Потиско-поморишка војна крајина
Потиско-поморишка војна крајина, или само Потиско-поморишка крајина,била је део Војне крајине у области Потисја и Поморишја, која је трајала у првој половини 18. века. Потиско-поморишка војна граница је оставила велики утицај на историју Војводине и судбину Срба на тлу данашње Мађарске и Румуније.

Историјат 
Крајем Великог бечког рата (1683–1699) у највишим политичким круговима Хабзбуршког царства постављена су била два питања: одбрана граница према Турској на Сави, Дунаву, Тиси и Моришу, као и питање укључивања ту насељених Срба у оквиру монархије. Преовладало је мишљење да Србима треба дати повластице, које не би укључивале питање засебног подручја (на тражење угарског племства) у циљу њиховог укључивања у новостворену Војну крајину. Коначно, засебан одбор у Бечу је 1702. године спровео ову одлуку стварањем Посавско-подунавске и Потиско-поморишке војне границе са тачно уцртаним границама, у делу Хабзбуршког царства према Османском царству.

Први већи изазов је, међутим, дошао 1703. године Ракоцијевим устанком из унутрашње Угарске. Срби, који су били на страни Бечког двора, су активно учествовали у борбама. Овде су посебно учествовали граничари из Потиско-поморишке војне границе, као најистуреније ка северу. Ово ратовање је трајало до 1711. године.

Предах није дуго трајао, већ је у раздобљу 1716–1718. дошло до новог раза, тзв. Аустро-турског рата. Граничари (највише Срби) су дали велике жртве у овом рату, а после успешно завршног рата дочекале су их велике потешкоће са Бечом. Ово је посебно било изражено у случају Потиско-поморишке војне границе, која се нашла удаљено од нове државне границе на Сави и Дунаву, па је претила могућност њихове „провинцијализације“, тј. покмећивања граничара. Војни врхови у Бечу, са принцом Евгенијем Савојским на челу, успели да границу очувају од развојачења, уз одређене уступке граничара.

Раздобље 1718—1733. било је мирно за граничаре у Потисју и Поморишју, а потом следи учешће граничара у низу ратова и буна: Рат у Италији 1733, Аустро-турски рат 1737–1739., буна Влаха у Банату 1738, Рат за Аустријско наслеђе 1740. Поред тога, 1735. године дошло је и до буне самих граничара, понајвише у Поморишју. Ова буна се највише везује за име Пере Сегединца.

Међутим, свакако да је после 1718. године и померања границе ка југу положај Потиско-поморишке војне границе постао неизвеснији. Посебан отвор према постојању границе овде су давале управе околних угарских жупанија, као и управе значајних слободних краљевских градова, попут Сегедина и Арада. Главни разлог био је смањење намета, које су уживали граничари, а које су посредно смањивале приходе жупанија и градова, односно угарског племства, које је ту имало одлучујућу моћ.

1741. године царица Марија Терезија, током Рата за аустријско наслеђе, у циљу подршке од стране угарског племства, почиње прве мере у циљу развојачења војне крајине. Ове мере су постепено примењиване, тако да је Потиско-Поморишка граница развојачена до 1751. године.

Укидањем Потиско-Поморишке границе, мада релативно краткотрајне творевине, оставио је велики утицај на српски живаљ на простору Поморишја и Потисја. Следећих година значајан број Срба-граничара у жељи да избегне покмећивање се преселио јужније, на нову границу на југу Баната, или даље, у Русију. Некада чисто српска насеља на Тиси и Моришу веома брзо су изгубила „српски карактер“, па су касније остала на самом рубу српства у Панонији.

Живот граничара 
Граничари су готово у већем делу били сеоско становништво. У градовима су били присутни различити етноси, па је поред Срба, Мађара, Немаца, везаних за саму војну крајину, било и Цинцара, Грка, Јермена, као трговаца са југа и истока.

Привреда у Потиско-поморишкој војној граници састојала се махом од сточарства, ратарства, риболова и трговине. Посебно је значајно било гајење волова, као значајно извора прихода становништва.

Велики углед и моћ имали су официри војне границе. Временом су они стекли значајне поседе и битну улогу у трговини, па се стварају „праве лозе“: Вулиних, Јулинаца, Зака, Зорића у потиском делу, и Текелија, Шевића, Хорвата и других у поморишком делу границе.

