Кућа породице Вељковић
Кућа породице Вељковић се налази у Београду, у улици Бирчанинова 21 и представља непокретно културно добро као споменик културе.

Једноспратна зграда стамбене намене подигнута је 1883. године у стилу академизма 19. века. Кућа је компонована је као угаони објекат са истоветно решеним фасадама. Дворишна зграда, такође стамбена, саграђена је између 1878. и 1883. године. Уметнички павиљон, изграђен 1931. године по пројекту архитекте и инжењера архитектуре Војислава Ђокића и инжењера Александра Гавриловића, специјално је пројектован и изведен за излагање слика и скулптура из веома вредне збирке у својини породице. Ова кућа - осим везаности за чланове породице Вељковић, међу којима је било познатих политичара, правника, официра од утицаја на друштвени, политички и уметнички живот Србије - има и посебан значај у планском решењу комплекса.

Значај куће 
Кућа породице Вељковић, једна је од малог броја оних које су пре Другог светског рата биле познате како по значајним и угледним власницима, тако и архитектури и ентеријеру, богатој породичној збирци слика и скулптура, приватној библиотеци, колекцији оружја и употребних предмета. Данас репрезентативни пример културног наслеђа, окружена разноликом архитектуром градског амбијента „подсећа“ пролазнике на стари Београд. Због малог броја београдских кућа угледних породица, сачуване у свом аутентичном облику, кућа породице Вељковић постала је придружени члан Асоцијације европских историјских кућа 2009. године.

Архитектура 

Оригиналан пројекат једноспратне породичне виле није сачуван, као ни име архитекте и извођача радова. Међутим, Тапија указује да је први власник имања са зградама био Марко Чолић механџија које је 1866. године продао Кости Лазаревићу телеграфисти из Смедерева. Фабрикант Фрањо Вшетачки и његова супруга Ружа постали су следећи власници 1873. године и на постојећем имању сазидали нову (данашњу) кућу коју је 1883. године купио Стојан Вељковић. 

Грађена је опеком у кречном малтеру са масивним зидовима премошћеним архитравно и делимично плитким пруским сводовима. Споља, има идентично обликоване фасаде, једноставно решене у духу архитектуре академизма са сведеним репертоаром декоративних елемената. Диспозиција објекта је једноставна и функционална. Распоред просторија у приземљу и на спрату је идентичан. У приземљу се налази репрезентативни степенишни ходник са оградом од кованог гвожђа и антре који води у три сукцесивно везана салона и две мање собе. Једна од соба служила је као купатило-гардероба док је тоалет био засебна просторија. Поред главног улаза, приземље има и један споредни који води на спољашњи трем са масивним стубовима и дрвеном декоративном надстрешницом одакле се улазило у кочије односно аутомобиле. У дворишту, поред породичне куће налази се једноспратни помоћни објекат који је имао намену коњушнице са собама за особље на спрату. Касније, када су кола заменила кочије, коњушница је претворена у гаражу. Главни улаз у двориште био је из Бирчанинове улице, а други колски из Улице краља Милутина. На парцели споменика културе, у његовом пространом дворишту, саграђен је 1931. године изложбени Павиљон према пројекту архитекте Војислава Ђокића и инжењера Александра Гавриловића. Конципиран је у духу модернизма, специјално намењен за излагање уметничких слика и скулптура, површине око 255м2 са стакленим кровом, централним грејањем, специјалним уређајем за постављање слика и постољима за скулптуре чувених античких и ренесансних мајстора.

Значај личности породице 

У проучавању друштвене историје Србије и грађанске елите Београда крајем 19. и почетком 20. века у породици Вељковић било је познатих политичара, правника и официра који су својим образовањем, политичким и војним залагањима и културним ангажовањима утицали на друштвено-политички и културно-уметнички живот Србије. Родоначелник Јован Вељковић, био је син параћинског кнеза Вељка Миљковића једног од вођа устанка под Карађорђем, пуковник и попечитељ правосуђа. У договору са кнезом Милошем 1832. године Јован је покренуо буну у параћинској нахији, након чега је још шест нахија, у складу са Букурешким мировним споразумом из 1812. године враћено Србији. У свом познијем добу учествовао је у барикадама за време бомбардовања Београда 1862. године. По доласку на власт кнеза Александра Карађорђевића постављен је за министра финансија. Приватно, био је колекционар оружја и претплатник првих издања Београдских новина. 

