Marija Brenčič Jelen
Marija Brenčič - Jelen, slovenska pesnica in pisateljica, * 28. januar 1919, Podlipa, † 21. marec 2000, Arnače.

Življenje 

Marija Brenčič - Jelen je rojena 28. januarja 1919 na Notranjskem v Podlipi pri Vrhniki očetu Francu in materi Mariji rojeni Cankar, po domače pri "Gojerju". Po končani ljudski šoli v domačem kraju je bila v letih 1938-1939 gojenka banovinske Kmetijsko-gospodinjske šole na Mali Loki pri Trebnjem, ki so jo vodile šolske sestre. Uredila je šolsko spominsko glasilo Sončni žar (1938-39).

Družina 
5. novembra 1939 je bila poroka v malološki Plečnikovi kapeli. Poročil ju je stolni dekan, skladatelj Franc Kimovec. To je bila prva poroka v tej grajski kapeli. Marija je bila torej gojenka 10. letnika Banovinske kmetijsko-gospodinjske šole na Mali Loki.

Ob Marijinem slovesu z Vrhnike se je od nje poslovila vrhniška fantovska družba s posebno skupinsko razglednico. 

Po poroki na Mali Loki z drevesničarjem Antonom Jelenom in odšla na njegovo domačijo, h "Klemšetu" v Šentilj pri Velenju blizu Velenja. Rodilo se jima je devet otrok: Hedvika (1940), Anton (1942), Janez (1944), Marija (1946), Florjan (1948), Franc (1950), Jož (1952), Blaž (1955)in Ivanka (1958).

Selitev 
Med vojno so nacistični Nemci družino selili; ko so prišli v Maribor, jih je nadaljnjega potovanja v Slavonsko Požego rešil Josef Hummel, vojak z Dunaja:  prav tisti, ki je s kolegom ponoči ob pol dveh zjutraj prišel po njih z avtom; izposloval jim je na svojo odgovornost dovoljenje, da so se lahko še istega dne vrnili nazaj v domačo vas.  Časa za hrepenenje po Podlipi v Arnačah za Marijo torej ni bilo.  Takole je povedala časnikarki Kmečkega glasa:

»Vsak dan je bilo nekaj; vojska na Poljskem se je začela že, ko sem bila v Mali Loki; potem si pa vsak dan nekaj pričakoval, se bal. Otroci so prihajali. Štiridesetega leta je bila Hedvika majhna, dvainštiridesetega leta – neke nedelje v juliju – pa so Jelenove sredi noči že odpeljali v mestno kasarno v Mariboru. Rešil jih je vojak – Dunajčan Josef Hummel. "Spoznali smo se takrat, ob pol dveh zjutraj leta 1942. Na njegov pogreb po vojni pa nisva smela iti.«To tragično zgodbo s srečnim koncem je pa sama takole opisala: 
Bum, bum, bum! je zaropotalo po leseni steni naše kočice. Jelen - Anton, Marie, Hedwig!« in spet: »Auf machen! Auf!« 
»Po radio so prišli,« je v polspanju tolažil mož. Vedela sem: »Po nas so prišli!«
In ko je končno mož, še ves zmeden, odprl vežna vrata, se vrnil v spalnico in povedal: »Mamica, iti moramo!« sem planila tujcem naproti in zavpila:
»Če moramo iti, bomo pa šli! Pa bomo tudi nazaj prišli! Takrat boste pa vi šli!«
In nisem čutila nobene žalosti, nisem kričala, ne zmerjala, čutila sem le globoko črtenje in odpor. Ko bi mogla uničiti te nasilnike, ki nas preganjajo od doma!
In ta sovražnik, ki je prišel po nas, da nas aretira in odpelje v Meljsko kasarno v Maribor in potlej naprej v Slavonsko Požego, je bil prijazen Dunajčan, Josef Hummel. Ta je v pisarni v Mariboru tako dolgo govoril za nas, da smo se vrnili domov. Nismo gledali na uro, kdaj je to bilo, a noč za nočjo, leta in leta sem se prebujala nekaj minut pred poldrugo uro zjutraj. Nobene móre ne hudih sanj, le sunkovito prebujanje. Bdela sem do dveh in potlej spet zaspala, in nisem vedela, zakaj…

Delo 

Pesmi je začela pisati že v ljudski šoli in jih pozneje objavila v nedeljskih prilogah Slovenca Mladem Slovencu in Družini. Objavljala je še v več drugih listih (Gruda, Vigred, Bogoljub, Katoliški misijoni, Mala Cvetka, Naš dom, Močilnik) ter v Mohorjevem in Slovenčevem koledarju. Pesmi za prvo zbirko je sama zbrala in jih izdala v samozaložbi ter jih sama tudi največ prodala, vozeč se s kolesom po Notranjskem in Dolenjskem. Po poroki je občasno objavljala v Verskem listu lavantinske škofije (brez podpisa ali s kratico MBJ). Med vojno ni pisala in tudi pozneje se je le redko oglašala, največ s pesmimi verske vsebine v Družini. Šele konec 60. let je pripravila še načrtovane tri zbirke pesmi, ki prvo nadaljujejo oziroma tvorijo cikel s skupnim imenom Spev tihe doline. 

