Саио
, позната и као "Ицуки но Мико"(いつきのみこ), била је неудата рођака јапанског цара која се од краја 7. до 14. века слала у Исе како би служила у тамошњем великом светилишту. Саио је имала званичну резиденцију, познату као Саику (斎宮), око 10 км северозападно од светилишта а чији се остаци данас налазе у граду Меива у префектури Мије.

Саио се у свештеничку службу слала у адолесцентском добу а у Саикју је боравила све до смрти или абдикције цара који ју је послао (мада су постојали и изузеци попут смрти блиског рођака). Бити саио се сматрала великом чашћу, исто као што је била и велика част оженити се једном бившом саио.

Порекло 
Судећи по јапанској легенди пре две хиљаде година узвишена Јаматохиме но микото, ћерка цара Суинина, запутила се ка планини Мива (префектура Нара) у потрази за одговарајућим местом где би могла да поштује и клања богињи Аматерасу. Потрага је трајала 20 година и временом је довела до Исеа (префектура Мије) где и данас постоји храм.  Захваљујући овом путовању Јаматохиме је проширила култ богиње Аматерасу у царској палати која се тада налазила у провинцији Јамато.

По записима хронике Манјошу, прва Саио која је служила у Исеу била је принцеза Оку, ћерка цара Тенмуа, током Асука периода јапанске историје. Саио се помиње и у поглављима дела Прича о Генџију, као и у Причама из Исеа (Исе моногатари).

У 13. веку Џиен у свом делу Гуканшо записује да је током владавине цара Суинина, прва висока свештеница (саигу) постављена на дужност у храму Исе. Хајаши Гахо током 17. века у делу Нихон одаи ичиран записује да је од времена Суининове владавине ћерка цара увек, по правилу, постављана на позицију високе свештенице осим у случају кад цар није имао ћерку због чега би то место заузимала ћерка блиског рођака.

 Улога 
Улога жена које су постављене као саио било је да у име цара служе као високе свештенице у храму Исе испуњавајући улогу коју је себи поставила Јаматохиме но микото. Годишње је обављала три ритуала које су обезбеђивали мир и сигурност у земљи а у јуну и новембру била је задужена за Цукинамисаи фестивал у храму. У септембру обављала је дужности мна фестивалу Канамесаи где је уз понуду боговима обезбеђивала богату и успешну жетву.

Током остатка године Саио је живела у Саикуу, малом месту до 500 људи на 10 км од Исеа. Живот у овом месту био је претежно миран и дане би обично проводила пишући Вака песме, рецитујући поезију по бродовима, сакупљајући шкољке по обали плаже Ојодо све до позива за повратак у Кјото.

 Одабир 
Када цар (или одређени рођак) умре или абдицира са трона, када је потребнао дређена политичка помоћ или нешто сличног карактера Саио је могла бити позвана да се врати у царску престоницу где би преузела неке друге дужности. У том случају нови цар бира нову саио међу ћеркама или неудатим рођакама где би избор донео консултовајући предвиђања на спаљеном оклопу корњаче ии костима јелена. Нова саио би се затим повргла периоду прочишћења и са пратњом од 500 људи стационирала у Саикуу а обавезом да тамо остане све до позива натраг.
Након избора за нову Саио, стара саио и њена пратња би се вратили у предстоницу да наставе свој живот као део царског двора. Саио би често при одласку била веома млада, неретко и дете па би се по повратку у престоницу вратила у свом адолесценском добу, тј мако млада жена у раним двадесетим годинама. Сматрало се великом чашћу оженити се бившом саио јер би њен боравак у Саикуу повећао њен статус на двору.

 Пут за Саико 

Након што је за нову престоницу изабран Хеијан-кјо (данашњи Кјото) 794. године пут високе свештенице за Сајку је изгледао на следећи начин:

Поворка би започела свој пут са места данас познатог као област Арашијама на западној страни Кјота. Током Хејан периода принцеза би нешто раније боравила у храму Нономија како би прошла процес прочишћења и то би трајало око годину дана. Савремени фестивал који се одржава у Јапану реконструише овај пут по узору на сачуване цртеже са старих свитака. Пут би се од храма наставио до моста Когецу-кјо у Арашијами.

Са 500 учесника од Кјотоа до Саикуа у то време то би била највећа поворка у земљи. Цело путовање је трајало шест дана и пећ ноћи. Од царске престонице путовали би ка истоку преко пролаза Сузука који је тада био најтежи део путовања. Након преласка и те деонице поворка се окреће ка југу ка регији Исе где би временом дошли до реке Кушида. Одате би Саио извршила последњи ритуал прочишћења пре преласка реке и затим наставила краћу дистанцу до коначног одредишта у Саикуу.

