Mihael Psel
Mihael Psel (: Mihael Psellos), bizantinski književnik, filozof, politik in zgodovinar, * okoli 1017, verjetno Bizanc, Bizantinsko cesarstvo, † po 1078.

Življenje 

Glavni vir podatkov o Pselovem življenju so njegova dela, ki vsebujejo obsežne avtobiografske odlomke. Mihaelova družina je bila po poreklu iz Nikomedije (danačnji İzmit) in je spadala v družbeno elito. Mihael je bil krščen za Konstantina. Ime Mihael je dobil kasneje, ko je vstopil v samostan, priimek Psel (psellos, jecljavec) pa je dobil verjetno zaradi govorne napake. 

Šolal se ja v Bizancu. Ko je imel približno deset let, je postal zapisnikar pri podeželskem sodniku, da bi s tem pomagal družini pri zbiranju denarja za sestrino doto. Ker je sestra umrla, se je vrnil v Bizanc in nadaljeval šolanje. Med študijem pri Ivanu Mauropu je spoznal kasnejša patriarha Konstantina Leihuda in Ivana Ksifilina ter kasnejšega cesarja Konstantina X. Dukasa (1059–1067). Med študijem je nekaj časa spet delal na deželi, tokrat kot sodnik. Malo pred letom 1042 se je vrnil v Bizanc, kjer je dobil v državni pisarni manj pomembno službo pisarja (ὑπογραμματεύς), potem pa se je začela njegova strma politična kariera. Postal je vpliven politični svetovalec cesarja Konstantina IX. Monomaha (1042–1054) in vodilni profesor na novoustanovljeni akademiji v Bizancu s častnim naslovom "konzul filozofov" (ὕπατος τῶν φιλοσόφων).

Proti koncu Monomahovega vladanja se je znašel pod velikim političnim pritiskom, zato je leta 1054 zapustil dvor in odšel v samostan Olimp v Bitiniji. Po Monomahovi smrti ga je njegova naslednica cesarica Teodora (1055-1056) kmalu poklicala nazaj na dvor. Naslednjih nekaj let se je aktivno ukvarjal s politiko kot visok politični svetovalec več cesarjev. Igral je pomembno vlogo pri prenosu oblasti z Mihaela VI. Stratiotika na Izaka I. Komnena leta 1057, z Izaka Komnena na Konstantina X. Dukasa leta 1059 in z Romana IV. Diogena na Mihaela VII. Dukasa leta 1071. 

Med vladanjem Konstantina IX. je bil osebni učitelj njegovega sina Mihaela. Kasneje je igral pomembno vlogo pri Mihelovem boju za oblast, zato je verjetno pričakoval, da bo po Mihaelovem prihodu na prestol prišel do še višjega političnega položaja. Izgleda, da mu cesar Mihael le ni bil tako naklonjen, zato se je sredi 1070. let umaknil iz političnega življenja. Ker se njegova avtobiografija takrat prekine, ni nobenih zanesljivih podatkov, kaj se je z njim dogajalo kasneje. Nekateri poznavalci trdijo, da se je vrnil v samostan. Iz zapisov Pselovega sodobnika, zgodovinarja Ivana Zonara, nekateri poznavalci sklepajo, da je kmalu po padcu cesarja Mihaela VII. leta 1078 umrl.

Pismo, v katerem je Teofil Bolgarski obvestil Pselovega brata o Mihaelovi smrti, se je ohranilo. V njem piše: "Tvoj brat ni umrl, ampak je odšel k Bogu, odrešen bolezni in bolečin življenja."