Види још 
 Поморишје
 Потисје
 Ференц II Ракоци
 Потиски округ
 Великокикиндски диштрикт

Литература 

 
 
 
 

Историја Србије под Хабзбуршком монархијом
Историја Војводине у новом веку
Историја Бачке
Војна крајина
Потиско-поморишка војна крајина , или само Потиско-поморишка крајина,била је део Војне крајине у области Потисја и Поморишја , која је трајала у првој половини века . Потиско-поморишка војна граница је оставила велики утицај на историју Војводине и судбину Срба на тлу данашње Мађарске и Румуније . Историјат Крајем Великог бечког рата1699 ) у највишим политичким круговима Хабзбуршког царства постављена су била два питања : одбрана граница према Турској на Сави , Дунаву , Тиси и Моришу , као и питање укључивања ту насељених Срба у оквиру монархије . Преовладало је мишљење да Србима треба дати повластице , које не би укључивале питање засебног подручја ( на тражење угарског племства ) у циљу њиховог укључивања у новостворену Војну крајину . Коначно , засебан одбор у Бечу је године спровео ову одлуку стварањем Посавско-подунавске и Потиско-поморишке војне границе са тачно уцртаним границама , у делу Хабзбуршког царства према Османском царству . Први већи изазов је , међутим , дошао године Ракоцијевим устанком из унутрашње Угарске . Срби , који су били на страни Бечког двора , су активно учествовали у борбама . Овде су посебно учествовали граничари из Потиско-поморишке војне границе , као најистуреније ка северу . Ово ратовање је трајало до године . Предах није дуго трајао , већ је у раздобљу1718. дошло до новог раза , тзв . Аустро-турског рата . Граничари ( највише Срби ) су дали велике жртве у овом рату , а после успешно завршног рата дочекале су их велике потешкоће са Бечом . Ово је посебно било изражено у случају Потиско-поморишке војне границе , која се нашла удаљено од нове државне границе на Сави и Дунаву , па је претила могућност њихове „ провинцијализације “ , тј. покмећивања граничара . Војни врхови у Бечу , са принцом Евгенијем Савојским на челу , успели да границу очувају од развојачења , уз одређене уступке граничара . Раздобље1733. било је мирно за граничаре у Потисју и Поморишју , а потом следи учешће граничара у низу ратова и буна : Рат у Италији Аустро-турски рат1739 . , буна Влаха у Банату Рат за Аустријско наслеђе Поред тога , године дошло је и до буне самих граничара , понајвише у Поморишју . Ова буна се највише везује за име Пере Сегединца . Међутим , свакако да је после године и померања границе ка југу положај Потиско-поморишке војне границе постао неизвеснији . Посебан отвор према постојању границе овде су давале управе околних угарских жупанија , као и управе значајних слободних краљевских градова , попут Сегедина и Арада . Главни разлог био је смањење намета , које су уживали граничари , а које су посредно смањивале приходе жупанија и градова , односно угарског племства , које је ту имало одлучујућу моћ. 1741. године царица Марија Терезија , током Рата за аустријско наслеђе , у циљу подршке од стране угарског племства , почиње прве мере у циљу развојачења војне крајине . Ове мере су постепено примењиване , тако да је Потиско-Поморишка граница развојачена до године . Укидањем Потиско-Поморишке границе , мада релативно краткотрајне творевине , оставио је велики утицај на српски живаљ на простору Поморишја и Потисја . Следећих година значајан број Срба-граничара у жељи да избегне покмећивање се преселио јужније , на нову границу на југу Баната , или даље , у Русију . Некада чисто српска насеља на Тиси и Моришу веома брзо су изгубила „ српски карактер “ , па су касније остала на самом рубу српства у Панонији . Живот граничара Граничари су готово у већем делу били сеоско становништво . У градовима су били присутни различити етноси , па је поред Срба , Мађара , Немаца , везаних за саму војну крајину , било и Цинцара , Грка , Јермена , као трговаца са југа и истока . Привреда у Потиско-поморишкој војној граници састојала се махом од сточарства , ратарства , риболова и трговине . Посебно је значајно било гајење волова , као значајно извора прихода становништва . Велики углед и моћ имали су официри војне границе . Временом су они стекли значајне поседе и битну улогу у трговини , па се стварају „ праве лозе “ : Вулиних , Јулинаца , Зака , Зорића у потиском делу , и Текелија , Шевића , Хорвата и других у поморишком делу границе . Види још Поморишје Потисје Ференц II Ракоци Потиски округ Великокикиндски диштрикт Литература Историја Србије под Хабзбуршком монархијом Историја Војводине у новом веку Историја Бачке Војна крајина