Након доласка очекивало се да Саио остане на својој позицији све док цар не умре или абдицира, као и у случају смрти блиског рођака. При повратку у Кјото поворка се враћа потпуно другим путем, кроз планине до Наре, преко обала Осаке где би обавила завршне церемоније пре коначног доласка у престоницу.

 Познате саио из јапанске књижевности 

 Принцеза Оку 
У хроници Манјошу записана је прича о првој Саио која је служилау храму Исе. Она је била ћерка цара Тенмуа, јапанског 40 цара. Након што су принцеза Оку и њен брат прошли кроз инцидент Џиншин, Оку је постала саио. Када је њен брат усмрћен због издаје 686. године, Оку је разрешенадужности и могла је да се врати у Јапан. Пре своје смрти у 41 години, Оку остатке свог брата оставља у храму на планини Футаками.

 Принцеза Јошико 
У Причи о Генџију исприлана је прича о Рокуџо-но-мијасудокоро, за коју се верује да је била принцеза Јошико, која је служила као саио у периоду од 936. до 945. године. Она је постала саио у својој 8 години а у храму је служила 9. Након повратка у престоницу постаје једна од конкубина цара Муракамија и рађа принцезу Норико. У Кјоту је уживала репутацију као особа пуна живота која се посветила вака поезији и музици. По причи заљубила се у принца Генџија али због њене љубоморне природе довела је до смрти две њене ривалке. Када је њена ћерка изабрана да служи као саио у 13 години, Рокуџо но мија је одлучила да јој се придружиу Саикуу како би удаљена успела да превазиђе своја осећања према Генџију.

 Принцеза Јасуко 
Љубавна прича Ариве но Нарихире и 31 саио, познате и као принцезе Јасуко (служила као саио од 859. до 876.), записана је у 69 поглављу Приче из Исеа. Арива но Нарихира, познат по лепоти и добром изгледу оженио се рођаком принцезе Јасуко али по сусрету у Саикуу, њих двоје су се заљубили. Састали су се испод дрвета бора на обалама Ојодо луке где су открили своја осећања према другоме и обећали да ће се поново срести следеће ноћи. Ипак овај састанак био је и последњи јеер је Нарихира следећег дана морао да оде за провинцију Овари али се сматра да је током ове кратке везе Јасуко услепа да затрудни и роди дете.

 Крај саио система 
Није тачно одређено када је саио систем напуштен али се претпоставља да се то десило током политичких превирања у Нанбокучо периоду када су постојала два царска двора у Кјоту и Јошину. Од тада овај систем слаби и коначно престаје да постоји док Саику постаје само још једно обично село које живи од садње пиринча.
Иако је као место остало активно до данашњег дана, нико није знао тачну локацију старог места све док 1970. године нису откривене ископине. Наком проналаска изграђен је модеран музеј у коме се волонтери држе предавања посетиоцима из целог Јапана. Иако је већина налазишта откривена, један део почива испод железничких шина и недоступан је за даље истраживање. Нешто касније, током 90тих година 20. века реконструисана је и једна сала користећи традиционалне технике изградње. Она се сада налази 200 метара од главног проналазишта и део је обавезне посете туриста.

 Фестивали 

У Јапану се на годишњем нивоу одржава Аои мацури, један од три главна фестивал који одржава град Кјото и који реконстрруише путовање саио ка храму Шимигамо током Хејан периода. Фестивал се одржава сваког 15. маја а 2006. учествовало је 511 људи који су се обукли у традиционалну одећу тог периода и уз 40 коња и крава налазили у колони дугачкој 800 метара.
Други фестивал познат као Саио мацури одржава се у граду Меива у префектури Мије првог викенда јуна сваке године. Први пут је одржан 1983. и реконструише путовање саио ка њеном боравишту у Саикуу у близини храма Исе. У њему више од 100 људи, обучених у традиционалну одећу из Хејан периода пешачи старим путем све до Саику музеја који је коначна дестинација поворке.

 Листа саиоа 
Након што је цар Тенму увео систем саиоа, следеће жене су служиле као свештенице у светилишту Исеа:

 Референце 

 Литература 

 Brown, Delmer and Ichiro Ishida, eds. . [ Jien, c.1220], Gukanshō; "The Future and the Past: a translation and study of the 'Gukanshō,' an interpretive history of Japan written in 1219" translated from the Japanese and edited by Delmer M. Brown & Ichirō Ishida. Berkeley: University of California Press. 
 Farris, William Wayne. (1999). "Sacred Texts and Buried Treasures: Issues in the Historical Archaeology of Ancient Japan," Monumenta Nipponica, Vol. 54, No. 1. стр. 123–126.
 
 Varley, H. Paul , ed. . [ Kitabatake Chikafusa, 1359], Jinnō Shōtōki ("A Chronicle of Gods and Sovereigns: Jinnō Shōtōki of Kitabatake Chikafusa" translated by H. Paul Varley).'' New York: Columbia University Press.

