Петар Калања
Петар Калања (Закопа, код Двора на Уни, 15. март 1915 — Београд, 30. мај 1995), учесник Народноослободилачке борбе, потпуковник ЈНА, друштвено-политички радник СР Хрватске и народни херој Југославије.

Биографија 
Рођен је 15. марта 1915. године у селу Закопа, код Двора на Уни, као једно од петнаесторо деце у сиромашној сељачкој породици. Основну школу завршио је у Двору на Уни. Већ као петнаестогодишњи дечак отишао је од својих родитеља на тешке сезонске физичке радове. Радио је у шуми као дрвосеча, као радник на изградњи мостова, у каменоломима, на изградњи индустријске пруге.

Војни рок служио је 1936. и 1937. године у Косовској Митровици. Вративши се из војске, поново је радио на индустријској прузи као физички радник до априла 1941. године. Тада је позван у резерву, коју је служио у Бањој Луци, све до капитулације Југословенске краљевске војске, која га је затекла у Калиновику. Калања је успео да избегне заробљеништво. Поред свих потешкоћа, успео је да с карабином и у новом војничком оделу дође до свог родног села. И у овом делу Баније већ првих дана успоставе Независне Државе Хрватске (НДХ), усташе испољавају своју власт на најсуровији начин. У мају, одвели су Калању на присилан рад. Он и његови сусељани били су сведоци усташких злочина, јер су поред рада на цести били присиљени да из реке Уне ваде људске лешеве и закопавају их.

Народноослободилачка борба 
У јуну 1941. године, Калања је био заточен у котарском затвору у Двору на Уни, из којег је успео да побегне након двадесет дана. Неко време се скривао у шуми, али се већ 14. септембра 1941. састао с Милошем Чавићем и другим организаторима устанка у овом крају. Заједно с њима радио је на окупљању људи и припремама за устанак. Калања је од октобра био десетар у Партизанском одреду „Черкезовац“. Истакао се већ у првим борбеним акцијама, попут борбе с усташама 14. новембра на Черкезовцу, затим у борби с усташама у Гвозданском, а у јануару 1942. године био је бомбаш у жестокој бици с усташама у Зрину.

У новембру 1941, постао је кандидат за члана Комунистичке партије Југославије (КПЈ), а за члана је примљен 15. марта 1942. године. Тада је био водник вода, а у току НОР-а командир чете, заменик и командант батаљона, ађутант бригаде и начелник Штаба Банијског партизанског одреда. У нападу на 20. и 27. усташку сатнију у селу Тртник, код Глине, Калања је узео ручне бомбе из свог вода и ликвидирао први усташки бункер. Како му је понестало бомби за други, хватао је запаљене усташке бомбе у ваздуху и бацао их на непријатељске положаје. Тако је њиховим бомбама уништио и други бункер, те на тај начин осигурао успех своје јединице.

У току НОР-а, био је рањаван 13 пута. Посебно тешко је био рањен 22. јануара 1943. код Класнића, када је под унакрсном непријатељском ватром износио рањеног борца. Био је у Седмој банијској дивизији 215 дана и учествовао у биткама од Баније, преко Босанске Крајине, Гламоча, Оглавка, Неретве, Санџака, Пиве, Таре, Сутјеске, Зеленгоре и других попришта тешких борби у току Четврте и Пете непријатељске офанзиве.

По повратку на Банију, учествовао је у низу битака, попут борби за Глину, Цазин, Бихаћ, Генералски Стол, у Рипачком кланцу и многима другима. Руководио је успешним борбама у уништењу четницких јединица августа 1944. у селу Лађевчанима крај Суње и у Четвртковцу. Калања је у нападу са својим борцима нанео непријатељу велике губитке (70 мртвих четника), а да при том није погинуо ни један партизан.

Послератни период 
После ослобођења Југославије, Калања је руководио борбама против заосталих усташко-жандармеријских и четничких групација. Затим је био заменик команданта бригаде Корпуса народне одбране Југославије (КНОЈ) и начелник Војног одсека Карловца, до 31. августа 1956. године, када је пензионисан у чину потпуковника ЈНА.

Иако је био ратни војни инвалид, био је активан друштвено-политички радник у Карловцу. Био је председник Савеза бораца котара Карловац, председник Савеза резервних војних старешина, председник Савеза ратних војних инвалида, председник Савеза извиђача општине Карловац, члан Републичког одреда СУБНОР-а Хрватске, те члан Савеза резервних војних старешина и Савеза ратних војних инвалида Хрватске.

Умро је 30. маја 1995. године у Београду и сахрањен је у Алеји народних хероја на Новом гробљу у Београду.

Носилац је Партизанске споменице 1941. и других југословенских одликовања, међу којима су — Орден партизанске звезде другог реда, Орден заслуга за народ другог реда, Орден братства и јединства другог реда, два Ордена за храброст и Орден за војне заслуге другог реда. Орденом народног хероја одликован је 23. јула 1952. године.

Референце

Литература 
 Југословенски савременици: ко је ко у Југославији. „Седма сила“, Београд 1957. година.
 