Његов старији син, Јеврем, ађутант кнеза Михаила, завршио је војну школу у Пруској, учествовао у раду Уједињене омладине српске и био велики љубитељ књижевности. Наставио је очеву традицију и колекционарско интересовање за оружје и литературу. Млађи син Стојан докторирао је права на Хајделбергу, а потом се усавршавао на универзитетима у Берлину и Паризу. Био је министар правде, председник Касационог суда и творац Устава из 1869. заједно са вођом либерала и дипломатом Јованом Ристићем. На Београдској великој школи| предавао је Римско и Кривично право. Као министар правде донео је Аграрни закон којим је дата економска независност сељацима новоослобођених крајева. Високо образовање на престижним европским универзитетима била је карактеристика и наредних генерација породице Вељковић, што је у ондашњој срспкој средини била привилегија мањине. Стојан је имао два сина Јована и Војислава. 

Јован је завршио војну академију, био је ађутант краља Милана и борац у Првом светском рату. Млађи, Војислав, „отац југословенског златног динара“ докторирао је права на Сорбони са златном медаљом. Био је професор Административног права на Лицеју, делегат Србије на Првој Хашкој конференцији и секретар краља Александра Обреновића.Након Првог светског рата, 1919. године за време владе регента Александра Карађорђевића постао је министар финансија.У новонасталој Краљевини СХС у којој је владала монетарна нестабилност и валутни хаос, др Војислав Вељковић успео је да формира нов монетарни систем и спроведе валутну реформу. Министарство финансија је под његовим руководством увело јединствену новчаницу под називом динар. Ангажовањем у области монетарне политике и државне благајне учествовао је у доношењу Закона о раду Народне банке Краљевине СХС 1920. године. Након великог професионалног успеха, исте 1920. године повукао се из политичког живота и посветио колекционарству уметничких дела и раду Српског књижевног гласника као њен оснивач. Инспирисан палатом Медичи, сазидао је зграду Врачарске задруге где се налазила Српска банка (данас Турска амбасада) у чијем врту је саградио атеље за сликарку Бету Вукановић која му је помогала у избору куповине домаћих и страних слика и скулптура. У свом дому у Бирчаниновој 21 окупљао је истакнуте књижевнике, уметнике и личности из политичког живота попут: Јована Цвијића, Јаше Продановића, Љубе Стојановића, др Ивана Рибара, Паје Јовановића и Уроша Предића и многе друге. Стојан Ј. Вељковић био је индустријалац, са братом Војиславом директор Парног млина и пиваре.

Данашњи потомци 

Данашњи потомци су Богдан В. Вељковић, дипломирао на Харварду, данас председник за повраћај национализоване имовине и његова сестра Катарина Вељковић, дипл.професор руске књижевности.

Породична заоставштина 

У кући породице Вељковић деценијама се чувала богата породична заоставштина бригом њених потомака: старо оружје, војни атласи, стара издања књига и часописа, намештај, предмети примењене уметности. Најзначајнији и најбројнији део породичне збирке чинила су дела ликовне уметности, око 250 домаћих и страних мајстора академског реализма: Риста и Бета Вукановић, Вељко Станојевић, Драгутин Глишић, Љуба Ивановић, Урош Предић, Паја Јовановић, Марко Мурат, а од страних мајстора око 30 аутора француског, енглеског, шкотског, италијанског и јапанског порекла, цењени чланови Удружења француских уметника који су излагали на изложбама Париског салона у годинама између два светска рата одакле су Вељковићеви откупљивали слике. У целини, збирка је обухватала српске и стране уметнике једне епохе која је била јединствена у Београду по истакнутим ауторима, броју и вредности дела, чак и у поређењу са великим музејским збиркама (21 одливак Микеланђелових скулптура). Управо из тих разлога, породица Вељковић је у дворишту своје куће подигла модеран изложбени Павиљон који је у време своје изградње био први приватан музеј на Балкану. Почетком Другог светског рата је затворен, а након рата Моше Пијаде је овде отворио свој атеље, а после њега скулптор Сретен Стојановић. Након национализације Павиљона, бронзани одливци из збирке предати су Академији ликовних уметности, а простор је временом изгубио своју основну намену.

Њихова кућа, на углу Бирчанинове и краља Милутина, пример је развоја градске архитектуре 19. века и прихватања европских стилских образаца важних у сагледавању развоја и модернизације српског друштва на прелазу два века. Због културно-историјских и архитектонско-урбанистичких вредности Кућа породица Вељковић утврђена је за споменик културе, Решење Завода бр. 63/5 од 30.4.1967.