Спољашње везе 

 Саику историјски музеј 
 Фестивал саио 

Историја Јапана
, позната и као " Ицуки но Мико" ( いつきのみこ ) , била је неудата рођака јапанског цара која се од краја до века слала у Исе како би служила у тамошњем великом светилишту . Саио је имала званичну резиденцију , познату као Саику ( 斎宮 ) , ококм северозападно од светилишта а чији се остаци данас налазе у граду Меива у префектури Мије . Саио се у свештеничку службу слала у адолесцентском добу а у Саикју је боравила све до смрти или абдикције цара који ју је послао ( мада су постојали и изузеци попут смрти блиског рођака ) . Бити саио се сматрала великом чашћу , исто као што је била и велика част оженити се једном бившом саио . Порекло Судећи по јапанској легенди пре две хиљаде година узвишена Јаматохиме но микото , ћерка цара Суинина , запутила се ка планини Мива ( префектура Нара ) у потрази за одговарајућим местом где би могла да поштује и клања богињи Аматерасу . Потрага је трајалагодина и временом је довела до Исеа ( префектура Мије ) где и данас постоји храм . Захваљујући овом путовању Јаматохиме је проширила култ богиње Аматерасу у царској палати која се тада налазила у провинцији Јамато . По записима хронике Манјошу , прва Саио која је служила у Исеу била је принцеза Оку , ћерка цара Тенмуа , током Асука периода јапанске историје . Саио се помиње и у поглављима дела Прича о Генџију , као и у Причама из Исеа ( Исе моногатари ) . У веку Џиен у свом делу Гуканшо записује да је током владавине цара Суинина , прва висока свештеница ( саигу ) постављена на дужност у храму Исе . Хајаши Гахо током века у делу Нихон одаи ичиран записује да је од времена Суининове владавине ћерка цара увек , по правилу , постављана на позицију високе свештенице осим у случају кад цар није имао ћерку због чега би то место заузимала ћерка блиског рођака . Улога Улога жена које су постављене као саио било је да у име цара служе као високе свештенице у храму Исе испуњавајући улогу коју је себи поставила Јаматохиме но микото . Годишње је обављала три ритуала које су обезбеђивали мир и сигурност у земљи а у јуну и новембру била је задужена за Цукинамисаи фестивал у храму . У септембру обављала је дужности мна фестивалу Канамесаи где је уз понуду боговима обезбеђивала богату и успешну жетву . Током остатка године Саио је живела у Саикуу , малом месту дољуди накм од Исеа . Живот у овом месту био је претежно миран и дане би обично проводила пишући Вака песме , рецитујући поезију по бродовима , сакупљајући шкољке по обали плаже Ојодо све до позива за повратак у Кјото . Одабир Када цар ( или одређени рођак ) умре или абдицира са трона , када је потребнао дређена политичка помоћ или нешто сличног карактера Саио је могла бити позвана да се врати у царску престоницу где би преузела неке друге дужности . У том случају нови цар бира нову саио међу ћеркама или неудатим рођакама где би избор донео консултовајући предвиђања на спаљеном оклопу корњаче ии костима јелена . Нова саио би се затим повргла периоду прочишћења и са пратњом одљуди стационирала у Саикуу а обавезом да тамо остане све до позива натраг . Након избора за нову Саио , стара саио и њена пратња би се вратили у предстоницу да наставе свој живот као део царског двора . Саио би често при одласку била веома млада , неретко и дете па би се по повратку у престоницу вратила у свом адолесценском добу , тј мако млада жена у раним двадесетим годинама . Сматрало се великом чашћу оженити се бившом саио јер би њен боравак у Саикуу повећао њен статус на двору . Пут за Саико Након што је за нову престоницу изабран Хеијан-кјо ( данашњи Кјото ) године пут високе свештенице за Сајку је изгледао на следећи начин : Поворка би започела свој пут са места данас познатог као област Арашијама на западној страни Кјота . Током Хејан периода принцеза би нешто раније боравила у храму Нономија како би прошла процес прочишћења и то би трајало око годину дана . Савремени фестивал који се одржава у Јапану реконструише овај пут по узору на сачуване цртеже са старих свитака . Пут би се од храма наставио до моста Когецу-кјо у Арашијами . Саучесника од Кјотоа до Саикуа у то време то би била највећа поворка у земљи . Цело путовање је трајало шест дана и пећ ноћи . Од царске престонице путовали би ка истоку преко пролаза Сузука који је тада био најтежи део путовања . Након преласка и те деонице поворка се окреће ка југу ка регији Исе где би временом дошли до реке Кушида . Одате би Саио извршила последњи ритуал прочишћења пре преласка реке и затим наставила краћу дистанцу до коначног одредишта у Саикуу . Након доласка очекивало