илустрација, мозаик, која је истовремено прерасла у монументалну и декоративну уметност древног Рима.

Историјат и општа разматрања 
Мозаик, као грађевинска и ликовна форма, у периоду Римског царства постао је симбол римске уметности, иако рођен у грчким градовима-државама. У Римском царству он је еволуирао из хеленистичке традиције пропорионалних геометријских и визуелних уметничких и архитектонских форми, с једне стране, и империјалних амбиција, које су диктирале помпезност и екстраваганцију као одраз глобалне природе римских политике и важности римске аристократије. У таквим условима власници луксузних приватних вила и палата и јавних објекта тражили су занимљив, али практичан декор, комбинујући сјај и доступност материјала.

Широка употреба мозаика у древним временима (нажалост изгубљена у каснијим периодима), била је повезана са тежњом за компаративно јефтинијим полагањем мозаичких панела у одређеном историјском периоду. Израда плоча из каменог монолита био је дуготрајан и скуп мануелни процес, понекад повезан са непознатим исходом. Време мегалитних зграде и њихова технологија изградња значајно је узнапредовала и требало их је украсити. Како је малог камења, шљунак, теракоте и комада од трошних стена било у изобиљу, примена мозаик био је природан и све присутнији начин да се ураде подови, зидови, тротоари, фасаде.

Техника опус вермикулатум највероватније је почела да се примењује у трећем веку пре нове ере у Грчкој и Египту. Од тада до око трећег века, специјализоване радионице у источним медитеранским градовима, укључујући Пергамон, Ефесос и Александрију, израђивале су се ове упечатљиве и уметнички важне емблемате. За емблемате се у н аачелу сматрају само оне форме које су произведене директном методом, у којој се малтер прво поставља преко теракоте или камене подлоге, на који се потом тесере умећу у ову простирку од малтер, све остале форме сличне емблематама називају се: псеудо амблемата у форми опус вермикулатум. 

Употреба ове методе омогућила је да емблемата буде преносива, и произведена у радионици, а потом донета и уграђена као централни део неког већег подног мозаика. 

Средином 2. века на мозаицима емблемате су рађен у форми „ситних или сићушних црвића” по ћему су и добили назив (opus vermiculatum) - који су тако названи јер су линије цртежа опонашале кретање црва (vermiculuma). 

Временом оне су сасвим уступиле место уоквиреним средишњим фигуралним деловима у којима тесере (сада теселе) нису мање од делова који их окружују у опусу tessellatumu. Са овим формама уметник је могао врло лако да извлачи криве, силуете и све облике предмета који су захтевали већу прецизност. Теселе су рађене у низу без прекида, и следиле су изохипсе и унутрашњу контуру (граничне главне унутрашње делове) жељене фигуре за цртање, чиме се стварао ефекат сличан слици. 

Како је расла потражња за подовима рађеним у техници опус вермикулатум, подни мозаици направљени том техником извођени су све до краја 1. века, да би надаље били на цени хеленистичке емблемате и неуоквирени средишњи фигурални делови, направљени такође у техници опус вермикулатум, и тако све до краја 3. века. 

Дизајни емблемата често је био у форми слика на којима су да приказиване сцене из свакодневног живота или природе. За њихову
израду уметници су користили посебну палету боја и технику прецизне израда у којој су посебну пажњу посветили детаљима у циљу
постиза ефекте светлости, сенке и перспективе. 

Уметници који су се специјализовали за производњу емблемата била су два позната мозаичара из другог века Сосус Пергама, кога помиње Плиније у књизи Historia naturalis [7; pp. 145], и Диоскуридес од Самоса; чији се оригинали или копије - налазе у Помпеји.

Псеудо амблемата у форми опус вермикулатум 
Средином 2. века емблемате направљене у техници опус вермикулатум сасвим уступају место уоквиреним средишњим фигуралним деловима у којима тесере, сада теселе (коцкице) које су мање од делова који их окружују у опусу tessellatumu носе назив псудо емблемата Оне су су могле бити израђене и постављене ин ситу као праве емблемате, прво израђиване у радионици, а потом доношени у објекат и уметани у упод.

