Јован Ћирковић
Јован Ћирковић Чифа или Ћирко-паша (Пљевља, 17. јун 1871 — Теслић, 22. мај 1928) био је српски учитељ, национални радник и револуционар из времена борбе за Македонију.

Биографија 

Родио се у Пљевљима 1871. године где је изгледа стекао основно образовање. У Београду је завршио Светосавску учитељску школу Друштва светог Саве 1891. године. Као учитељ службовао је у околини Пљеваља, у Куманову (од 1. августа 1895), Тетову, Скопљу, Велесу и Прилепу. Одржавао је везе са српским Министарством иностаних дела којем је слао редовне извештаје о приликама у Јужној Србији. Био је због наведених заслуга од 1900. године и школски надзорник и инспектор српских школа у Битољском вилајету. Од 1901. године био је секретар патријаршијског Велешко-дебарског епископа Поликарпа. 

Године 1903. заједно са Алексом Јовановићем Коџом и српским конзулима оснива у својој кући Битољски одбор српске четничке организације, који је себи ставио у задатак формирање, снабдевање и вођење координације српских чета у овом вилајету. Изабран је тада за председника битољске секције (српске) Народне одбране, и остао је познат по конспиративном надимку Ћифа. Сматрао је да са непријатељем (Турцима и Бугарима) треба лепо (перфидно) поступати, и због тога се служио подмићивањем; деловао је помоћу  масне гозбе и помоћу паре. Изградио је добар однос, заснован на сервилности и понизности са битољским Младо-турцима; успео је да се упозна (и омили) са вођом Кемалом Ататурком, што је искористио за своје циљеве. По завршетку Младотурске револуције, министар јавне безбедности Галиб-бег је Ћирковићу издао пропусницу, на којој је писало "ватан первер" (заслужан за отаџбину) 

Са друге стране када је реч о српској организацији, био је као организатор суров, без премца. По Григорију Божовићу, који је писао за новине поводом Ћирковићеве смрти 1928: Свакоме је додељивао сходан посао и свакога за дело искоришћавао до краја без икакве поштеде и милости. И употребљавао је свакога ко се могао употребити. Тако је он могао створити читаве поворке ваљаних радника, и за четовање и за школу, и за народну политику у Маћедонији. 

Након Младотурске револуције 1908. године постао је председник српског вилајетског одбора у Битољу. На овом месту остао је до 1910. године када је постао шеф српске народне канцеларије у Цариграду. Зближио се и са српским радикалима и захваљујући њиховом протежирању високо се котирао у Јужној Србији. Радикалски вођ Никола Пашић иако добро извештен о његовим аферама, био му је заштитник, ради политичке користи. После балканских ратова постао је 1913. године начелник Дебарског и Охридског округа, а после Првог светског рата за начелника Округа Битољског 1918. године. За време Првог светског рата је прво на челу Охридског округа, а потом после повлачења, владин комесар за избеглице у Солуну. Био је затим народни посланик Народне Радикалне странке Битољског округа у Народном представништву 1919, као и током следећих избора 1920—1927. године. Будући вешт демагог, од природе бистар иако недовољно образован, добро сналазио и у парламентарном животу. Успео је да себи обезбеди ситуиран живот, тако што је последње три године живота био члан уносне Монополске управе. Био је Јован Ћирковић оличење своје политичке странке: У пркос заслугама у националном раду, многима је био несимпатичан, па представља све врлине и мане Радикалне странке.

Контроверзе 

Ћирковић је по много чему контроверзна личност; код којег се преплићу учињено добро и зло. Због свог лошег карактера, двоструких циљева и неморалних поступака стекао је много непријатеља међу сународницима, са којима је долазио у додир. Због његовог самовлашћа, деспотског опхођења, грубости и надмености али и опањкавања и шпијунирања Срба, добио је након рата озлоглашени надимак Ћирко-паша. Интересантно је, да му је то поређење са најгорим турским деспотима - необично годило и пријало. Новине су пре Првог светског рата писале о неуспелим покушајима атентата на њега, од стране огорчених појединаца Срба. Његови супарници су са друге стране говорили да је сам исте нападе исценирао; а да је у ствари он више пута "окрварио руке". Против њега су неповољно писали и жалили се многи: Антоније Тодоровић, директори битољске гимназије - Светозар Томић и Јеротије Топаловић, те професор Стеван Симић и други виђени Срби са југа. Симић се у старости, 1946. године пишући успомене о том времену нарочито бавио Ћирковићем, приписујући му свако зло; на неки начин се светио као свом личном непријатељу. По Симићу, Јован је био као човек: Снисходљив према старијима, али охол и дрзак према млађима. Деспота кад је на власти, док је мањи од макова зрна када је ван власти. Беспримеран себичњак, и веома похлепан за туђом имовином. За новац би све ставио под ноге.

