Глен Т. Сиборг
Глен Теодор Сиборг (, IPA: ; , IPA: ; Ишпеминг, 19. април 1912. — Лафајет, 25. фебруар 1999) био је амерички хемичар шведског порекла којем је 1951. године допринос у синтетисању, открићу и истраживању десет трансуранијумских елемената донео Нобелову награду за хемију. Његов рад у овој области такође је довео и до настанка концепта актиноида те одређивања распореда серија актиноида у периодном систему елемената.

Сиборг је већи део своје каријере провео као едукатор и  на Универзитету Калифорније (Беркли), где је био професор и — од 1958. до 1961. године — други канцелар универзитета. Саветовао је о нуклеарној политици десет председника САД — од Харија С. Трумана до Била Клинтона; био је председавајући Америчке комисије за атомску енергију — 1961. до 1971. године — где је заговарао комерцијалну нуклеарну енергију и мирну апликацију нуклеарне науке. Током своје каријере, Сиборг се залагао за повећање контроле над наоружањем. Потписник је Франковог извештаја и учествовао је у формулисању Договора о делимичној забрани нуклеарног тестирања, Договора о не-пролиферацији нуклеарних оружја и Договора о свеобухватној забрани нуклеарног тестирања. Веома је познат присталица научног образовања и федералног финансирања за неиндиректно истраживање. Пред крај Ајзенхауерове администрације, био је примарни аутор Сиборговог извештаја о академској науци, те  — као члан Националне комисије за надмоћност у образовању председника Роналда Регана — кључни сарадник при писању његовог извештаја „Нација у опасности” (1983).

Био је главни или копроналазач десет елемената: плутонијума, америцијума, киријума, берклијума, калифорнијума, ајнштајнијума, фермијума, мендељевијума и нобелијума, те елемента 106 (који је за време Сиборговог живота постао његов епоним). Такође, открио је више од 100 атомских изотопа; приписују му се важни доприноси хемији плутонијума, још од када је суделовао у пројекту Менхетн у којем је помогао у екстракцијском процесу коришћеном за изоловање плутонијумског горива за другу употребљену атомску бомбу. На почетку каријере, био је пионир у нуклеарној медицини; открио је изотопе елемената са важном применом у дијагнози и лечењу болести, а најзначајнији је  који се користи за лечење тиреоидне болести. Поред теоријског рада на развоју концепта актиноида, чији је резултат било смештање актиноидске серије испод серије лантаноида у периодном систему, постулирао је постојање супертешких елемената у серијама трансактиноида и суперактиноида.

Након што је 1951. године поделио Нобелову награду са сународником, физичарем Едвином Макмиланом (1907—1991), добио је око 50 почасних доктората и бројне друге награде и признања. Списак ствари названих по Сиборгу осим његовог атомског елемента и астероида садржи још  ставки. Био је релативно плодан писац, потписавши око 50 књига и 500 чланака у часописима, углавном у сарадњи са другима. Једном се нашао у Гинисовој књизи рекорда, као особа са најдужом одредницом у књизи Ко је ко у Америци.

Одабрана библиографија

Референце 

Опште референце

Литература 
 .

Спољашње везе 

 
 Биографија на сајту Националне академије наука
 Биографија и библиографски ресурси из Уреда за научне и техничке информације
 Анотирана библиографија на сајту Дигиталне библиотеке Алсос
 Званична биографија на сајту Нобеловог института
 Биографија канцелара  на сајту Универзитета Калифорније у Берклију
 Хроника монументалног живота на сајту Лабораторије Лоренс Беркли
 Списак председника  на сајту Америчке асоцијације за унапређивање науке
 Стаза на сајту Одељења за енергију
 Центар  на сајту Универзитета у Северном Мичигену
 Медаља и симпозијум на сајту Универзитета Калифорније у Лос Анђелесу
 Аудио-интервју са транскриптом (Стефан Груев; Гласови пројекта Менхетн, 1965)
 Видео-интервју са транскриптом (?; Картеров нови свет, 1986)