Види још 
 Списак споменика културе у Београду
 Вељковићи

Извори

Спољашње везе 

 Историјски архив Београда/Кућа Вељковића
 Републички завод за заштиту споменика културе - Београд
 Листа споменика

Грађевине на Савском венцу
Споменици културе Београда
Грађевине у Београду
Непокретна културна добра
Кућа породице Вељковић се налази у Београду , у улици Бирчаниноваи представља непокретно културно добро као споменик културе . Једноспратна зграда стамбене намене подигнута је године у стилу академизма века . Кућа је компонована је као угаони објекат са истоветно решеним фасадама . Дворишна зграда , такође стамбена , саграђена је између и године . Уметнички павиљон , изграђен године по пројекту архитекте и инжењера архитектуре Војислава Ђокића и инжењера Александра Гавриловића , специјално је пројектован и изведен за излагање слика и скулптура из веома вредне збирке у својини породице . Ова кућа - осим везаности за чланове породице Вељковић , међу којима је било познатих политичара , правника , официра од утицаја на друштвени , политички и уметнички живот Србије - има и посебан значај у планском решењу комплекса . Значај куће Кућа породице Вељковић , једна је од малог броја оних које су пре Другог светског рата биле познате како по значајним и угледним власницима , тако и архитектури и ентеријеру , богатој породичној збирци слика и скулптура , приватној библиотеци , колекцији оружја и употребних предмета . Данас репрезентативни пример културног наслеђа , окружена разноликом архитектуром градског амбијента „ подсећа “ пролазнике на стари Београд . Због малог броја београдских кућа угледних породица , сачуване у свом аутентичном облику , кућа породице Вељковић постала је придружени члан Асоцијације европских историјских кућа године . Архитектура Оригиналан пројекат једноспратне породичне виле није сачуван , као ни име архитекте и извођача радова . Међутим , Тапија указује да је први власник имања са зградама био Марко Чолић механџија које је године продао Кости Лазаревићу телеграфисти из Смедерева . Фабрикант Фрањо Вшетачки и његова супруга Ружа постали су следећи власници године и на постојећем имању сазидали нову ( данашњу ) кућу коју је године купио Стојан Вељковић . Грађена је опеком у кречном малтеру са масивним зидовима премошћеним архитравно и делимично плитким пруским сводовима . Споља , има идентично обликоване фасаде , једноставно решене у духу архитектуре академизма са сведеним репертоаром декоративних елемената . Диспозиција објекта је једноставна и функционална . Распоред просторија у приземљу и на спрату је идентичан . У приземљу се налази репрезентативни степенишни ходник са оградом од кованог гвожђа и антре који води у три сукцесивно везана салона и две мање собе . Једна од соба служила је као купатило-гардероба док је тоалет био засебна просторија . Поред главног улаза , приземље има и један споредни који води на спољашњи трем са масивним стубовима и дрвеном декоративном надстрешницом одакле се улазило у кочије односно аутомобиле . У дворишту , поред породичне куће налази се једноспратни помоћни објекат који је имао намену коњушнице са собама за особље на спрату . Касније , када су кола заменила кочије , коњушница је претворена у гаражу . Главни улаз у двориште био је из Бирчанинове улице , а други колски из Улице краља Милутина . На парцели споменика културе , у његовом пространом дворишту , саграђен је године изложбени Павиљон према пројекту архитекте Војислава Ђокића и инжењера Александра Гавриловића . Конципиран је у духу модернизма , специјално намењен за излагање уметничких слика и скулптура , површине око2 са стакленим кровом , централним грејањем , специјалним уређајем за постављање слика и постољима за скулптуре чувених античких и ренесансних мајстора . Значај личности породице У проучавању друштвене историје Србије и грађанске елите Београда крајем и почетком века у породици Вељковић било је познатих политичара , правника и официра који су својим образовањем , политичким и војним залагањима и културним ангажовањима утицали на друштвено-политички и културно-уметнички живот Србије . Родоначелник Јован Вељковић , био је син параћинског кнеза Вељка Миљковића једног од вођа устанка под Карађорђем , пуковник и попечитељ правосуђа . У договору са кнезом Милошем године Јован је покренуо буну у параћинској нахији , након чега је још шест нахија , у складу са Букурешким мировним споразумом из године враћено Србији . У свом познијем добу учествовао је у барикадама за време бомбардовања Београда године . По доласку на власт кнеза Александра Карађорђевића постављен је за министра финансија . Приватно , био је колекционар оружја и претплатник првих издања Београдских новина . Његов старији син , Јеврем , ађутант кнеза Михаила , завршио је војну школу у Пруској , учествовао у раду Уједињене омладине српске и био велики љубитељ књижевности . Наставио је очеву традицију и колекционарско интересовање за оружје и литературу . Млађи син Стојан докторирао је права на Хајделбергу , а потом се усавршавао на универзитетима у Берлину и Паризу . Био је министар правде , председник Касационог суда и творац Устава из заједно са вођом либерала и дипломатом Јованом Ристићем . На Београдској великој школи| предавао је Римско и Кривично право . Као министар правде донео је Аграрни закон којим је дата економска независност сељацима новоослобођених крајева . Високо образовање на престижним европским универзитетима била је карактеристика и наредних генерација породице Вељковић , што је у ондашњој срспкој средини била привилегија мањине . Стојан је имао два сина Јована и Војислава . Јован је завршио војну академију , био је ађутант краља Милана и борац у Првом светском рату . Млађи , Војислав , „ отац југословенског златног динара “ докторирао је права на Сорбони са златном медаљом . Био је професор Административног права на Лицеју , делегат Србије на Првој Хашкој конференцији и секретар краља Александра Обреновића .Након Првог светског рата , године за време владе регента Александра Карађорђевића постао је министар финансија.У новонасталој Краљевини СХС у којој је владала монетарна нестабилност и валутни хаос , др Војислав Вељковић успео је да формира нов монетарни систем и спроведе валутну реформу . Министарство финансија је под његовим руководством увело јединствену новчаницу под називом динар . Ангажовањем у области монетарне политике и државне благајне учествовао је у доношењу Закона о раду Народне банке Краљевине СХС године . Након великог професионалног успеха , исте године повукао се из политичког живота и посветио колекционарству уметничких дела и раду Српског књижевног гласника као њен оснивач . Инспирисан палатом Медичи , сазидао је зграду Врачарске задруге где се налазила Српска банка ( данас Турска амбасада ) у чијем врту је саградио атеље за сликарку Бету Вукановић која му је помогала у избору куповине домаћих и страних слика и скулптура . У свом дому у Бирчаниновојокупљао је истакнуте књижевнике , уметнике и личности из политичког живота попут : Јована Цвијића , Јаше Продановића , Љубе Стојановића , др Ивана Рибара , Паје Јовановића и Уроша Предића и многе друге . Стојан Ј . Вељковић био је индустријалац , са братом Војиславом директор Парног млина и пиваре . Данашњи потомци Данашњи потомци су Богдан В . Вељковић , дипломирао на Харварду , данас председник за повраћај национализоване имовине и његова сестра Катарина Вељковић , дипл.професор руске књижевности . Породична заоставштина У кући породице Вељковић деценијама се чувала богата породична заоставштина бригом њених потомака : старо оружје , војни атласи , стара издања књига и часописа , намештај , предмети примењене уметности . Најзначајнији и најбројнији део породичне збирке чинила су дела ликовне уметности , окодомаћих и страних мајстора академског реализма : Риста и Бета Вукановић , Вељко Станојевић , Драгутин Глишић , Љуба Ивановић , Урош Предић , Паја Јовановић , Марко Мурат , а од страних мајстора окоаутора француског , енглеског , шкотског , италијанског и јапанског порекла , цењени чланови Удружења француских уметника који су излагали на изложбама Париског салона у годинама између два светска рата одакле су Вељковићеви откупљивали слике . У целини , збирка је обухватала српске и стране уметнике једне епохе која је била јединствена у Београду по истакнутим ауторима , броју и вредности дела , чак и у поређењу са великим музејским збиркамаодливак Микеланђелових скулптура ) . Управо из тих разлога , породица Вељковић је у дворишту своје куће подигла модеран изложбени Павиљон који је у време своје изградње био први приватан музеј на Балкану . Почетком Другог светског рата је затворен , а након рата Моше Пијаде је овде отворио свој атеље , а после њега скулптор Сретен Стојановић . Након национализације Павиљона , бронзани одливци из збирке предати су Академији ликовних уметности , а простор је временом изгубио своју основну намену . Њихова кућа , на углу Бирчанинове и краља Милутина , пример је развоја градске архитектуре века и прихватања европских стилских образаца важних у сагледавању развоја и модернизације српског друштва на прелазу два века . Због културно-историјских и архитектонско-урбанистичких вредности Кућа породица Вељковић утврђена је за споменик културе , Решење Завода бр.5 од4.1967. Види још Списак споменика културе у Београду Вељковићи Извори Спољашње везе Историјски архив Београда / Кућа Вељковића Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Листа споменика Грађевине на Савском венцу Споменици културе Београда Грађевине у Београду Непокретна културна добра