Панарабизам
Панарабизам је арапски пан-покрет који је био веома утицајан у 20. веку и који је тежио политичком и културном уједињењу Арапа, после дељења арапског света у више од 20 различитих држава од стане колонизатора. Слични покрети који су се појавили у другим крајевима света били су панафриканизам и паневропеизам.

Ислам игра врло важну улогу у овом покрету, као уосталом у свим арапским националистичким покретима, но исламизам је једна друга политичка струја на Блиском истоку.

Панарабизам и арапски национализам 
Арапско заједништво стоји у центру панарабизма, међутим то није синоним оном што се обично назива „арапски национализам“, који настоји поновно створити и унапредити независне националне државе у пријашњем колонизованом арапском свету. Панарабизам међутим наглашава да је цео арапски свет једна нација, -{watan}-, и покрет има више-мање циљ удруживања арапских држава. Некад се и панарабизам и регионални арапски национализам називају "арапским национализмом" (-{qawmîya}-); као на пример на арапском конгресу у Бриселу 1938, када се појам панарабизам почиње користити. У стварности особе или државе могу да се позивају на регионални арапски национализам и панарабизам, или само на један од ова два појма. Насупрот панисламизму, панарабизам жели доћи до свог циља не гледајући на деноминационе односе.

Године 1938. је закључено да панарабизам није нужно повезан с неком политичком идеологијом, но у пракси он се помиње често уз појам тзв. „арапског социјализма“. Као правило панарапски покрет је непријатељски оријентисан према Израелу, чији настанак 1948. је географски поделио арапски свет у два дела, и ционизму, који се сматра колонијалним пројектом. Хабиб Бургиба тадашњи вођа Туниса, био је међутим неутралан у палестинском конфликту.

Још пре настанка израелске државе 1948, док је колонијализам још увек био стварност, панарапски представници говорили су о јединству „које неће дозволити разилазак или поделу, светог наслеђа и да није могуће од тога одступити ни педаљ“.

Етничке, верске и политичке супротности 

Панарабизам се сусреће са бројним проблемима. У доста арапских држава још од давнина су ту живеле и друге етничке не-арапске групе, и поред остатака европских колонизатора ту се могу наћи Асирци, Јевреји, Курди, Персијанци, турски народи и многи други.

Национализам у арапском свету није хомоген. У почетку је дошло до стварања арапског национализма у Османском царству, упоредо с турским национализмом, и имао је циљ за проналажење културног основа за народе чији је суверенитет био угрожен на овом простору.

Египатски национализам, који настаје у 19. веку за време британске владавине, поистовећује нацију с културним утицајем из Грчке као и наслеђем из фараонских времена, и садржавао је више-мање јаку жељу за аутономијом и независности.
У Тунису се национализам појавио око 1907. са тзв. „младотунижанима“, отприлике истовремено као и у Алжиру са „младоалжирцима“; оба су чинили мали кружоци образованих Арапа који су желели да напредују у каријери и наставе националну сарадњу с Француском, али и једно модерно арапско друштво унутар државе. Један пуритански арапски национализам, због религијских основа, настао је истовремено у Мароку.

После независности од колонизатора после Другог светског рата, арапски национализам као и панарабизам добива примесе социјализма, пошто је ова идеологија била она које су националне гериле (нпр. ФНЛ у Алжиру) подржавале.

Поред тога дошло је до конфликата између националистичких и социјалистичких држава, као и краљевина у арапском свету, као једна паралела с политичким разликама између пактова у Хладном рату. Истовремено долази до сукоба између панарабизма и регионалног национализма, првенствено у Магребу, који се делимице идентификовао с француским и афричким културним наслеђем.

Панарапски покрети и групације 

Панарапска идеја створена је 1936. од стране тзв. арапског пакта између Саудијске Арабије, Ирака и Јемена, као и пријатељским споразумом између Саудијске Арабије и Египта исте године.