Leta 1987 je izšel ponatis prve zbirke, ki je posvečen njenemu bratu Francetu, žrtvi povojnih pobojev. 

Napisala je nekaj dramskih iger za otroke: Radio Ljubljana je predvajal njeno radijsko igro v verzih Mamica, spet si naša (1939), otroško opereto Mamice naše z dejanji slavimo, ki jo je uglasbil Matija Tomc, so predstavili v opernem gledališču v Ljubljani (1939). Prispevala je besedila za glasbene vložke za igro, ki jo je napisal mož Anton Jelen Elektriko hočemo! (1947). 

Leta 1986 je začela pisati spominsko prozo. Črtice in povesti, v katerih obuja spomine na mladost v svoji rodni dolini je objavljala v Kmečkem glasu in drugi periodiki ter v dveh knjižnih zbirkah..

Bibliografija 

Spev tihe doline (1937) 
Vzdih cvetne dobrave (1968) 
Vrisk jasne planine (1969) 
Mir sinje višave (1970) 
Naših njiv nihče več ne orje (1991) 
Sedem ključavnic (1995)

Viri 

Marija Brenčič - Jelen: Sedem ključavnic. Koper: Ognjišče, 1995 [zapis na platnici] 
Vinko Šmajs: Zapušča 4 pesniške zbirke in 3 knjige črtic: "Marije Brenčič - Jelen iz Arnač ni več". Naš čas, 13. 4. 2000. Str. 8 
Kmečki glas – Slovenski gospodar – Kultura. Kmečki glas Ljubljana, 23. maj 1990.

Glej tudi 
Slovenska književnost med obema vojnama

Zunanje povezave 

 Šaleški biografski leksikon J: Marija Jelen-Brenčič, Anton Jelen
 Župnija Št.Ilj pri Velenju - Pomembni rojaki: Marija Brenčič-Jelen, Anton Jelen
 Digitalizirana kulturna dediščina slovenskih pokrajin: Gojenka Marija Brenčič, poročena 5. novembra 1939 z Antonom Jelenom 
 Učiteljski zbor; učitelji in sestre na Mali Loki z gojenkami v šolskem letu 1938/39 
 Stare razglednice: Vrhniška fantovska družba se poslavlja od svoje rojakinje-pesnice