Рођени 1912.
Умрли 1999.
Амерички хемичари
Амерички физичари
Амерички проналазачи
Технолози
Периодни систем
Пројекат Менхетн
Универзитет Калифорније
Чланови Краљевске шведске академије наука
Нобеловци за хемију
Амерички нобеловци
Инострани чланови САНУ
Глен Теодор Сиборг ( , IPA : ; , IPA : ; Ишпеминг , април — Лафајет , фебруарбио је амерички хемичар шведског порекла којем је године допринос у синтетисању , открићу и истраживању десет трансуранијумских елемената донео Нобелову награду за хемију . Његов рад у овој области такође је довео и до настанка концепта актиноида те одређивања распореда серија актиноида у периодном систему елемената . Сиборг је већи део своје каријере провео као едукатор и на Универзитету Калифорније ( Беркли ) , где је био професор и — од до године — други канцелар универзитета . Саветовао је о нуклеарној политици десет председника САД — од Харија С . Трумана до Била Клинтона ; био је председавајући Америчке комисије за атомску енергију — до године — где је заговарао комерцијалну нуклеарну енергију и мирну апликацију нуклеарне науке . Током своје каријере , Сиборг се залагао за повећање контроле над наоружањем . Потписник је Франковог извештаја и учествовао је у формулисању Договора о делимичној забрани нуклеарног тестирања , Договора о не-пролиферацији нуклеарних оружја и Договора о свеобухватној забрани нуклеарног тестирања . Веома је познат присталица научног образовања и федералног финансирања за неиндиректно истраживање . Пред крај Ајзенхауерове администрације , био је примарни аутор Сиборговог извештаја о академској науци , те — као члан Националне комисије за надмоћност у образовању председника Роналда Регана — кључни сарадник при писању његовог извештаја „ Нација у опасности ” Био је главни или копроналазач десет елемената : плутонијума , америцијума , киријума , берклијума , калифорнијума , ајнштајнијума , фермијума , мендељевијума и нобелијума , те елемента 106 ( који је за време Сиборговог живота постао његов епоним ) . Такође , открио је више одатомских изотопа ; приписују му се важни доприноси хемији плутонијума , још од када је суделовао у пројекту Менхетн у којем је помогао у екстракцијском процесу коришћеном за изоловање плутонијумског горива за другу употребљену атомску бомбу . На почетку каријере , био је пионир у нуклеарној медицини ; открио је изотопе елемената са важном применом у дијагнози и лечењу болести , а најзначајнији је који се користи за лечење тиреоидне болести . Поред теоријског рада на развоју концепта актиноида , чији је резултат било смештање актиноидске серије испод серије лантаноида у периодном систему , постулирао је постојање супертешких елемената у серијама трансактиноида и суперактиноида . Након што је године поделио Нобелову награду са сународником , физичарем Едвином Макмиланом1991 ) , добио је окопочасних доктората и бројне друге награде и признања . Списак ствари названих по Сиборгу осим његовог атомског елемента и астероида садржи још ставки . Био је релативно плодан писац , потписавши ококњига ичланака у часописима , углавном у сарадњи са другима . Једном се нашао у Гинисовој књизи рекорда , као особа са најдужом одредницом у књизи Ко је ко у Америци . Одабрана библиографија Референце Опште референце Литература \ . Спољашње везе Биографија на сајту Националне академије наука Биографија и библиографски ресурси из Уреда за научне и техничке информације Анотирана библиографија на сајту Дигиталне библиотеке Алсос Званична биографија на сајту Нобеловог института Биографија канцелара на сајту Универзитета Калифорније у Берклију Хроника монументалног живота на сајту Лабораторије Лоренс Беркли Списак председника на сајту Америчке асоцијације за унапређивање науке Стаза на сајту Одељења за енергију Центар на сајту Универзитета у Северном Мичигену Медаља и симпозијум на сајту Универзитета Калифорније у Лос Анђелесу Аудио-интервју са транскриптом ( Стефан Груев ; Гласови пројекта Менхетн , Видео-интервју са транскриптом ( ? ; Картеров нови свет , Рођени Умрли Амерички хемичари Амерички физичари Амерички проналазачи Технолози Периодни систем Пројекат Менхетн Универзитет Калифорније Чланови Краљевске шведске академије наука Нобеловци за хемију Амерички нобеловци Инострани чланови САНУ