Извори

Спољашње везе 

Римска архитектура
Грчка архитектура
Опус вермикулатум ( ) једна је од техничких форми за израду мозаика у Античком Риму . Ова форма коју су свестрано прихватили Римљани , води порекло из Египта а заснива се на изради делова мозаика од веома ситних комадића камења , теракоте и слично . Техника која се примењивала од века п. н. е. до века нове ере у изради мозаика користила је мале детаљне плоче ( емблемата ) израђене у форми вермикулатума , које су коришћене као централни део у већини подних мозаика и тротоара . Њихова примена , било да су рађене од или у камену или теракоти , омогућавала њихову израду у радионицама , одакле су транспорт на тацнама и уграшиване ( уметанеу мозаик ) на другим локацијама . Ова техника омогућила је да се створи уметнички мозаик - слика , илустрација , мозаик , која је истовремено прерасла у монументалну и декоративну уметност древног Рима . Историјат и општа разматрања Мозаик , као грађевинска и ликовна форма , у периоду Римског царства постао је симбол римске уметности , иако рођен у грчким градовима-државама . У Римском царству он је еволуирао из хеленистичке традиције пропорионалних геометријских и визуелних уметничких и архитектонских форми , с једне стране , и империјалних амбиција , које су диктирале помпезност и екстраваганцију као одраз глобалне природе римских политике и важности римске аристократије . У таквим условима власници луксузних приватних вила и палата и јавних објекта тражили су занимљив , али практичан декор , комбинујући сјај и доступност материјала . Широка употреба мозаика у древним временима ( нажалост изгубљена у каснијим периодима ) , била је повезана са тежњом за компаративно јефтинијим полагањем мозаичких панела у одређеном историјском периоду . Израда плоча из каменог монолита био је дуготрајан и скуп мануелни процес , понекад повезан са непознатим исходом . Време мегалитних зграде и њихова технологија изградња значајно је узнапредовала и требало их је украсити . Како је малог камења , шљунак , теракоте и комада од трошних стена било у изобиљу , примена мозаик био је природан и све присутнији начин да се ураде подови , зидови , тротоари , фасаде . Техника опус вермикулатум највероватније је почела да се примењује у трећем веку пре нове ере у Грчкој и Египту . Од тада до око трећег века , специјализоване радионице у источним медитеранским градовима , укључујући Пергамон , Ефесос и Александрију , израђивале су се ове упечатљиве и уметнички важне емблемате . За емблемате се у н аачелу сматрају само оне форме које су произведене директном методом , у којој се малтер прво поставља преко теракоте или камене подлоге , на који се потом тесере умећу у ову простирку од малтер , све остале форме сличне емблематама називају се : псеудо амблемата у форми опус вермикулатум . Употреба ове методе омогућила је да емблемата буде преносива , и произведена у радионици , а потом донета и уграђена као централни део неког већег подног мозаика . Средином века на мозаицима емблемате су рађен у форми „ ситних или сићушних црвића ” по ћему су и добили назив ( opus vermiculatum ) - који су тако названи јер су линије цртежа опонашале кретање црва ( vermiculuma ) . Временом оне су сасвим уступиле место уоквиреним средишњим фигуралним деловима у којима тесере ( сада теселе ) нису мање од делова који их окружују у опусу tessellatumu . Са овим формама уметник је могао врло лако да извлачи криве , силуете и све облике предмета који су захтевали већу прецизност . Теселе су рађене у низу без прекида , и следиле су изохипсе и унутрашњу контуру ( граничне главне унутрашње делове ) жељене фигуре за цртање , чиме се стварао ефекат сличан слици . Како је расла потражња за подовима рађеним у техници опус вермикулатум , подни мозаици направљени том техником извођени су све до краја века , да би надаље били на цени хеленистичке емблемате и неуоквирени средишњи фигурални делови , направљени такође у техници опус вермикулатум , и тако све до краја века . Дизајни емблемата често је био у форми слика на којима су да приказиване сцене из свакодневног живота или природе . За њихову израду уметници су користили посебну палету боја и технику прецизне израда у којој су посебну пажњу посветили детаљима у циљу постиза ефекте светлости , сенке и перспективе . Уметници који су се специјализовали за производњу емблемата била су два позната мозаичара из другог века Сосус Пергама , кога помиње Плиније у књизи Historia naturalis [ 7 ; pp . , и Диоскуридес од Самоса ; чији се оригинали или копије - налазе у Помпеји . Псеудо амблемата у форми опус вермикулатум Средином века емблемате направљене у техници опус вермикулатум сасвим уступају место уоквиреним средишњим фигуралним деловима у којима тесере , сада теселе ( коцкице ) које су мање од делова који их окружују у опусу tessellatumu носе назив псудо емблемата Оне су су могле бити израђене и постављене ин ситу као праве емблемате , прво израђиване у радионици , а потом доношени у објекат и уметани у упод . Извори Спољашње везе Римска архитектура Грчка архитектура