Најистакнутији арапско-националистички политичар био је египатски председник Гамал Абдел Насер, но панарабизам је одиграо важну улогу у већини арапских земаља, који ако није имао за циљ стварање једне велике арапске државе, онда као економског и политичког савеза.

После Насерове смрти 1970. дошло је до јаче сарадње између арапских земаља, али секуларни панарабизам почиње да добива конкуренцију у исламу и религиозним захтевима за специфичним исламским правним системом.

Најважнија политичка странка с панарапском идеологијом је Баат/Баас партија, која игра важну улогу још од 1950-их. Споменута странка била је на власти нпр. у Сирији, Ираку и Либији, што је међу осталим довело до стварања краткорочне уније између Египта и Сирије 1958-1961, зване Уједињена Арапска Република, као и неколико покушаја стварања унија између других држава.

После Насерове смрти дошло је до стварања ОАПЕЦ-а, који је имао политичко значење. Повећани приступ радију и арапским ТВ програмима, као и авио-путовања, доприносе јачању заједничке арапске културе и панарабизам добива на јакости.

С друге стране конфликти унутар арапског света утицали су негативно на панарапску сарадњу, нпр. сукоб у Западној Сахари, надаље сукоби између шија муслимана и сунита те конфликти у Либану.

Године 1945. долази до оснивања Арапске лиге која се одлучно супротставља ционистичкој идеји о стварању јеврејске државе у Палестини. Арапска лига била је под великим притиском због неуспеха у рату против Израела 1948. године.

Арапска лига у коју улазе 22 државе које покушава да координише тим државама и политички је резултат панарабизма. Један заједнички панарапски пројекат у задње време је и Магребска унија у Северној Африци.

Извори

Литература 
 Jan Hjärpe, Araber och arabism, Stockholm: Rabén Prisma, 1994.
 Albert Hourani, A history of the Arab Peoples

Види још 
 Арапска лига
 Арапски социјализам
 Уједињена Арапска Република
 Панафриканизам