Pselova zgodovinska dela 

Pselovo najbolj znano in najbolj razširjeno delo je Kronografija (Χρονογραφία), zgodovina bizantinskih cesarjev 11. stoletja. Kronografijaopisuje vladavine štirinajstih cesarjev in cesaric. Začenja se s skoraj petdeset let dolgim vladanjem Bazilija II. Bolgaroktona (Ubijalca Bolgarov, 976-1025) in se konča z vladanjem Mihaela VII. (1071-1078). Delo je napisano kot niz življenjepisov. V nasprotju z večino zgodovinskih del tistega časa, so v Pselovem delu mnogo bolj poudarjeni značaji cesarjev kot njihovi politični in vojaški dosežki. V delu so tudi zelo obširni avtobiografski vstavki, ki mnogo povedo o Pselovem političnem in intelektualnem razvoju in dajejo delu značilnosti političnih memoarjev. 

Kronografija je bila verjetno napisana v dveh delih. V prvem delu so bili življenjepisi cesarjev do Izaka I. Komnena, v drugem delu, ki je mnogo bolj spravljiv, pa so v glavnem slavospevi Pselovim trenutnim zaščitnikom, cesarjem iz dinastije Dukas.

Druga dela 

Psel je napisal tudi več drugih del:

 Historia syntomos je kratek poučen zgodovinski tekst, ki je napisan kot kronika sveta.
 Veliko število znanstvenih, filozofskih in verskih razprav, med katerimi je najbolj znana De Operatione Daemonum (klasifikacija demonov). Ostala dela se ukvarjajo astronomijo, medicino, glasbo, pravoznanstvom, fiziko in laografijo.
 Razne poučne pesnitve s področja slovnice in retorike.
 Tri pogrebne govore (epitafe), ki so bili posvečeni patriarhom Mihaelu Kerulariju, Konstantinu III. Leihudu in Ivanu Ksifilinu.
 Pogrebni govor za svojo mater, ki vsebuje mnogo avtobiografskih podatkov.
 Več hvalnic, prepričevalnih govorov, tudi proti bogomilom in evhitom, in govorov, ki so bili naslovljeni na njegovega zaščitnika cesarja.
 Nekaj sto osebnih pisem.
 Retorične vaje in eseje na te teme.
 Priložnostne, satirične in epigramske verze.

Osebnost 

Mihael Psel je bil vsestransko izobražen in je slovel kot eden najbolj učenih ljudi svojega časa. Posebno ponosen je bil na to, da je v bizantinski sistem izobraževanja ponovno uvedel študij antične filozofije, predvsem Platona. Njegovo izredno nagnjenje so Platona in drugih poganskih filozofov je nekatere njegove sodobnike privedlo do dvomov v njegovo pravovernost, tako da se je moral v svojo obrambo javno izpovedati. Ponosen je bil tudi na svoje mojstrsko govorništvo, v katerem je modrost filozofa in dar prepričevanja združil v idealen model političnega voditelja in svetovalca. Moderni razlagalci ga imajo zaradi nagnjenja do dolgih avtobiografskih digresij za domišljavega in častihlepnega, tisti pa, ki ga gledajo skozi njegovo politično kariero in vsebino Kronografije, ga imajo zaradi očitnega nekritičnega odnosa do nekaterih cesarjev za servilneža in oportunista. Nekaj je tudi takih, ki vidijo v njegovih delih, posebno v Kronografiji, prikrito ironijo, ki posreduje zelo kritično in uničujoče sporočilo o portretiranih cesarjih ter bizantinski krščanski veri in morali.

Pseudo-Psellos 

Nekoč so menili, da obstoja še en bizantinski pisatelj z istim imenom, Mihael Psel "starejši", ki ga zdaj imenujemo tudi Pseudo-Psellos. Živel naj bi v 9. stoletju na otoku Androsu, bil Fotijev učenec in učitelj cesarja Leona VI. Modrega. Mihaela Psela so zato nekateri avtorji imenovali "mlajši". Takšno mišljenje je temeljilo na zapisu v srednjeveški kroniki Σύνοψις Κεδρηνοῦ-Σκυλίτση, v kateri je omenjeno njegovo ime. Današnji strokovnjaki so prepričani, da je omemba njegovega imena napaka površnega prepisovalca in da "Mihael Psel starejši" nikoli ni obstojal.

