Најгвирц
Најгвирц, односно пимент (Pimenta dioica) је ниско дрво из Средње и Јужне Америке. Гаји се због миришљавог плода који се користи као веома укусан и здрав зачин. Овај зачин код нас је познат и под именима пимент, најквирц, као и клинчићев папар, каранфил−бибер,, јамајчански бибер, јамајка−папар. У старијој литератури често се може наћи и под научним именом Pimenta officinalis.

Распрострањеност и услови станишта 
Најгвирц је пореклом из Централне и Јужне Америке. Ареал му се простире од Мексика до Јамајке. Открили су га шпански истраживачи када су се, у 16. веку, искрцали на обале данашњег Мексика. Данас се гаји комерцијално широм тропских подручја Америке − у Мексику, Хондурасу, Тринидаду, на Куби, а посебно на Јамајци, која практично има монопол у производњи овог цењеног зачина. Најгвирц је једини зачин чија је комерцијална производња потпуно ограничена на Нови Свет.

Опис врсте 

Најгвирц, односно пимент је ниско дрво. Може порасти 10−12 м. висок. Стабло је еластично, сребрнасто сиве коре која се љуспа у танким тракама. Крошња је разграната, са мноштвом танких грана. Листови су наспрамни, зимзелени и крупни. Дуги су 4−8 цм, зашиљеног врха и мирисни попут плодова. Цветови су ситни, беличасти, са 4−5 латица. Скупљени су у пирамидалним метличастим цвастима. Углавном су терминалне, али некада расту и из пазуха листа. Плодови су бобичасте коштунице смеђе боје, пречника 0,6 цм. Управо ове бобице користе се као зачин.

Услови станишта 
У природи може расти само у тропским условима, у шипражју на ободу шума. У тропским областима може се гајити и у посуди на балкону. Може се гајити и у стакленицима, али само у природним условима може достићи пуну величину. Цвет и плод доноси само у природи.

Употреба 
Гаји се ради ароматичних плодова који се, као додатак јелима, употребљавају цели или у праху. Зелени плодови су ароматичнији од зрелих. За арому најгвирца заслужно је етарско уље, којег има 3−4% и у којем је, као и код каранфилића, главни састојак фенол еугенол. Еугенол има велику антисептичку моћ и употребљава се као стомахик. Такође се користи и као анестетик код зубобоље.

Укус најгвирца можда најбоље дефинише енглески назив за овај зачин − Allspice („све−зачин”). Наиме, сматрало се да укус пимента личи на мешавину цимета, каранфилића, и мушкатног орашчића. Користи се као зачин како у сланим, тако и у слатким јелима. Такође се додаје и ликерима, а етарско уље употребљава се у козметичким препаратима и парфемима. 

У земљама порекла (гајења) такође се много користи и свеже или сушено лишће, за кување или сушење меса. Етарско уље из лишћа је од значаја у индустријској производњи кобасица.

Види још 
 Зачин

Референце

Литература

Спољашње везе 

 
 
 
 
 

Тропска флора
Зачини
Myrtales
Ботаника
Зимзелени лишћари
Кулинарство
Најгвирц , односно пимент ( Pimenta dioica ) је ниско дрво из Средње и Јужне Америке . Гаји се због миришљавог плода који се користи као веома укусан и здрав зачин . Овај зачин код нас је познат и под именима пимент , најквирц , као и клинчићев папар , каранфил−бибер , , јамајчански бибер , јамајка−папар . У старијој литератури често се може наћи и под научним именом Pimenta officinalis . Распрострањеност и услови станишта Најгвирц је пореклом из Централне и Јужне Америке . Ареал му се простире од Мексика до Јамајке . Открили су га шпански истраживачи када су се , у веку , искрцали на обале данашњег Мексика . Данас се гаји комерцијално широм тропских подручја Америке − у Мексику , Хондурасу , Тринидаду , на Куби , а посебно на Јамајци , која практично има монопол у производњи овог цењеног зачина . Најгвирц је једини зачин чија је комерцијална производња потпуно ограничена на Нови Свет . Опис врсте Најгвирц , односно пимент је ниско дрво . Може порасти12 м. висок . Стабло је еластично , сребрнасто сиве коре која се љуспа у танким тракама . Крошња је разграната , са мноштвом танких грана . Листови су наспрамни , зимзелени и крупни . Дуги су8 цм , зашиљеног врха и мирисни попут плодова . Цветови су ситни , беличасти , са5 латица . Скупљени су у пирамидалним метличастим цвастима . Углавном су терминалне , али некада расту и из пазуха листа . Плодови су бобичасте коштунице смеђе боје , пречника6 цм . Управо ове бобице користе се као зачин . Услови станишта У природи може расти само у тропским условима , у шипражју на ободу шума . У тропским областима може се гајити и у посуди на балкону . Може се гајити и у стакленицима , али само у природним условима може достићи пуну величину . Цвет и плод доноси само у природи . Употреба Гаји се ради ароматичних плодова који се , као додатак јелима , употребљавају цели или у праху . Зелени плодови су ароматичнији од зрелих . За арому најгвирца заслужно је етарско уље , којег има4% и у којем је , као и код каранфилића , главни састојак фенол еугенол . Еугенол има велику антисептичку моћ и употребљава се као стомахик . Такође се користи и као анестетик код зубобоље . Укус најгвирца можда најбоље дефинише енглески назив за овај зачин − Allspice ( „ све−зачин ” ) . Наиме , сматрало се да укус пимента личи на мешавину цимета , каранфилића , и мушкатног орашчића . Користи се као зачин како у сланим , тако и у слатким јелима . Такође се додаје и ликерима , а етарско уље употребљава се у козметичким препаратима и парфемима . У земљама порекла ( гајења ) такође се много користи и свеже или сушено лишће , за кување или сушење меса . Етарско уље из лишћа је од значаја у индустријској производњи кобасица . Види још Зачин Референце Литература Спољашње везе Тропска флора Зачини Myrtales Ботаника Зимзелени лишћари Кулинарство