Kajkavščina
Kajkavščina (Kajkavica, Kajkavsko narječje, Kajkavština) je eno od treh glavnih hrvaških narečij, ob štokavščini in čakavščini. Kajkavščina je znotraj hrvaščine najbližji sorodnik slovenskega jezika. 

Približno 1 300 000 Hrvatov govori kajkavščino na Hrvaškem, njeni govorci pa živijo tudi na Madžarskem, v Sloveniji, Avstriji in Romuniji. Kajkavščina vpliva na južnoslovenska narečja, narečja Slovencev v Zagorju in Prekmurju.

Kajkavci si še danes prizadevajo za razvoj narečja in njegovo poučevanje v šolah.

Zgodovina 

Med hrvaščino in slovenščino so se izoblikovale razlike v srednjem veku, ko so Franki anektirali Slovence. Hrvaška pa je prišla na koncu 11. stoletja pod ogrsko gospostvo. S politično mejo se je zaostrila jezikovna meja, toda kajkavsko narečje je še vedno ostalo bližji sorodnik slovenskega jezika. Jezikovna meja je vplivala tudi na ogrske Slovence, kjer se je razvilo specifično prekmurskoslovensko narečje.

Glavno mesto Hrvaške Zagreb leži v kajkavski regiji. Tukaj je bilo središče hrvaškega bana in zagrebškega nadškofa. Drugo najpomembenjše hrvaško središče je bilo Varaždin, prav tako kajkavsko mesto. Ravno zato, ker je bilo tukaj središče, je bila kajkavščina administrativni in knjižni jezik srednjeveške Hrvaške.

Najpomembnejši avtor kajkavskega narečja je bil Nikola Krajačević. Njegove knjige so uporabljali tudi Slovenci na Kranjskem in Štajerskem ter ogrski Slovenci. Med drugim so v stari martjanski pesmarici prepisali kajkavske pesmi od Krajačevića. V srednjem veku je do 18. stoletja zagrebški škof vodil slovenske katoliške župnije pri Muri in mnogo slovenskih (prekmurskih) učiteljev in duhovnikov je študiralo v Zagrebu in Varaždinu. V liturgiji so si ogrski Slovenci sposojali kajkavsko narečje, zato je njegov vpliv čutiti tudi v današnji prekmurščini.

V 19. stoletju se je kajkavski jezik postopno umaknil v ozadje. Čeprav je bil Ljudevit Gaj Kajkavec, je hrvaški knjižni jezik približal štokavščini z namenom, da bi med seboj zlil srbski in hrvaški jezik. Druge hrvaške skupine so v 19. stoletju hotele oblikovati takšen knjižni jezik, kjer bi upoštevali tudi kajkavsko in čakavsko govorico. Ignac Kristijanović je v 19. stoletju hotel obnoviti kajkavsko književnost, vendar ni bil uspešen.

V Krapini obratuje Kajkavski radio, v Varaždinu ima mestna televizija kajkavske programe, Radio Zagreb pa ima program Sljeme v kajkavščini. Kajkavski časopisi delujejo v Čakovcu, Varaždinu in Samoboru.

Sorodnost med slovenščino in kajkavščino 
Prvi, ki je izpostavil tezo, da je kajkavščina narečje slovenskega jezika, je bil eden največjih slavistov 19. stoletja, Jernej Kopitar. Kasneje, z vzponom evropskih nacionalizmov in političnim oblikovanjem južnoslovanskih narodov, pa so to tezo z večjim ali manjšim uspehom izpodrivali mnogi jezikoslovci, predvsem hrvaški. Slednji še danes zavzemajo stališče, da je kajkavščina le posebna oblika hrvaškega jezika, nekakšna vmesna stopnja med dialektom in knjižnim jezikom. Po drugi strani pa mnogi nevtralni mednarodni jezikoslovci uvrščajo kajkavščino, skupaj s slovenščino, v tako imenovano zahodno skupino južnoslovanskih jezikov, medtem ko drugi dve narečji hrvaškega jezika, čakavščina in štokavščina, spadata v osrednjo skupino. Ne glede na politično pripadnost in opredeljenost govorcev kajkavščine ima torej teza, da je kajkavščina po svojem besedišču in slovnici sorodnejša slovenščini kot pa čakavščini in štokavščini, v mednarodnih jezikoslovnih krogih še vedno precej zagovornikov. 
Kljub temu ostaja nesporno dejstvo, da se velika večina govorcev kajkavščine že vsaj zadnjih 200 let politično identificira s hrvaško državo in same sebe dojema kot Hrvate.