Идеологије
Политичке теорије
Арапи
Паннационални покрети
Панарабизам је арапски пан-покрет који је био веома утицајан у веку и који је тежио политичком и културном уједињењу Арапа , после дељења арапског света у више одразличитих држава од стане колонизатора . Слични покрети који су се појавили у другим крајевима света били су панафриканизам и паневропеизам . Ислам игра врло важну улогу у овом покрету , као уосталом у свим арапским националистичким покретима , но исламизам је једна друга политичка струја на Блиском истоку . Панарабизам и арапски национализам Арапско заједништво стоји у центру панарабизма , међутим то није синоним оном што се обично назива „ арапски национализам “ , који настоји поновно створити и унапредити независне националне државе у пријашњем колонизованом арапском свету . Панарабизам међутим наглашава да је цео арапски свет једна нација , -{ watan }- , и покрет има више-мање циљ удруживања арапских држава . Некад се и панарабизам и регионални арапски национализам називају " арапским национализмом " ( -{ qawmîya }- ) ; као на пример на арапском конгресу у Бриселу када се појам панарабизам почиње користити . У стварности особе или државе могу да се позивају на регионални арапски национализам и панарабизам , или само на један од ова два појма . Насупрот панисламизму , панарабизам жели доћи до свог циља не гледајући на деноминационе односе . Године је закључено да панарабизам није нужно повезан с неком политичком идеологијом , но у пракси он се помиње често уз појам тзв. „ арапског социјализма “ . Као правило панарапски покрет је непријатељски оријентисан према Израелу , чији настанак је географски поделио арапски свет у два дела , и ционизму , који се сматра колонијалним пројектом . Хабиб Бургиба тадашњи вођа Туниса , био је међутим неутралан у палестинском конфликту . Још пре настанка израелске државе док је колонијализам још увек био стварност , панарапски представници говорили су о јединству „ које неће дозволити разилазак или поделу , светог наслеђа и да није могуће од тога одступити ни педаљ “ . Етничке , верске и политичке супротности Панарабизам се сусреће са бројним проблемима . У доста арапских држава још од давнина су ту живеле и друге етничке не-арапске групе , и поред остатака европских колонизатора ту се могу наћи Асирци , Јевреји , Курди , Персијанци , турски народи и многи други . Национализам у арапском свету није хомоген . У почетку је дошло до стварања арапског национализма у Османском царству , упоредо с турским национализмом , и имао је циљ за проналажење културног основа за народе чији је суверенитет био угрожен на овом простору . Египатски национализам , који настаје у веку за време британске владавине , поистовећује нацију с културним утицајем из Грчке као и наслеђем из фараонских времена , и садржавао је више-мање јаку жељу за аутономијом и независности . У Тунису се национализам појавио око са тзв. „ младотунижанима “ , отприлике истовремено као и у Алжиру са „ младоалжирцима “ ; оба су чинили мали кружоци образованих Арапа који су желели да напредују у каријери и наставе националну сарадњу с Француском , али и једно модерно арапско друштво унутар државе . Један пуритански арапски национализам , због религијских основа , настао је истовремено у Мароку . После независности од колонизатора после Другог светског рата , арапски национализам као и панарабизам добива примесе социјализма , пошто је ова идеологија била она које су националне гериле ( нпр . ФНЛ у Алжиру ) подржавале . Поред тога дошло је до конфликата између националистичких и социјалистичких држава , као и краљевина у арапском свету , као једна паралела с политичким разликама између пактова у Хладном рату . Истовремено долази до сукоба између панарабизма и регионалног национализма , првенствено у Магребу , који се делимице идентификовао с француским и афричким културним наслеђем . Панарапски покрети и групације Панарапска идеја створена је од стране тзв. арапског пакта између Саудијске Арабије , Ирака и Јемена , као и пријатељским споразумом између Саудијске Арабије и Египта исте године . Најистакнутији арапско-националистички политичар био је египатски председник Гамал Абдел Насер , но панарабизам је одиграо важну улогу у већини арапских земаља , који ако није имао за циљ стварање једне велике арапске државе , онда као економског и политичког савеза . После Насерове смрти дошло је до јаче сарадње између арапских земаља , али секуларни панарабизам почиње да добива конкуренцију у исламу и религиозним захтевима за специфичним исламским правним системом . Најважнија политичка странка с панарапском идеологијом је Баат / Баас партија , која игра важну улогу још одих . Споменута странка била је на власти нпр. у Сирији , Ираку и Либији , што је међу осталим довело до стварања краткорочне уније између Египта и Сирије зване Уједињена Арапска Република , као и неколико покушаја стварања унија између других држава . После Насерове смрти дошло је до стварања ОАПЕЦ-а , који је имао политичко значење . Повећани приступ радију и арапским ТВ програмима , као и авио-путовања , доприносе јачању заједничке арапске културе и панарабизам добива на јакости . С друге стране конфликти унутар арапског света утицали су негативно на панарапску сарадњу , нпр. сукоб у Западној Сахари , надаље сукоби између шија муслимана и сунита те конфликти у Либану . Године долази до оснивања Арапске лиге која се одлучно супротставља ционистичкој идеји о стварању јеврејске државе у Палестини . Арапска лига била је под великим притиском због неуспеха у рату против Израела године . Арапска лига у коју улазедржаве које покушава да координише тим државама и политички је резултат панарабизма . Један заједнички панарапски пројекат у задње време је и Магребска унија у Северној Африци . Извори Литература Jan Hjärpe , Araber och arabism , Stockholm : Rabén Prisma , Albert Hourani , A history of the Arab Peoples Види још Арапска лига Арапски социјализам Уједињена Арапска Република Панафриканизам Идеологије Политичке теорије Арапи Паннационални покрети