Киљдински бакалар
Киљдински бакалар (-{Gadus morhua kildinensis}-) ендемска је подврста бакалара која живи искључиво у маленом језеру Могиљно на острву Киљдин, на северу Мурманске области Русије. Уписана је у Црвену књигу угрожених и ендемских врста Русије. Припада породици бакалара (-{Gadidae}-).

Биномијалну номенклатуру подврсте одредио је руски зоолог Константин Дерјугин 1920. године.

Станиште 

Киљдински бакалар живи у акваторији маленог меромиктичког језера Могиљно које се налази у североисточном делу острва Киљдин у Баренцовом мору. Језеро у ком живи ова врста бакалара специфично је по својој слојевитости воде која се огледа у различитом хемијском саставу појединачних слојева. Језеро је површине свега 0,09 км² и максималне дубине до 17 метара, а станиште киљдинског бакалара налази се у централним слојевима, на дубинама између 4 и 10 метара. Површински део језера је слатководан са салинитетом мањим од 1 ‰, док салинитет на дну износи и до 33 ‰, а у слојевима где обитавају ове рибе салинитет је између 8 и 28 ‰. Бакалар је у језеро доспео пре око 1000 година док је оно било под морем, а након повлачења морске воде одређена популација риба је остала у језеру и еволутивно се прилагодила условима живота у стајаћој вод.

Сам таксон се сматра критично угроженим, а главни разлог је екстремна ограниченост животног ареала. Врста је због неконтролисаног излова и загађења језера била готово пред изумирањем у периоду 1966−1986, а почетком XXI века регистровано је свега неколико десетака примерака у језеру.

Опис таксона 
Први који је детаљно проучавао и описао ову врсту био је руски хидробиолог Константин Дерјугин који је током 1920. спроводио опсежна истраживања на Могиљном језеру. 

У односу на атлантски бакалар разликује се првенствено по боји. Доста је светле боје, посебно доњи део који је у потпуности бео, док се са страна налазе крупније смеђе мрље. Младе јединке изгледају доста другачије и готово су идентичне атлантском бакалару.  

Најкрупнији описан примерак имао је дужину од 70 центиметара и масу од око 2,5 килограма. 

Животни век појединачне јединке је око 7 година. Женке достижу полну зрелост са 5−6 година, мушки примерци након 3−4 године. Женке су нешто крупније и расту до пола метра дужине, мужјаци до око 40 цм. Мрешћење траје од априла до јуна и одвија се у централном делу језера на дубинама између 7 и 7,5 метара (где је салинитет око 27 ‰). Игра слободно плива по горњим слојевима језера, а како се младе јединке развијају у сваком јајашцету она постепено долази до горњих слојева језера који су богатији кисеоником.  

Киљдински бакалар храни се углавном мањим животињама из језера − рачићима, изоподама, многочекињастим црвима, биљним комарцима, мањим рибама из породица -{Gasterosteidae}- и -{Pholidae}-.

Види још 
 Бакалар

Референце

Спољашње везе 

 Слика киљдинског бакалара
  -{Озеро Могильное. Кильдинская треска}-

Бакалари
Рањиви таксони
Рибе Европе
Ендемити
Киљдински бакалар ( -{ Gadus morhua kildinensis }- ) ендемска је подврста бакалара која живи искључиво у маленом језеру Могиљно на острву Киљдин , на северу Мурманске области Русије . Уписана је у Црвену књигу угрожених и ендемских врста Русије . Припада породици бакалара ( -{ Gadidae }- ) . Биномијалну номенклатуру подврсте одредио је руски зоолог Константин Дерјугин године . Станиште Киљдински бакалар живи у акваторији маленог меромиктичког језера Могиљно које се налази у североисточном делу острва Киљдин у Баренцовом мору . Језеро у ком живи ова врста бакалара специфично је по својој слојевитости воде која се огледа у различитом хемијском саставу појединачних слојева . Језеро је површине свега09 км² и максималне дубине дометара , а станиште киљдинског бакалара налази се у централним слојевима , на дубинама измеђуиметара . Површински део језера је слатководан са салинитетом мањим од ‰ , док салинитет на дну износи и до ‰ , а у слојевима где обитавају ове рибе салинитет је измеђуи ‰ . Бакалар је у језеро доспео пре окогодина док је оно било под морем , а након повлачења морске воде одређена популација риба је остала у језеру и еволутивно се прилагодила условима живота у стајаћој вод . Сам таксон се сматра критично угроженим , а главни разлог је екстремна ограниченост животног ареала . Врста је због неконтролисаног излова и загађења језера била готово пред изумирањем у периоду1986 , а почетком XXI века регистровано је свега неколико десетака примерака у језеру . Опис таксона Први који је детаљно проучавао и описао ову врсту био је руски хидробиолог Константин Дерјугин који је током спроводио опсежна истраживања на Могиљном језеру . У односу на атлантски бакалар разликује се првенствено по боји . Доста је светле боје , посебно доњи део који је у потпуности бео , док се са страна налазе крупније смеђе мрље . Младе јединке изгледају доста другачије и готово су идентичне атлантском бакалару . Најкрупнији описан примерак имао је дужину одцентиметара и масу од око5 килограма . Животни век појединачне јединке је окогодина . Женке достижу полну зрелост са6 година , мушки примерци након4 године . Женке су нешто крупније и расту до пола метра дужине , мужјаци до окоцм . Мрешћење траје од априла до јуна и одвија се у централном делу језера на дубинама измеђуи5 метара ( где је салинитет око ‰ ) . Игра слободно плива по горњим слојевима језера , а како се младе јединке развијају у сваком јајашцету она постепено долази до горњих слојева језера који су богатији кисеоником . Киљдински бакалар храни се углавном мањим животињама из језера − рачићима , изоподама , многочекињастим црвима , биљним комарцима , мањим рибама из породица -{ Gasterosteidae }- и -{ Pholidae }- . Види још Бакалар Референце Спољашње везе Слика киљдинског бакалара -{ Озеро Могильное . Кильдинская треска }- Бакалари Рањиви таксони Рибе Европе Ендемити