Korenine politične delitve med govorci slovenščine in kajkavščine segajo v visoki srednji vek, ko je kajkavsko govorno področje med Sotlo, Dravo, Savo in Donavo prišlo pod vpliv takratnega hrvaškega kraljestva, verjetno za časa vladavine prvega hrvaškega kralja Tomislava Trpimirovića. Ko je bila Hrvaška, vključno s kajkavskim ozemljem, po letu 1102 pripojena ogrskemu kraljestvu starih Madžarov, se je delitev le še poglobila, saj so Slovenci v tem obdobju politično spadali v drugo državo, Nemško cesarstvo. Meja med nemško in ogrsko državo na Sotli je v taki ali drugačni obliki vztrajala še naslednjih 816 let, kar je zadostovalo za oblikovanje precej drugačne politične zavesti in miselnosti ljudi na obeh straneh Sotle. Še posebej močno je na nadaljnjo delitev, tako lingvistično kot politično, vplivalo turško zavzetje Balkana, ki je na ozemlje današnje Slavonije in Hrvaškega Zagorja naplavilo precejšnje število beguncev iz tradicionalno štokavskih krajev (osrednja Bosna, Srbija), ki so močno spremenili jezikovno podobo omenjenih področij. Po porazu hrvaškega plemstva proti Turkom na Krbavskem polju leta 1493 se je tudi politično središče hrvaških dežel iz svojih zgodovinskih primorskih oporišč pomaknilo močno proti severo-vzhodu, torej na območje Siska, Zagreba in  Varaždina, od koder se je tudi v teh, prej odmaknjenih in za hrvaško državnost marginalnih krajih, začela širiti močnejša zavest o pripadnosti hrvaškim institucijam, hrvaškemu banu in hrvaški državi. V 19. stoletju, v obdobju vzpona nacionalnih idej, so panonski in podravski Slovenci, ki so po svojem narečju kajkavcem še najbolj sorodni, posledično začeli vedno bolj gravitirati k Ljubljani in Prešernovemu krogu, ki se je zavzemal za lasten slovenski knjižni jezik, kajkavci pa k Zagrebu in Ilirskemu gibanju, ki je ponujalo štokavščino kot enoten knjižni jezik za vse t. i. Ilire, torej južne Slovane, ki naj bi se združili na osnovi starodavne hrvaške državne tradicije. Odločitev v tem primeru ni temeljila toliko na jezikovni sorodnosti, kot na zavesti o skupni politični pripadnosti. Medtem ko so se panonski in podravski Slovenci čutili povezane z ostalimi govorci slovenščine iz dežel avstrijsko/nemškega dela habsburškega cesarstva, torej s Korošci, Kranjci in Primorci, so se kajkavci čutili politično povezane predvsem s slovanskimi deželami ogrskega dela cesarstva, s katerimi so že več stoletij delili skupno usodo. Zgovoren primer iz literature, ki priča o tesni prepletenosti in sorodnosti ljudskega govora na obeh straneh Sotle in političnih dilem, s katerimi so se v tem obdobju soočali mnogi govorci slovenščine in kajkavščine, je denimo primer pesnika in pisatelja Stanka Vraza, štajerskega Slovenca, ki se je odločil za ilirizem in pisanje v knjižni štokavščini, ker se ni mogel identificirati s knjižno slovenščino v obliki, kakršno so uveljavili Prešeren in njegovi ter je temeljila predvsem na ljudskih govorih osrednje Kranjske.

Kajkavsko besedišče 

Kajkavščina ima arhaične značilnosti, tako ima med drugim koherence z vzhodnimi slovanskimi jeziki. Npr.: kajkavski izraz gda v ruščini je когда, slovensko kdaj, prekmursko gda, kda (v knjižni hrvaščini kada.) Besedi kak, tak sta podobni s slovensko kako, tako, dokler prekmurski kak, tak sta enaki z njima.

Prihodnji čas je v knjižni hrvaščini ter čakavščini ću, ćeš, će, medtem ko je v kajkavščini bum, buš, bu, v slovenščini bom, boš, bo. Prekmurščina se kajkavščini približuje ne le z dvoglasnikom ou, temveč tudi s pogosto uporabljenim u izgovorom (dugi, dužnik).

Arhaični kajkavski elementi so v narečjih okrog Zagreba.

