Антун Михановић
Антун Михановић (Загреб, 10. јун 1796 — Нови Двори Клањечки код Клањца, 14. новембар 1861) био је хрватски књижевник, правник и дипломата. Познат је као аутор текстописац хрватске химне Лијепа наша домовино.

Биографија 

Антун Михановић је рођен у Загребу, на Хармеци, данас главни загребачки трг, Трг бана Јелачића, у малој једноспратној кући на северној страни трга, уз данашњу Сплавницу. Родна кућа више не постоји, срушена је у земљотресу 1880. године.

У Загребу је завршио пучку школу, гимназију и филозофију, а у Бечу је завршио право. После завршетка студија вратио се у Загреб, где је започео војничку службу, али је брзо морао да је напусти због здравља. После тога се више није враћао у Загреб. Током неколико наредних година обављао је војну службу, као војни судија у Венецији и Падови, Будиму и Ријеци и др. После тога се посветио политици. Прво је од 1923. године радио као секретар грофа Фрање Урменија, гувернера Ријечког и Угарског приморја. На наговор гувернера је отишао у Пожун (данас Братислава), седиште хрватско-угарског сабора, на коме је од 1825 —1827. године представљао Ријеку, заједно с Андријом Људевитом Адамичем био заговорник ријечких грађанских интереса. На сабору је остао запажен по својим наступима, који су узнемиравали старе конзервативце на седницама, тако да у тој фунцкији није дуго остао због својих либералних ставова. Године 1836. постао је први аустријски конзул у Београду.

За време боравка у Београду, остао је запамћен као веома културан, образован и темпераментан човек. Често је посећивао посела, која су се организовала у дому господара Јеврема, у то време један од најпросвећенијих у граду. Током посела се развила велика Антунова љубав према Анки, трећој ћерки господара Јеврема. Надахнут великом љубављу, у част Анкине лепоте, младости и отмености, Михановић је испевао свој чувени сонет „Виђење“ и песму „Камена дјева“, која је била компонована и као врло популарна песма се певала по целој Србији и Војводини у 19. веку. Међутим, на захтев кнеза Милоша, крајем 1838. године, бечки двор је морао да опозове Михановића, из политичких разлога, јер је на двору кнеза Милоша преовладао утицај француске и енглеске дипломатије, тако да је Михановић са великом тугом напустио Београд и заувек се раставио од своје велике љубави.

У функцији конзула, радио је и у Солуну, Трапезунту, Смирни, Цариграду и Букурешту.

Аутор је брошуре на кајкавском говору: „Реч домовине о хасновитости писања ву домородном језику“, објављеној у Бечу 1815. године, где је изнео своје просветитељске и романтичне идеје о употреби народног језика и тражи да се латинског језика укине из јавног живота као службени језик. Из ових идеја касније се развио програм Хрватског народног препорода Људевита Гаја и других припадника Илирског покрета.

Ипак, највећу славу Михановић је стекао док је живео у Ријеци (1823—1836), са песмом „Хорватска домовина“, чији је први стих гласио Лијепа наша домовино. Песму је, као свој допринос Илирском покрету, послао у штампаном облику Људевиту Гају да је први пут објави у десетом броју часописа Даница, 14. марта 1835.

Бавио се прикупљањем старословенских рукописа. У Венецији је 1818. пронашао рукопис Гундулићевог Османа те подстакао његово објављивање. А 1843. године у светогорском манастиру Зограф, пронашао је Зографско јеванђеље, старословенски глагољски кодекс са ћириличним додатком из 10—11 века, написан у Бугарској

Пензионисао се 1858. године, као министарски саветник и од тада је живео у Новим Дворима (Двор Миханић), у близини Клањца у Хрватском Загорју, на граници са Словенијом, све до смрти 1861. године. Сахрањен је на Старом гробљу у Клањцу, где је педестих година прошлог века подигнут спомен парк.
Године 1910. Клањчани су му подигли бисту, рад Роберта Франгеша Михановића. У граду се налази и мали меморијални музеј, са његовим радовима.

Дворац Михановић 
Антун је често боравио у дворцу, који су у 18. веку саградили грофови Ердеди. Дворац је прешао у руке бана Јосипа Бригљевића, мужа Антунове сестре. По Антуну, дворац и данас носи име „Дворац Михановић“, који је реконструисан и обновљен 1983. године. Данас је то познати угоститељски објекат за одржавање разних свечаности.

Улица у Загребу 
У његову част, у Загребу је почетком 20. века, улица која спаја Старчевићев и Марулићев трг, добила име Антун Михановић.