Рођени 1915.
Умрли 1995.
Дворани (Двор на Уни)
Срби у Хрватској
Комунисти Хрватске
Југословенски партизани
Бомбаши НОВЈ
Припадници КНОЈ
Ратни војни инвалиди из НОБ
Потпуковници ЈНА
Друштвено-политички радници СР Хрватске
Носиоци Партизанске споменице 1941.
Народни хероји - К
Сахрањени у Алеји народних хероја на Новом гробљу у Београду
Петар Калања ( Закопа , код Двора на Уни , март— Београд , мај учесник Народноослободилачке борбе , потпуковник ЈНА , друштвено-политички радник СР Хрватске и народни херој Југославије . Биографија Рођен је марта године у селу Закопа , код Двора на Уни , као једно од петнаесторо деце у сиромашној сељачкој породици . Основну школу завршио је у Двору на Уни . Већ као петнаестогодишњи дечак отишао је од својих родитеља на тешке сезонске физичке радове . Радио је у шуми као дрвосеча , као радник на изградњи мостова , у каменоломима , на изградњи индустријске пруге . Војни рок служио је и године у Косовској Митровици . Вративши се из војске , поново је радио на индустријској прузи као физички радник до априла године . Тада је позван у резерву , коју је служио у Бањој Луци , све до капитулације Југословенске краљевске војске , која га је затекла у Калиновику . Калања је успео да избегне заробљеништво . Поред свих потешкоћа , успео је да с карабином и у новом војничком оделу дође до свог родног села . И у овом делу Баније већ првих дана успоставе Независне Државе Хрватске ( НДХ ) , усташе испољавају своју власт на најсуровији начин . У мају , одвели су Калању на присилан рад . Он и његови сусељани били су сведоци усташких злочина , јер су поред рада на цести били присиљени да из реке Уне ваде људске лешеве и закопавају их . Народноослободилачка борба У јуну године , Калања је био заточен у котарском затвору у Двору на Уни , из којег је успео да побегне након двадесет дана . Неко време се скривао у шуми , али се већ септембра састао с Милошем Чавићем и другим организаторима устанка у овом крају . Заједно с њима радио је на окупљању људи и припремама за устанак . Калања је од октобра био десетар у Партизанском одреду „ Черкезовац “ . Истакао се већ у првим борбеним акцијама , попут борбе с усташама новембра на Черкезовцу , затим у борби с усташама у Гвозданском , а у јануару године био је бомбаш у жестокој бици с усташама у Зрину . У новембру постао је кандидат за члана Комунистичке партије Југославије ( КПЈ ) , а за члана је примљен марта године . Тада је био водник вода , а у току НОР-а командир чете , заменик и командант батаљона , ађутант бригаде и начелник Штаба Банијског партизанског одреда . У нападу на и усташку сатнију у селу Тртник , код Глине , Калања је узео ручне бомбе из свог вода и ликвидирао први усташки бункер . Како му је понестало бомби за други , хватао је запаљене усташке бомбе у ваздуху и бацао их на непријатељске положаје . Тако је њиховим бомбама уништио и други бункер , те на тај начин осигурао успех своје јединице . У току НОР-а , био је рањаванпута . Посебно тешко је био рањен јануара код Класнића , када је под унакрсном непријатељском ватром износио рањеног борца . Био је у Седмој банијској дивизијидана и учествовао у биткама од Баније , преко Босанске Крајине , Гламоча , Оглавка , Неретве , Санџака , Пиве , Таре , Сутјеске , Зеленгоре и других попришта тешких борби у току Четврте и Пете непријатељске офанзиве . По повратку на Банију , учествовао је у низу битака , попут борби за Глину , Цазин , Бихаћ , Генералски Стол , у Рипачком кланцу и многима другима . Руководио је успешним борбама у уништењу четницких јединица августа у селу Лађевчанима крај Суње и у Четвртковцу . Калања је у нападу са својим борцима нанео непријатељу велике губиткемртвих четника ) , а да при том није погинуо ни један партизан . Послератни период После ослобођења Југославије , Калања је руководио борбама против заосталих усташко-жандармеријских и четничких групација . Затим је био заменик команданта бригаде Корпуса народне одбране Југославије ( КНОЈ ) и начелник Војног одсека Карловца , до августа године , када је пензионисан у чину потпуковника ЈНА . Иако је био ратни војни инвалид , био је активан друштвено-политички радник у Карловцу . Био је председник Савеза бораца котара Карловац , председник Савеза резервних војних старешина , председник Савеза ратних војних инвалида , председник Савеза извиђача општине Карловац , члан Републичког одреда СУБНОР-а Хрватске , те члан Савеза резервних војних старешина и Савеза ратних војних инвалида Хрватске . Умро је маја године у Београду и сахрањен је у Алеји народних хероја на Новом гробљу у Београду . Носилац је Партизанске споменице и других југословенских одликовања , међу којима су — Орден партизанске звезде другог реда , Орден заслуга за народ другог реда , Орден братства и јединства другог реда , два Ордена за храброст и Орден за војне заслуге другог реда . Орденом народног хероја одликован је јула године . Референце Литература Југословенски савременици : ко је ко у Југославији . „ Седма сила “ , Београд година . Рођени Умрли Дворани ( Двор на Уни ) Срби у Хрватској Комунисти Хрватске Југословенски партизани Бомбаши НОВЈ Припадници КНОЈ Ратни војни инвалиди из НОБ Потпуковници ЈНА Друштвено-политички радници СР Хрватске Носиоци Партизанске споменице Народни хероји - К Сахрањени у Алеји народних хероја на Новом гробљу у Београду