Narečja 
 plješiviško v Prigorju
 samoborsko
 zgornjosutlansko
 bednjansko-zagorsko (najbližji sorodnik mu je štajerskoslovensko narečje in v zagorskoslovenskem narečju je tudi bednjansko-zagorski vpliv)
 varaždinsko-ludbreško
 medžimursko (najbližji sorodnik mu je prekmurščina, prleško narečje in vzhodno-štajerskoslovensko narečje)
 podravsko
 severnomoslavinsko
 glogonsko-bilogorsko
 gornjolonjsko
 dolnjolonjsko
 turopoljsko
 vukomeriško-pokupsko
 spodnjosutlansko
 goransko

Viri 
 Feletar D., Ledić G., Šir A.: Kajkaviana Croatica (Hrvatska kajkavska riječ). Muzej Međimurja, 37 str., Čakovec 1997.
 Fureš R., Jembrih A. (ured.): Kajkavski u povijesnom i sadašnjem obzorju (zbornik skupova Krapina 2002-2006). Hrvatska udruga Muži zagorskog srca, 587 str. Zabok 2006.
 JAZU / HAZU:  Rječnik hrvatskoga kajkavskog književnog jezika (A – P), I – X. Zavod za hrvatski jezik i jezikoslovlje 2500 str, Zagreb 1984-2005.
 Lipljin, T. 2002: Rječnik varaždinskoga kajkavskog govora. Garestin, Varaždin, 1284 str. (2. prošireno izdanje u tisku 2008.)
 Lončarić, M. 1996:  Kajkavsko narječje.  Školska knjiga, Zagreb, 198 str.
 Magner, F. 1971:  Kajkavian Koiné.  Symbolae in honorem Georgii Y. Shevelov, München.
 Moguš, M.: A History of the Croatian Language, NZ Globus, Zagreb 1995
 Šojat, A. 1969-1971:  Kratki navuk jezičnice horvatske (Jezik stare kajkavske književnosti).  Kaj 1969: 3-4, 5, 7-8, 10, 12; Kaj 1970: 2, 3-4, 10; Kaj 1971: 10, 11.  Kajkavsko spravišče, Zagreb.
 Sussex, Roland; Cubberly, Paul (2006), The Slavic languages, Cambridge University Press, ISBN 978-0-511-24204-5

Zunanje povezave 
 JAVNO: Kajkavski jezik i kultura kroz stoljeća 
 Krapinsko-zagorska županija – Zagorci žele kajkavski u školama 
 Kajkavsko narječje o porijeklu kajkavskog narječja
 Kajkavsko narječje morfološke jezične posebnosti 
 trnac.net (kajkavska stranica)