се да Саио остане на својој позицији све док цар не умре или абдицира , као и у случају смрти блиског рођака . При повратку у Кјото поворка се враћа потпуно другим путем , кроз планине до Наре , преко обала Осаке где би обавила завршне церемоније пре коначног доласка у престоницу . Познате саио из јапанске књижевности Принцеза Оку У хроници Манјошу записана је прича о првој Саио која је служилау храму Исе . Она је била ћерка цара Тенмуа , јапанскогцара . Након што су принцеза Оку и њен брат прошли кроз инцидент Џиншин , Оку је постала саио . Када је њен брат усмрћен због издаје године , Оку је разрешенадужности и могла је да се врати у Јапан . Пре своје смрти угодини , Оку остатке свог брата оставља у храму на планини Футаками . Принцеза Јошико У Причи о Генџију исприлана је прича о Рокуџо-но-мијасудокоро , за коју се верује да је била принцеза Јошико , која је служила као саио у периоду од до године . Она је постала саио у својојгодини а у храму је служила Након повратка у престоницу постаје једна од конкубина цара Муракамија и рађа принцезу Норико . У Кјоту је уживала репутацију као особа пуна живота која се посветила вака поезији и музици . По причи заљубила се у принца Генџија али због њене љубоморне природе довела је до смрти две њене ривалке . Када је њена ћерка изабрана да служи као саио угодини , Рокуџо но мија је одлучила да јој се придружиу Саикуу како би удаљена успела да превазиђе своја осећања према Генџију . Принцеза Јасуко Љубавна прича Ариве но Нарихире исаио , познате и као принцезе Јасуко ( служила као саио од до ) , записана је упоглављу Приче из Исеа . Арива но Нарихира , познат по лепоти и добром изгледу оженио се рођаком принцезе Јасуко али по сусрету у Саикуу , њих двоје су се заљубили . Састали су се испод дрвета бора на обалама Ојодо луке где су открили своја осећања према другоме и обећали да ће се поново срести следеће ноћи . Ипак овај састанак био је и последњи јеер је Нарихира следећег дана морао да оде за провинцију Овари али се сматра да је током ове кратке везе Јасуко услепа да затрудни и роди дете . Крај саио система Није тачно одређено када је саио систем напуштен али се претпоставља да се то десило током политичких превирања у Нанбокучо периоду када су постојала два царска двора у Кјоту и Јошину . Од тада овај систем слаби и коначно престаје да постоји док Саику постаје само још једно обично село које живи од садње пиринча . Иако је као место остало активно до данашњег дана , нико није знао тачну локацију старог места све док године нису откривене ископине . Наком проналаска изграђен је модеран музеј у коме се волонтери држе предавања посетиоцима из целог Јапана . Иако је већина налазишта откривена , један део почива испод железничких шина и недоступан је за даље истраживање . Нешто касније , токомих година века реконструисана је и једна сала користећи традиционалне технике изградње . Она се сада налазиметара од главног проналазишта и део је обавезне посете туриста . Фестивали У Јапану се на годишњем нивоу одржава Аои мацури , један од три главна фестивал који одржава град Кјото и који реконстрруише путовање саио ка храму Шимигамо током Хејан периода . Фестивал се одржава сваког маја а учествовало јељуди који су се обукли у традиционалну одећу тог периода и узкоња и крава налазили у колони дугачкојметара . Други фестивал познат као Саио мацури одржава се у граду Меива у префектури Мије првог викенда јуна сваке године . Први пут је одржан и реконструише путовање саио ка њеном боравишту у Саикуу у близини храма Исе . У њему више одљуди , обучених у традиционалну одећу из Хејан периода пешачи старим путем све до Саику музеја који је коначна дестинација поворке . Листа саиоа Након што је цар Тенму увео систем саиоа , следеће жене су служиле као свештенице у светилишту Исеа : Референце Литература Brown , Delmer and Ichiro Ishida , eds . \ . [ Jien , c.1220 ] , Gukanshō ; " The Future and the Past : a translation and study of the ' Gukanshō , ' an interpretive history of Japan written in translated from the Japanese and edited by Delmer M . Brown & Ichirō Ishida . Berkeley : University of California Press . Farris , William Wayne . " Sacred Texts and Buried Treasures : Issues in the Historical Archaeology of Ancient Japan , " Monumenta Nipponica , Vol. No. стр.126. Varley , H . Paul , ed . \ . [ Kitabatake Chikafusa , , Jinnō Shōtōki ( " A Chronicle of Gods and Sovereigns : Jinnō Shōtōki of Kitabatake Chikafusa " translated by H . Paul Varley ) .' ' New York : Columbia University Press . Спољашње везе Саику историјски музеј Фестивал саио Историја Јапана