Референце 

Рођени 1871.
Умрли 1928.
Стара Србија
Четници (Борба за Македонију)
Битољ
Српска акција у Македонији
Историја Македоније у новом веку
Пљевљаци
Окружни начелници Србије
Јован Ћирковић Чифа или Ћирко-паша ( Пљевља , јун— Теслић , мајбио је српски учитељ , национални радник и револуционар из времена борбе за Македонију . Биографија Родио се у Пљевљима године где је изгледа стекао основно образовање . У Београду је завршио Светосавску учитељску школу Друштва светог Саве године . Као учитељ службовао је у околини Пљеваља , у Куманову ( од августа Тетову , Скопљу , Велесу и Прилепу . Одржавао је везе са српским Министарством иностаних дела којем је слао редовне извештаје о приликама у Јужној Србији . Био је због наведених заслуга од године и школски надзорник и инспектор српских школа у Битољском вилајету . Од године био је секретар патријаршијског Велешко-дебарског епископа Поликарпа . Године заједно са Алексом Јовановићем Коџом и српским конзулима оснива у својој кући Битољски одбор српске четничке организације , који је себи ставио у задатак формирање , снабдевање и вођење координације српских чета у овом вилајету . Изабран је тада за председника битољске секције ( српске ) Народне одбране , и остао је познат по конспиративном надимку Ћифа . Сматрао је да са непријатељем ( Турцима и Бугарима ) треба лепо ( перфидно ) поступати , и због тога се служио подмићивањем ; деловао је помоћу масне гозбе и помоћу паре . Изградио је добар однос , заснован на сервилности и понизности са битољским Младо-турцима ; успео је да се упозна ( и омили ) са вођом Кемалом Ататурком , што је искористио за своје циљеве . По завршетку Младотурске револуције , министар јавне безбедности Галиб-бег је Ћирковићу издао пропусницу , на којој је писало " ватан первер " ( заслужан за отаџбину ) Са друге стране када је реч о српској организацији , био је као организатор суров , без премца . По Григорију Божовићу , који је писао за новине поводом Ћирковићеве смрти Свакоме је додељивао сходан посао и свакога за дело искоришћавао до краја без икакве поштеде и милости . И употребљавао је свакога ко се могао употребити . Тако је он могао створити читаве поворке ваљаних радника , и за четовање и за школу , и за народну политику у Маћедонији . Након Младотурске револуције године постао је председник српског вилајетског одбора у Битољу . На овом месту остао је до године када је постао шеф српске народне канцеларије у Цариграду . Зближио се и са српским радикалима и захваљујући њиховом протежирању високо се котирао у Јужној Србији . Радикалски вођ Никола Пашић иако добро извештен о његовим аферама , био му је заштитник , ради политичке користи . После балканских ратова постао је године начелник Дебарског и Охридског округа , а после Првог светског рата за начелника Округа Битољског године . За време Првог светског рата је прво на челу Охридског округа , а потом после повлачења , владин комесар за избеглице у Солуну . Био је затим народни посланик Народне Радикалне странке Битољског округа у Народном представништву као и током следећих избора1927. године . Будући вешт демагог , од природе бистар иако недовољно образован , добро сналазио и у парламентарном животу . Успео је да себи обезбеди ситуиран живот , тако што је последње три године живота био члан уносне Монополске управе . Био је Јован Ћирковић оличење своје политичке странке : У пркос заслугама у националном раду , многима је био несимпатичан , па представља све врлине и мане Радикалне странке . Контроверзе Ћирковић је по много чему контроверзна личност ; код којег се преплићу учињено добро и зло . Због свог лошег карактера , двоструких циљева и неморалних поступака стекао је много непријатеља међу сународницима , са којима је долазио у додир . Због његовог самовлашћа , деспотског опхођења , грубости и надмености али и опањкавања и шпијунирања Срба , добио је након рата озлоглашени надимак Ћирко-паша . Интересантно је , да му је то поређење са најгорим турским деспотима - необично годило и пријало . Новине су пре Првог светског рата писале о неуспелим покушајима атентата на њега , од стране огорчених појединаца Срба . Његови супарници су са друге стране говорили да је сам исте нападе исценирао ; а да је у ствари он више пута " окрварио руке " . Против њега су неповољно писали и жалили се многи : Антоније Тодоровић , директори битољске гимназије - Светозар Томић и Јеротије Топаловић , те професор Стеван Симић и други виђени Срби са југа . Симић се у старости , године пишући успомене о том времену нарочито бавио Ћирковићем , приписујући му свако зло ; на неки начин се светио као свом личном непријатељу . По Симићу , Јован је био као човек : Снисходљив према старијима , али охол и дрзак према млађима . Деспота кад је на власти , док је мањи од макова зрна када је ван власти . Беспримеран себичњак , и веома похлепан за туђом имовином . За новац би све ставио под ноге . Референце Рођени Умрли Стара Србија Четници ( Борба за Македонију ) Битољ Српска акција у Македонији Историја Македоније у новом веку Пљевљаци Окружни начелници Србије