Референце

Спољашње везе 

Рођени 1796.
Умрли 1861.
Загрепчани
Хрватски књижевници
Хрватски правници
Аустријске дипломате
Антун Михановић ( Загреб , јун— Нови Двори Клањечки код Клањца , новембарбио је хрватски књижевник , правник и дипломата . Познат је као аутор текстописац хрватске химне Лијепа наша домовино . Биографија Антун Михановић је рођен у Загребу , на Хармеци , данас главни загребачки трг , Трг бана Јелачића , у малој једноспратној кући на северној страни трга , уз данашњу Сплавницу . Родна кућа више не постоји , срушена је у земљотресу године . У Загребу је завршио пучку школу , гимназију и филозофију , а у Бечу је завршио право . После завршетка студија вратио се у Загреб , где је започео војничку службу , али је брзо морао да је напусти због здравља . После тога се више није враћао у Загреб . Током неколико наредних година обављао је војну службу , као војни судија у Венецији и Падови , Будиму и Ријеци и др . После тога се посветио политици . Прво је од године радио као секретар грофа Фрање Урменија , гувернера Ријечког и Угарског приморја . На наговор гувернера је отишао у Пожун ( данас Братислава ) , седиште хрватско-угарског сабора , на коме је од—1827. године представљао Ријеку , заједно с Андријом Људевитом Адамичем био заговорник ријечких грађанских интереса . На сабору је остао запажен по својим наступима , који су узнемиравали старе конзервативце на седницама , тако да у тој фунцкији није дуго остао због својих либералних ставова . Године постао је први аустријски конзул у Београду . За време боравка у Београду , остао је запамћен као веома културан , образован и темпераментан човек . Често је посећивао посела , која су се организовала у дому господара Јеврема , у то време један од најпросвећенијих у граду . Током посела се развила велика Антунова љубав према Анки , трећој ћерки господара Јеврема . Надахнут великом љубављу , у част Анкине лепоте , младости и отмености , Михановић је испевао свој чувени сонет „ Виђење “ и песму „ Камена дјева “ , која је била компонована и као врло популарна песма се певала по целој Србији и Војводини у веку . Међутим , на захтев кнеза Милоша , крајем године , бечки двор је морао да опозове Михановића , из политичких разлога , јер је на двору кнеза Милоша преовладао утицај француске и енглеске дипломатије , тако да је Михановић са великом тугом напустио Београд и заувек се раставио од своје велике љубави . У функцији конзула , радио је и у Солуну , Трапезунту , Смирни , Цариграду и Букурешту . Аутор је брошуре на кајкавском говору : „ Реч домовине о хасновитости писања ву домородном језику “ , објављеној у Бечу године , где је изнео своје просветитељске и романтичне идеје о употреби народног језика и тражи да се латинског језика укине из јавног живота као службени језик . Из ових идеја касније се развио програм Хрватског народног препорода Људевита Гаја и других припадника Илирског покрета . Ипак , највећу славу Михановић је стекао док је живео у Ријеци1836 ) , са песмом „ Хорватска домовина “ , чији је први стих гласио Лијепа наша домовино . Песму је , као свој допринос Илирском покрету , послао у штампаном облику Људевиту Гају да је први пут објави у десетом броју часописа Даница , марта Бавио се прикупљањем старословенских рукописа . У Венецији је пронашао рукопис Гундулићевог Османа те подстакао његово објављивање . А године у светогорском манастиру Зограф , пронашао је Зографско јеванђеље , старословенски глагољски кодекс са ћириличним додатком из11 века , написан у Бугарској Пензионисао се године , као министарски саветник и од тада је живео у Новим Дворима ( Двор Миханић ) , у близини Клањца у Хрватском Загорју , на граници са Словенијом , све до смрти године . Сахрањен је на Старом гробљу у Клањцу , где је педестих година прошлог века подигнут спомен парк . Године Клањчани су му подигли бисту , рад Роберта Франгеша Михановића . У граду се налази и мали меморијални музеј , са његовим радовима . Дворац Михановић Антун је често боравио у дворцу , који су у веку саградили грофови Ердеди . Дворац је прешао у руке бана Јосипа Бригљевића , мужа Антунове сестре . По Антуну , дворац и данас носи име „ Дворац Михановић “ , који је реконструисан и обновљен године . Данас је то познати угоститељски објекат за одржавање разних свечаности . Улица у Загребу У његову част , у Загребу је почетком века , улица која спаја Старчевићев и Марулићев трг , добила име Антун Михановић . Референце Спољашње везе Рођени Умрли Загрепчани Хрватски књижевници Хрватски правници Аустријске дипломате