Slovenski pesniki
Slovenski pisatelji
Slovenski rimokatoličani
Marija Brenčič - Jelen , slovenska pesnica in pisateljica , * januar Podlipa , † marec Arnače . Življenje Marija Brenčič - Jelen je rojena januarjana Notranjskem v Podlipi pri Vrhniki očetu Francu in materi Mariji rojeni Cankar , po domače pri " Gojerju " . Po končani ljudski šoli v domačem kraju je bila v letihgojenka banovinske Kmetijsko - gospodinjske šole na Mali Loki pri Trebnjem , ki so jo vodile šolske sestre . Uredila je šolsko spominsko glasilo Sončni žar Družina 5. novembraje bila poroka v malološki Plečnikovi kapeli . Poročil ju je stolni dekan , skladatelj Franc Kimovec . To je bila prva poroka v tej grajski kapeli . Marija je bila torej gojenka letnika Banovinske kmetijsko - gospodinjske šole na Mali Loki . Ob Marijinem slovesu z Vrhnike se je od nje poslovila vrhniška fantovska družba s posebno skupinsko razglednico . Po poroki na Mali Loki z drevesničarjem Antonom Jelenom in odšla na njegovo domačijo , h " Klemšetu " v Šentilj pri Velenju blizu Velenja . Rodilo se jima je devet otrok : Hedvika Anton Janez Marija Florjan Franc Jož Blažn Ivanka Selitev Med vojno so nacistični Nemci družino selili ; ko so prišli v Maribor , jih je nadaljnjega potovanja v Slavonsko Požego rešil Josef Hummel , vojak z Dunaja : prav tisti , ki je s kolegom ponoči ob pol dveh zjutraj prišel po njih z avtom ; izposloval jim je na svojo odgovornost dovoljenje , da so se lahko še istega dne vrnili nazaj v domačo vas . Časa za hrepenenje po Podlipi v Arnačah za Marijo torej ni bilo . Takole je povedala časnikarki Kmečkega glasa : » Vsak dan je bilo nekaj ; vojska na Poljskem se je začela že , ko sem bila v Mali Loki ; potem si pa vsak dan nekaj pričakoval , se bal . Otroci so prihajali . Štiridesetega leta je bila Hedvika majhna , dvainštiridesetega leta – neke nedelje v juliju – pa so Jelenove sredi noči že odpeljali v mestno kasarno v Mariboru . Rešil jih je vojak – Dunajčan Josef Hummel . " Spoznali smo se takrat , ob pol dveh zjutraj leta Na njegov pogreb po vojni pa nisva smela iti . « To tragično zgodbo s srečnim koncem je pa sama takole opisala : Bum , bum , bum ! je zaropotalo po leseni steni naše kočice . Jelen - Anton , Marie , Hedwig ! « in spet : » Auf machen ! Auf ! « » Po radio so prišli , « je v polspanju tolažil mož. Vedela sem : » Po nas so prišli ! « In ko je končno mož , še ves zmeden , odprl vežna vrata , se vrnil v spalnico in povedal : » Mamica , iti moramo ! « sem planila tujcem naproti in zavpila : » Če moramo iti , bomo pa šli ! Pa bomo tudi nazaj prišli ! Takrat boste pa vi šli ! « In nisem čutila nobene žalosti , nisem kričala , ne zmerjala , čutila sem le globoko črtenje in odpor. Ko bi mogla uničiti te nasilnike , ki nas preganjajo od doma ! In ta sovražnik , ki je prišel po nas , da nas aretira in odpelje v Meljsko kasarno v Maribor in potlej naprej v Slavonsko Požego , je bil prijazen Dunajčan , Josef Hummel . Ta je v pisarni v Mariboru tako dolgo govoril za nas , da smo se vrnili domov . Nismo gledali na uro , kdaj je to bilo , a noč za nočjo , leta in leta sem se prebujala nekaj minut pred poldrugo uro zjutraj . Nobene móre ne hudih sanj , le sunkovito prebujanje . Bdela sem do dveh in potlej spet zaspala , in nisem vedela , zakaj … Delo Pesmi je začela pisati že v ljudski šoli in jih pozneje objavila v nedeljskih prilogah Slovenca Mladem Slovencu in Družini . Objavljala je še v več drugih listih ( Gruda , Vigred , Bogoljub , Katoliški misijoni , Mala Cvetka , Naš dom , Močilnik ) ter v Mohorjevem in Slovenčevem koledarju . Pesmi za prvo zbirko je sama zbrala in jih izdala v samozaložbi ter jih sama tudi največ prodala , vozeč se s kolesom po Notranjskem in Dolenjskem . Po poroki je občasno objavljala v Verskem listu lavantinske škofije ( brez podpisa ali s kratico MBJ ) . Med vojno ni pisala in tudi pozneje se je le redko oglašala , največ s pesmimi verske vsebine v Družini . Šele konec let je pripravila še načrtovane tri zbirke pesmi , ki prvo nadaljujejo oziroma tvorijo cikel s skupnim imenom Spev tihe doline . Letaje izšel ponatis prve zbirke , ki je posvečen njenemu bratu Francetu , žrtvi povojnih pobojev . Napisala je nekaj dramskih iger za otroke : Radio Ljubljana je predvajal njeno radijsko igro v verzih Mamica , spet si naša otroško opereto Mamice naše z dejanji slavimo , ki jo je uglasbil Matija Tomc , so predstavili v opernem gledališču v Ljubljani Prispevala je besedila za glasbene vložke za igro , ki jo je napisal mož Anton Jelen Elektriko hočemo ! Letaje začela pisati spominsko prozo . Črtice in povesti , v katerih obuja spomine na mladost v svoji rodni dolini je objavljala v Kmečkem glasu in drugi periodiki ter v dveh knjižnih zbirkah . . Bibliografija Spev tihe doline Vzdih cvetne dobrave Vrisk jasne planine Mir sinje višave Naših njiv nihče več ne orje Sedem ključavnic Viri Marija Brenčič - Jelen : Sedem ključavnic . Koper : Ognjišče , [ zapis na platnici ] Vinko Šmajs : Zapuščapesniške zbirke inknjige črtic : " Marije Brenčič - Jelen iz Arnač ni več " . Naš čas , Str. Kmečki glas – Slovenski gospodar – Kultura . Kmečki glas Ljubljana , maj Glej tudi Slovenska književnost med obema vojnama Zunanje povezave Šaleški biografski leksikon J: Marija Jelen - Brenčič , Anton Jelen Župnija Št . Ilj pri Velenju - Pomembni rojaki : Marija Brenčič - Jelen , Anton Jelen Digitalizirana kulturna dediščina slovenskih pokrajin : Gojenka Marija Brenčič , poročena novembraz Antonom Jelenom Učiteljski zbor ; učitelji in sestre na Mali Loki z gojenkami v šolskem letu39 Stare razglednice : Vrhniška fantovska družba se poslavlja od svoje rojakinje - pesnice Slovenski pesniki Slovenski pisatelji Slovenski rimokatoličani