Izraz Pseudo-Psellos sodobni strokovnjaki uporabljajo za opis avtorstva več kasnejših del, ki so jih že v bizantinskih časih pomotoma pripisali Pselu.

Knjižne izdaje Pselovih del 

 Chronographie ou histoire d'un siècle de Byzance (976-1077), Émile Renauld, 2 dela, Paris 1926/28 [standardna sodobna izdaja]
 Imperatori di Bisanzio (Cronografia), Salvatore Impellizzeri, 2 dela, Vicenza 1984 [nova kritična izdaja in italijanski prevod]
 Chronographia, E. R. A. Sewter, London 1953 [angleški prevod]
 Chronographia, Vrasidas Karalis, 2 dela. Atene 1992/96 [sodoben grški prevod]
 Vidas de los emperadores des Bizancio (Cronografia), Juan Signes Codoñer, Madrid 2005 [španski prevod]
 Autobiografia Encomio per la madre, Ugo Criscuolo, Neapelj 1989
 De omnifaria doctrina, Leendert G. Westerink, Utrecht 1948
 De operatione daemonum, Jean-François Boissonade, Nürnberg 1838, ponatis Amsterdam 1964
 "Éloge inédit du lecteur Jean Kroustoulas", Paul Gautier, Rivista di studi bizantini e neoellenici, n.s. 17-19 (27-29), 1980-1982: 119-147
 Epistola a Giovanni Xifilin, Ugo Criscuolo, Neapelj 1990
 Epistola a Michele Kerulario, Ugo Criscuolo, Neapelj 1990
 Historia Syntomos, Willem J. Aerts, Berlin 1990
 Orationes hagiographicae, Elizabeth A. Fisher, Stuttgart/Leipzig 1994
 Orationes panegyricae, Geoge T. Dennis. Stuttgart/Leipzig 1994
 Oratoria minora, Antony R. Littlewood, Leipzig 1984
 Orazione in memoria di Constantino Lichudi, Ugo Criscuolo, Messina 1983
 Philosophica minora I, John M. Duffy, Stuttgart/Leipzig 1992
 Philosophica minora II, Dominic J. O'Meara, Leipzig 1989
 Poemata, Leedert G. Westerink, Stuttgart/Leipzig 1992
 Scripta minora magnam partem adhuc inedita, v 2 delih, Eduard Kurtz, Franz Drexl, Milan 1936/41
 Essays on Euripides and George of Pisidia and on Heliodorus and Achilles Tatius, Andrew R. Dyck, Dunaj 1989
 Theologica I, Paul Gautier, Leipzig 1989
 Theologica II, Leendert G. Westerink in John M. Duffy, München/Leipzig 2002

Viri 

 "Michael Psellus". Catholic Encyclopedia (1913), . New York: Robert Appleton Company
 Perikles P. Joannou: "Psellos et le monastère *Τὰ Ναρσοῦ". Byzantinische Zeitschrift 44: 283-290.
 Herbert Hunger: Die hochsprachliche profane Literatur der Byzantiner. 2 vols. München 1978.
 Ioannes Polemis: "When did Psellos die?" Byzantinische Zeitschrift 58: 73-76.
 P. Gautier, Theophylacte d'Achrida. Lettres. Corpus Fontium Historiae Byzantinae. Series Thessalonicensis 16.2. Solun: Društvo za bizantinske raziskave, pismo 132, 1986
 Paul Lemerle: Le premier humanisme byzantin: Notes et remarques sur enseignement et culture à Byzance des origines au Xe siècle, Pariz 1971
A. Kaldellis, Anthony Kaldellis: The argument of Psellos' Chronographia, Boston 1999.
E. Pietsch: Die "Chronographia" des Michael Psellos: Kaisergeschichte, Autobiographie und Apologie, Wiesbaden 2005.
S. Papaioannou, Michael Psellos: Rhetoric and Authorship in Byzantium, Cambridge 2013.
F. Lauritzen, Depiction of Character in the Chronographia of Michael Psellos, Turnhout 2013.

