Средњоштокавски дијалекти
Средњоштокавски дијалекти су дијалекти српског језика који се простиру на територији Косова и Метохије, јужне Србије (укључујући српска насеља у северној Северној Македонији), од албанске границе на потезу Дечани–Призрен до околине Сталаћа и Сокобање, то јест на јужној зони штокавског наречја.
 
Одликује их екавски изговор.

Средњоштокавски дијалекти су: 
 призренско-јужноморавски (призренско-ђаковички, гњиланско-врањски, лесковачко-алексиначки), један од призренско-тимочких штокавских дијалеката српског језика. Спада у источноштокавске дијалекте, а распрострањен је у јужним деловима Србије, од Метохије до Ниша;
 сврљишко-заплањски (сврљишки, заплањски), један од призренско-тимочких штокавских дијалеката српског језика. Спада у источноштокавске дијалекте, а распрострањен је у делу југоисточне Србије, на подручју Сврљига и Заплања;
 тимочко-лужнички (тимочки, белопаланачко-пиротски, лужнички, власински), један од призренско-тимочких штокавских дијалеката српског језика. Спада у источноштокавске дијалекте, а распрострањен је у делу југоисточне Србије, на подручју Пирота и неких суседних регија.

Простор средњоштокавских дијалеката у српској дијалектологији познат је под именом призренско-тимочка дијалекатска област. Она је специфична по томе што улази у балкански језички савез. То значи да њени говори имају неких заједничких карактеристика са суседним бугарским и македонским говорима и да су доживели неке процесе који су се десили и у грчком и у албанском језику. Али говори призренско-тимчке зоне од самог почетка су се приметно разликовали од бугарских и македноских говора. У њима су, по правилу, заступљене све штокавске иновације из времена до 14. века..

Распрострањење 
На Косову и Метохији средњоштокавски дијалекат распрострањен је у следећим областима: јужна половина Метохије, Подримље, Призрен и Ораховац, подручје око Приштине и Урошевца, Средачка и Сиринићка жупа, Јањево и Грачаница, новобрдски део те области око Косовске Каменице, Витине, Летнице и Гњилана. У осталим деловима Србије то су подручја у сливовима Јужне Мораве, Белог Тимока и Нишаве.

Градови у којима се користе средњоштокавски дијалекти су: Ниш, Приштина, Пирот, Врање, Лесковац, Призрен, Власотинце, Урошевац, Димитровград, Сврљиг, Алексинац, Лебане, Медвеђа и други.

Овим дијалектима припадају и говори око Карашева у Румунији и говор Свинице у Ђердапу.

Особине средњоштокавских дијалеката 
Старије карактеристике ове говорне зоне укључују све оне иновације које су штокавски говори развијали од 12. века до 14. века 
(тј, дј > ћ, ђ, скј, стј, згј, здј > шт, жд; чр > цр; вə > у; вс- > св и друго). Са тим иду и друге појаве карактеристичне за припадност овог говора штокавском дијесистему (екавска замена јата, лична заменица ја у општем падежу, заменице шта и што, 1. лице јед. презента се завршава на -ем, у 3. лицу јед. одсуство -т на крају...

Заједничке особине средњоштокавских дијалеката:
Поред балканизама (уклањање тонских и квантитативних опозиција у прозидији, аналитичка деклинација и компарација, нестанак инфинитива, удвајање објекта, граматикализација чланске морфеме) заједничке, важније особине су:
 удвајање облика личне заменице ја (мене ме),
 суфикс -отина, који је изведен од апстрактних именица и придева (лепотина, лошотина) односно његова френквенција. Он се појављује и у неким примерима других штокавских говора као на пример голотина...

Види још 
 Староштокавски дијалекти
 Новоштокавски дијалекти

Референце

Литература

Спољашње везе 
 „Српски дијалекти”

Штокавско наречје
Средњоштокавски дијалекти су дијалекти српског језика који се простиру на територији Косова и Метохије , јужне Србије ( укључујући српска насеља у северној Северној Македонији ) , од албанске границе на потезу Дечани–Призрен до околине Сталаћа и Сокобање , то јест на јужној зони штокавског наречја . Одликује их екавски изговор . Средњоштокавски дијалекти су : призренско-јужноморавски ( призренско-ђаковички , гњиланско-врањски , лесковачко-алексиначки ) , један од призренско-тимочких штокавских дијалеката српског језика . Спада у источноштокавске дијалекте , а распрострањен је у јужним деловима Србије , од Метохије до Ниша ; сврљишко-заплањски ( сврљишки , заплањски ) , један од призренско-тимочких штокавских дијалеката српског језика . Спада у источноштокавске дијалекте , а распрострањен је у делу југоисточне Србије , на подручју Сврљига и Заплања ; тимочко-лужнички ( тимочки , белопаланачко-пиротски , лужнички , власински ) , један од призренско-тимочких штокавских дијалеката српског језика . Спада у источноштокавске дијалекте , а распрострањен је у делу југоисточне Србије , на подручју Пирота и неких суседних регија . Простор средњоштокавских дијалеката у српској дијалектологији познат је под именом призренско-тимочка дијалекатска област . Она је специфична по томе што улази у балкански језички савез . То значи да њени говори имају неких заједничких карактеристика са суседним бугарским и македонским говорима и да су доживели неке процесе који су се десили и у грчком и у албанском језику . Али говори призренско-тимчке зоне од самог почетка су се приметно разликовали од бугарских и македноских говора . У њима су , по правилу , заступљене све штокавске иновације из времена до века .. Распрострањење На Косову и Метохији средњоштокавски дијалекат распрострањен је у следећим областима : јужна половина Метохије , Подримље , Призрен и Ораховац , подручје око Приштине и Урошевца , Средачка и Сиринићка жупа , Јањево и Грачаница , новобрдски део те области око Косовске Каменице , Витине , Летнице и Гњилана . У осталим деловима Србије то су подручја у сливовима Јужне Мораве , Белог Тимока и Нишаве . Градови у којима се користе средњоштокавски дијалекти су : Ниш , Приштина , Пирот , Врање , Лесковац , Призрен , Власотинце , Урошевац , Димитровград , Сврљиг , Алексинац , Лебане , Медвеђа и други . Овим дијалектима припадају и говори око Карашева у Румунији и говор Свинице у Ђердапу . Особине средњоштокавских дијалеката Старије карактеристике ове говорне зоне укључују све оне иновације које су штокавски говори развијали од века до века ( тј , дј > ћ , ђ , скј , стј , згј , здј > шт , жд ; чр > цр ; вə > у ; вс- > св и друго ) . Са тим иду и друге појаве карактеристичне за припадност овог говора штокавском дијесистему ( екавска замена јата , лична заменица ја у општем падежу , заменице шта и што , лице јед. презента се завршава на -ем , у лицу јед. одсуство -т на крају ... Заједничке особине средњоштокавских дијалеката : Поред балканизама ( уклањање тонских и квантитативних опозиција у прозидији , аналитичка деклинација и компарација , нестанак инфинитива , удвајање објекта , граматикализација чланске морфеме ) заједничке , важније особине су : удвајање облика личне заменице ја ( мене ме ) , суфикс -отина , који је изведен од апстрактних именица и придева ( лепотина , лошотина ) односно његова френквенција . Он се појављује и у неким примерима других штокавских говора као на пример голотина ... Види још Староштокавски дијалекти Новоштокавски дијалекти Референце Литература Спољашње везе „ Српски дијалекти ” Штокавско наречје