Sklici

Srbohrvaščina
Narečja
Kajkavščina ( Kajkavica , Kajkavsko narječje , Kajkavština ) je eno od treh glavnih hrvaških narečij , ob štokavščini in čakavščini . Kajkavščina je znotraj hrvaščine najbližji sorodnik slovenskega jezika . Približno300 000 Hrvatov govori kajkavščino na Hrvaškem , njeni govorci pa živijo tudi na Madžarskem , v Sloveniji , Avstriji in Romuniji . Kajkavščina vpliva na južnoslovenska narečja , narečja Slovencev v Zagorju in Prekmurju . Kajkavci si še danes prizadevajo za razvoj narečja in njegovo poučevanje v šolah . Zgodovina Med hrvaščino in slovenščino so se izoblikovale razlike v srednjem veku , ko so Franki anektirali Slovence . Hrvaška pa je prišla na koncu stoletja pod ogrsko gospostvo . S politično mejo se je zaostrila jezikovna meja , toda kajkavsko narečje je še vedno ostalo bližji sorodnik slovenskega jezika . Jezikovna meja je vplivala tudi na ogrske Slovence , kjer se je razvilo specifično prekmurskoslovensko narečje . Glavno mesto Hrvaške Zagreb leži v kajkavski regiji . Tukaj je bilo središče hrvaškega bana in zagrebškega nadškofa . Drugo najpomembenjše hrvaško središče je bilo Varaždin , prav tako kajkavsko mesto . Ravno zato , ker je bilo tukaj središče , je bila kajkavščina administrativni in knjižni jezik srednjeveške Hrvaške . Najpomembnejši avtor kajkavskega narečja je bil Nikola Krajačević . Njegove knjige so uporabljali tudi Slovenci na Kranjskem in Štajerskem ter ogrski Slovenci . Med drugim so v stari martjanski pesmarici prepisali kajkavske pesmi od Krajačevića . V srednjem veku je do stoletja zagrebški škof vodil slovenske katoliške župnije pri Muri in mnogo slovenskih ( prekmurskih ) učiteljev in duhovnikov je študiralo v Zagrebu in Varaždinu . V liturgiji so si ogrski Slovenci sposojali kajkavsko narečje , zato je njegov vpliv čutiti tudi v današnji prekmurščini . V stoletju se je kajkavski jezik postopno umaknil v ozadje . Čeprav je bil Ljudevit Gaj Kajkavec , je hrvaški knjižni jezik približal štokavščini z namenom , da bi med seboj zlil srbski in hrvaški jezik . Druge hrvaške skupine so v stoletju hotele oblikovati takšen knjižni jezik , kjer bi upoštevali tudi kajkavsko in čakavsko govorico . Ignac Kristijanović je v stoletju hotel obnoviti kajkavsko književnost , vendar ni bil uspešen . V Krapini obratuje Kajkavski radio , v Varaždinu ima mestna televizija kajkavske programe , Radio Zagreb pa ima program Sljeme v kajkavščini . Kajkavski časopisi delujejo v Čakovcu , Varaždinu in Samoboru . Sorodnost med slovenščino in kajkavščino Prvi , ki je izpostavil tezo , da je kajkavščina narečje slovenskega jezika , je bil eden največjih slavistov stoletja , Jernej Kopitar. Kasneje , z vzponom evropskih nacionalizmov in političnim oblikovanjem južnoslovanskih narodov , pa so to tezo z večjim ali manjšim uspehom izpodrivali mnogi jezikoslovci , predvsem hrvaški . Slednji še danes zavzemajo stališče , da je kajkavščina le posebna oblika hrvaškega jezika , nekakšna vmesna stopnja med dialektom in knjižnim jezikom . Po drugi strani pa mnogi nevtralni mednarodni jezikoslovci uvrščajo kajkavščino , skupaj s slovenščino , v tako imenovano zahodno skupino južnoslovanskih jezikov , medtem ko drugi dve narečji hrvaškega jezika , čakavščina in štokavščina , spadata v osrednjo skupino . Ne glede na politično pripadnost in opredeljenost govorcev kajkavščine ima torej teza , da je kajkavščina po svojem besedišču in slovnici sorodnejša slovenščini kot pa čakavščini in štokavščini , v mednarodnih jezikoslovnih krogih še vedno precej zagovornikov . Kljub temu ostaja nesporno dejstvo , da se velika večina govorcev kajkavščine že vsaj zadnjihlet politično identificira s hrvaško državo in same sebe dojema kot Hrvate . Korenine politične delitve med govorci slovenščine in kajkavščine segajo v visoki srednji vek , ko je kajkavsko govorno področje med Sotlo , Dravo , Savo in Donavo prišlo pod vpliv takratnega hrvaškega kraljestva , verjetno za časa vladavine prvega hrvaškega kralja Tomislava Trpimirovića . Ko je bila Hrvaška , vključno s kajkavskim ozemljem , po letupripojena ogrskemu kraljestvu starih Madžarov , se je delitev le še poglobila , saj so Slovenci v tem obdobju politično spadali v drugo državo , Nemško cesarstvo . Meja med nemško in ogrsko državo na Sotli je v taki ali drugačni obliki vztrajala še naslednjihlet , kar je zadostovalo za oblikovanje precej drugačne politične zavesti in miselnosti ljudi na obeh straneh Sotle . Še posebej močno je na nadaljnjo delitev , tako lingvistično kot politično , vplivalo turško zavzetje Balkana , ki je na ozemlje današnje Slavonije in Hrvaškega Zagorja naplavilo precejšnje število beguncev iz tradicionalno štokavskih krajev ( osrednja Bosna , Srbija ) , ki so močno spremenili jezikovno podobo omenjenih področij . Po porazu hrvaškega plemstva proti Turkom na Krbavskem polju letase je tudi politično središče hrvaških dežel iz svojih zgodovinskih primorskih oporišč pomaknilo močno proti severo - vzhodu , torej na območje Siska , Zagreba in Varaždina , od koder se je tudi v teh , prej odmaknjenih in za hrvaško državnost marginalnih krajih , začela širiti močnejša zavest o pripadnosti hrvaškim institucijam , hrvaškemu banu in hrvaški državi . V stoletju , v obdobju vzpona nacionalnih idej , so panonski in podravski Slovenci , ki so po svojem narečju kajkavcem še najbolj sorodni , posledično začeli vedno bolj gravitirati k Ljubljani in Prešernovemu krogu , ki se je zavzemal za lasten slovenski knjižni jezik , kajkavci pa k Zagrebu in Ilirskemu gibanju , ki je ponujalo štokavščino kot enoten knjižni jezik za vse t. i. Ilire , torej južne Slovane , ki naj bi se združili na osnovi starodavne hrvaške državne tradicije . Odločitev v tem primeru ni temeljila toliko na jezikovni sorodnosti , kot na zavesti o skupni politični pripadnosti . Medtem ko so se panonski in podravski Slovenci čutili povezane z ostalimi govorci slovenščine iz dežel avstrijsko /nemškega dela habsburškega cesarstva , torej s Korošci , Kranjci in Primorci , so se kajkavci čutili politično povezane predvsem s slovanskimi deželami ogrskega dela cesarstva , s katerimi so že več stoletij delili skupno usodo . Zgovoren primer iz literature , ki priča o tesni prepletenosti in sorodnosti ljudskega govora na obeh straneh Sotle in političnih dilem , s katerimi so se v tem obdobju soočali mnogi govorci slovenščine in kajkavščine , je denimo primer pesnika in pisatelja Stanka Vraza , štajerskega Slovenca , ki se je odločil za ilirizem in pisanje v knjižni štokavščini , ker se ni mogel identificirati s knjižno slovenščino v obliki , kakršno so uveljavili Prešeren in njegovi ter je temeljila predvsem na ljudskih govorih osrednje Kranjske . Kajkavsko besedišče Kajkavščina ima arhaične značilnosti , tako ima med drugim koherence z vzhodnimi slovanskimi jeziki . Npr . : kajkavski izraz gda v ruščini je когда , slovensko kdaj , prekmursko gda , kda ( v knjižni hrvaščini kada . ) Besedi kak , tak sta podobni s slovensko kako , tako , dokler prekmurski kak , tak sta enaki z njima . Prihodnji čas je v knjižni hrvaščini ter čakavščini ću , ćeš , će , medtem ko je v kajkavščini bum , buš , bu , v slovenščini bom , boš , bo . Prekmurščina se kajkavščini približuje ne le z dvoglasnikom ou , temveč tudi s pogosto uporabljenim u izgovorom ( dugi , dužnik ) . Arhaični kajkavski elementi so v narečjih okrog Zagreba . Narečja plješiviško v Prigorju samoborsko zgornjosutlansko bednjansko - zagorsko ( najbližji sorodnik mu je štajerskoslovensko narečje in v zagorskoslovenskem narečju je tudi bednjansko - zagorski vpliv ) varaždinsko - ludbreško medžimursko ( najbližji sorodnik mu je prekmurščina , prleško narečje in vzhodno - štajerskoslovensko narečje ) podravsko severnomoslavinsko glogonsko - bilogorsko gornjolonjsko dolnjolonjsko turopoljsko vukomeriško - pokupsko spodnjosutlansko goransko Viri Feletar D . , Ledić G . , Šir A . : Kajkaviana Croatica ( Hrvatska kajkavska riječ ) . Muzej Međimurja ,str . , Čakovec Fureš R . , Jembrih A . ( ured . ) : Kajkavski u povijesnom i sadašnjem obzorju ( zbornik skupova Krapina Hrvatska udruga Muži zagorskog srca ,str. Zabok JAZU / HAZU : Rječnik hrvatskoga kajkavskog književnog jezika ( A – P ) , I – X. Zavod za hrvatski jezik i jezikoslovljestr , Zagreb Lipljin , T. Rječnik varaždinskoga kajkavskog govora . Garestin , Varaždin ,str. prošireno izdanje u tisku ) Lončarić , M. Kajkavsko narječje . Školska knjiga , Zagreb ,str. Magner , F. Kajkavian Koiné . Symbolae in honorem Georgii Y. Shevelov , München . Moguš , M . : A History of the Croatian Language , NZ Globus , Zagreb Šojat , A. Kratki navuk jezičnice horvatske ( Jezik stare kajkavske književnosti ) . Kaj Kaj Kaj Kajkavsko spravišče , Zagreb . Sussex , Roland ; Cubberly , Paul The Slavic languages , Cambridge University Press , ISBN511- 24204 -5 Zunanje povezave JAVNO : Kajkavski jezik i kultura kroz stoljeća Krapinsko - zagorska županija – Zagorci žele kajkavski u školama Kajkavsko narječje o porijeklu kajkavskog narječja Kajkavsko narječje morfološke jezične posebnosti trnac.net ( kajkavska stranica ) Sklici Srbohrvaščina Narečja