Bizantinski zgodovinarji
Bizantinski filozofi
Bizantinski književniki
Bizantinski politiki
Srednjeveški filozofi
Bizantinci v 11. stoletju
Mihael Psel ( : Mihael Psellos ) , bizantinski književnik , filozof , politik in zgodovinar , * okoli verjetno Bizanc , Bizantinsko cesarstvo , † po Življenje Glavni vir podatkov o Pselovem življenju so njegova dela , ki vsebujejo obsežne avtobiografske odlomke . Mihaelova družina je bila po poreklu iz Nikomedije ( danačnji İzmit ) in je spadala v družbeno elito . Mihael je bil krščen za Konstantina . Ime Mihael je dobil kasneje , ko je vstopil v samostan , priimek Psel ( psellos , jecljavec ) pa je dobil verjetno zaradi govorne napake . Šolal se ja v Bizancu . Ko je imel približno deset let , je postal zapisnikar pri podeželskem sodniku , da bi s tem pomagal družini pri zbiranju denarja za sestrino doto . Ker je sestra umrla , se je vrnil v Bizanc in nadaljeval šolanje . Med študijem pri Ivanu Mauropu je spoznal kasnejša patriarha Konstantina Leihuda in Ivana Ksifilina ter kasnejšega cesarja Konstantina X. Dukasa1067 ) . Med študijem je nekaj časa spet delal na deželi , tokrat kot sodnik . Malo pred letomse je vrnil v Bizanc , kjer je dobil v državni pisarni manj pomembno službo pisarja ( ὑπογραμματεύς ) , potem pa se je začela njegova strma politična kariera . Postal je vpliven politični svetovalec cesarja Konstantina IX. Monomaha1054 ) in vodilni profesor na novoustanovljeni akademiji v Bizancu s častnim naslovom " konzul filozofov " ( ὕπατος τῶν φιλοσόφων ) . Proti koncu Monomahovega vladanja se je znašel pod velikim političnim pritiskom , zato je letazapustil dvor in odšel v samostan Olimp v Bitiniji . Po Monomahovi smrti ga je njegova naslednica cesarica Teodorakmalu poklicala nazaj na dvor. Naslednjih nekaj let se je aktivno ukvarjal s politiko kot visok politični svetovalec več cesarjev . Igral je pomembno vlogo pri prenosu oblasti z Mihaela VI. Stratiotika na Izaka I. Komnena leta z Izaka Komnena na Konstantina X. Dukasa letain z Romana IV. Diogena na Mihaela VII. Dukasa leta Med vladanjem Konstantina IX. je bil osebni učitelj njegovega sina Mihaela . Kasneje je igral pomembno vlogo pri Mihelovem boju za oblast , zato je verjetno pričakoval , da bo po Mihaelovem prihodu na prestol prišel do še višjega političnega položaja . Izgleda , da mu cesar Mihael le ni bil tako naklonjen , zato se je sredi let umaknil iz političnega življenja . Ker se njegova avtobiografija takrat prekine , ni nobenih zanesljivih podatkov , kaj se je z njim dogajalo kasneje . Nekateri poznavalci trdijo , da se je vrnil v samostan . Iz zapisov Pselovega sodobnika , zgodovinarja Ivana Zonara , nekateri poznavalci sklepajo , da je kmalu po padcu cesarja Mihaela VII. letaumrl . Pismo , v katerem je Teofil Bolgarski obvestil Pselovega brata o Mihaelovi smrti , se je ohranilo . V njem piše : " Tvoj brat ni umrl , ampak je odšel k Bogu , odrešen bolezni in bolečin življenja . " Pselova zgodovinska dela Pselovo najbolj znano in najbolj razširjeno delo je Kronografija ( Χρονογραφία ) , zgodovina bizantinskih cesarjev stoletja . Kronografijaopisuje vladavine štirinajstih cesarjev in cesaric . Začenja se s skoraj petdeset let dolgim vladanjem Bazilija II. Bolgaroktona ( Ubijalca Bolgarov ,in se konča z vladanjem Mihaela VII. Delo je napisano kot niz življenjepisov . V nasprotju z večino zgodovinskih del tistega časa , so v Pselovem delu mnogo bolj poudarjeni značaji cesarjev kot njihovi politični in vojaški dosežki . V delu so tudi zelo obširni avtobiografski vstavki , ki mnogo povedo o Pselovem političnem in intelektualnem razvoju in dajejo delu značilnosti političnih memoarjev . Kronografija je bila verjetno napisana v dveh delih . V prvem delu so bili življenjepisi cesarjev do Izaka I. Komnena , v drugem delu , ki je mnogo bolj spravljiv , pa so v glavnem slavospevi Pselovim trenutnim zaščitnikom , cesarjem iz dinastije Dukas . Druga dela Psel je napisal tudi več drugih del : Historia syntomos je kratek poučen zgodovinski tekst , ki je napisan kot kronika sveta . Veliko število znanstvenih , filozofskih in verskih razprav , med katerimi je najbolj znana De Operatione Daemonum ( klasifikacija demonov ) . Ostala dela se ukvarjajo astronomijo , medicino , glasbo , pravoznanstvom , fiziko in laografijo . Razne poučne pesnitve s področja slovnice in retorike . Tri pogrebne govore ( epitafe ) , ki so bili posvečeni patriarhom Mihaelu Kerulariju , Konstantinu III. Leihudu in Ivanu Ksifilinu . Pogrebni govor za svojo mater , ki vsebuje mnogo avtobiografskih podatkov . Več hvalnic , prepričevalnih govorov , tudi proti bogomilom in evhitom , in govorov , ki so bili naslovljeni na njegovega zaščitnika cesarja . Nekaj sto osebnih pisem . Retorične vaje in eseje na te teme . Priložnostne , satirične in epigramske verze . Osebnost Mihael Psel je bil vsestransko izobražen in je slovel kot eden najbolj učenih ljudi svojega časa . Posebno ponosen je bil na to , da je v bizantinski sistem izobraževanja ponovno uvedel študij antične filozofije , predvsem Platona . Njegovo izredno nagnjenje so Platona in drugih poganskih filozofov je nekatere njegove sodobnike privedlo do dvomov v njegovo pravovernost , tako da se je moral v svojo obrambo javno izpovedati . Ponosen je bil tudi na svoje mojstrsko govorništvo , v katerem je modrost filozofa in dar prepričevanja združil v idealen model političnega voditelja in svetovalca . Moderni razlagalci ga imajo zaradi nagnjenja do dolgih avtobiografskih digresij za domišljavega in častihlepnega , tisti pa , ki ga gledajo skozi njegovo politično kariero in vsebino Kronografije , ga imajo zaradi očitnega nekritičnega odnosa do nekaterih cesarjev za servilneža in oportunista . Nekaj je tudi takih , ki vidijo v njegovih delih , posebno v Kronografiji , prikrito ironijo , ki posreduje zelo kritično in uničujoče sporočilo o portretiranih cesarjih ter bizantinski krščanski veri in morali . Pseudo - Psellos Nekoč so menili , da obstoja še en bizantinski pisatelj z istim imenom , Mihael Psel " starejši " , ki ga zdaj imenujemo tudi Pseudo - Psellos . Živel naj bi v stoletju na otoku Androsu , bil Fotijev učenec in učitelj cesarja Leona VI. Modrega . Mihaela Psela so zato nekateri avtorji imenovali " mlajši " . Takšno mišljenje je temeljilo na zapisu v srednjeveški kroniki Σύνοψις Κεδρηνοῦ - Σκυλίτση , v kateri je omenjeno njegovo ime . Današnji strokovnjaki so prepričani , da je omemba njegovega imena napaka površnega prepisovalca in da " Mihael Psel starejši " nikoli ni obstojal . Izraz Pseudo - Psellos sodobni strokovnjaki uporabljajo za opis avtorstva več kasnejših del , ki so jih že v bizantinskih časih pomotoma pripisali Pselu . Knjižne izdaje Pselovih del Chronographie ou histoire d'un siècle de Byzance Émile Renauld ,dela , Paris28 [ standardna sodobna izdaja ] Imperatori di Bisanzio ( Cronografia ) , Salvatore Impellizzeri ,dela , Vicenza [ nova kritična izdaja in italijanski prevod ] Chronographia , E. R. A. Sewter , London[ angleški prevod ] Chronographia , Vrasidas Karalis ,dela . Atene96 [ sodoben grški prevod ] Vidas de los emperadores des Bizancio ( Cronografia ) , Juan Signes Codoñer , Madrid [ španski prevod ] Autobiografia Encomio per la madre , Ugo Criscuolo , Neapelj De omnifaria doctrina , Leendert G. Westerink , Utrecht De operatione daemonum , Jean - François Boissonade , Nürnberg ponatis Amsterdam " Éloge inédit du lecteur Jean Kroustoulas " , Paul Gautier , Rivista di studi bizantini e neoellenici , n . s . ( 27 - 29 ) , Epistola a Giovanni Xifilin , Ugo Criscuolo , Neapelj Epistola a Michele Kerulario , Ugo Criscuolo , Neapelj Historia Syntomos , Willem J. Aerts , Berlin Orationes hagiographicae , Elizabeth A. Fisher , Stuttgart / Leipzig Orationes panegyricae , Geoge T. Dennis . Stuttgart / Leipzig Oratoria minora , Antony R. Littlewood , Leipzig Orazione in memoria di Constantino Lichudi , Ugo Criscuolo , Messina Philosophica minora I , John M. Duffy , Stuttgart / Leipzig Philosophica minora II , Dominic J. O'Meara , Leipzig Poemata , Leedert G. Westerink , Stuttgart / Leipzig Scripta minora magnam partem adhuc inedita , vdelih , Eduard Kurtz , Franz Drexl , Milan41 Essays on Euripides and George of Pisidia and on Heliodorus and Achilles Tatius , Andrew R. Dyck , Dunaj Theologica I , Paul Gautier , Leipzig Theologica II , Leendert G. Westerink in John M. Duffy , München / Leipzig Viri " Michael Psellus " . Catholic Encyclopedia \ . New York : Robert Appleton Company Perikles P. Joannou : " Psellos et le monastère *Τὰ Ναρσοῦ " . Byzantinische Zeitschrift Herbert Hunger : Die hochsprachliche profane Literatur der Byzantiner.vols . München Ioannes Polemis : " When did Psellos die ? " Byzantinische Zeitschrift P. Gautier , Theophylacte d'Achrida . Lettres . Corpus Fontium Historiae Byzantinae . Series Thessalonicensis2. Solun : Društvo za bizantinske raziskave , pismo Paul Lemerle : Le premier humanisme byzantin : Notes et remarques sur enseignement et culture à Byzance des origines au Xe siècle , Pariz A. Kaldellis , Anthony Kaldellis : The argument of Psellos' Chronographia , Boston E. Pietsch : Die " Chronographia " des Michael Psellos : Kaisergeschichte , Autobiographie und Apologie , Wiesbaden S. Papaioannou , Michael Psellos : Rhetoric and Authorship in Byzantium , Cambridge F. Lauritzen , Depiction of Character in the Chronographia of Michael Psellos , Turnhout Bizantinski zgodovinarji Bizantinski filozofi Bizantinski književniki Bizantinski politiki Srednjeveški filozofi Bizantinci v stoletju