Paščipalci
Paščipalci ali psevdoškorpijoni (znanstveno ime Pseudoscorpiones) so red majhnih pajkovcev, v katerega uvrščamo okrog 3.300 danes živečih opisanih vrst. Ime so dobili po svoji nepopolni podobnosti ščipalcem - imajo namreč klešče podobno kot ščipalci, nimajo pa podaljšanega zadka z želom. Najstarejši fosil paščipalca datirajo v obdobje devona pred 380 milijoni let. Ima že vse značilnosti »sodobnih« paščipalcev, kar nakazuje, da so se razvili že zelo zgodaj po tistem, ko so živali poselile kopno. Zaradi majhne telesne velikosti in prikritega načina življenja so slabo raziskana skupina.

Telesne značilnosti 
V splošnem so drobne živali, praviloma manjše od enega centimetra, s sploščenim telesom. Na prvi pogled spominjajo na ščipalce, a so mnogo manjši in nimajo podaljšanega zadka z želom. Skelet glavoprsja (karapaks) je od zgoraj kvadratne oblike s po enim ali dvema očesoma na sprednjih vogalih. Nekateri paščipalci so tudi brez oči. Poleg oči nosi glavoprsje še štiri pare nog, škarje (helicere) in pipalke (pedipalpe). Klešče so razmeroma velike in lahko nosijo še več pomožnih struktur, ki sodelujejo pri parjenju. Pipalke, ki so prav tako škarjaste, so podobne škorpijonovim, posebnost paščipalcev je, da imajo na konicah izvodila strupnih žlez. Na škarjah so tudi čutilne dlake (trihobotriji).

Stik med glavoprsjem in zadkom je raven in širok, na zadnji strani pa je zadek zaokrožen. Na spodnji strani tretjega in četrtega člena zadka so odprtine (spirakli) sistema vzdušnic, s katerim paščipalci dihajo. Izločala so koksalne žleze, ki se odpirajo na prvih členih tretjega para nog.

Življenjski krog 
Oploditev je zunanja. Različne skupine paščipalcev izkazujejo različno zapletene oblike spolnega vedenja, iz česar lahko sklepamo na evolucijo posrednega prenosa sperme s spermatoforom pri pajkovcih. Pri najenostavnejši obliki samec zgolj prilepi pecljat spermatofor na tla. Ko pride samica po naključju dovolj blizu, ga zazna po kemičnih snoveh in ga pobere s svojo spolno odprtino. »Naprednejše« vrste izvajajo vedenje, ki poveča verjetnost da bo samica našla in pobrala spermatofor. Nekateri razpletejo okoli njega svilene niti, ki vodijo samico (svilne žleze imajo na koncih klešč). Drugi zgrabijo samico in jo sami privedejo nad spermatofor. Pri najzapletenejši obliki privabijo samico samčevi izločki. Po izvedenem ritualu dvorjenja izloči spermatofor na tla in spet fizično privede samico nad njega.

Samica nato zgradi gnezdo iz rastlinkih ostankov in svile ter izleže jajčeca, ki ostanejo pritrjena nanjo v membranasti vrečki. Odvisno od vrste se lahko razvijeta 2 do 50 ličink. V kasnejših stadijih razvoja se zarodki hranijo z izločki njenih jajčnikov. Do izleganja se dvakrat levijo. Po izleganju se levijo še dvakrat preden odrastejo, vsakič si v ta namen zgradijo gnezdo, ki je uporabno tudi za prezimovanje. Odrastejo v enem letu, živijo pa dve do pet let.

Ekologija 

Paščipalci so talne (edafske) živali, ki prebivajo v rastlinskem opadu, prsti, pod lubjem in kamni ter v mahu. Nekatere vrste uspevajo med algami in naplavinami v pasu bibavice v morju. Nekatere vrste so pogoste v človekovih bivališčih (so sinantropne), posebej v starih knjižnicah, kjer lovijo prašne uši in drug plen. Favnistično zanimive so jamske vrste.

Prehranjujejo se z drugimi majhnimi členonožci, kot so skakači in pršice, ki jih ujamejo s kleščami, nato pa omrtvičijo ali ubijejo s strupom iz pedipalpov. Prebava je, kot pri ostalih pajkovcih, zunanja.

Taksonomija 
Trenutno je opisanih okrog 3.300 vrst, ki jih združujemo v 25 družin.

 podred Epiocheirata
 Chthonioidea
 Chthoniidae (31, 605)
 †Dracochelidae – ena fosilna vrsta (devon)
 Lechytiidae (1, 22)
 Tridenchthoniidae (17, 68)
 Feaelloidea
 Feaellidae (1, 12)
 Pseudogarypidae (2, 7)

 podred Iocheirata
 infrared Hemictenata
 Neobisioidea
 Bochicidae (10, 38)
 Gymnobisiidae (4, 11)
 Hyidae (3, 9)
 Ideoroncidae (9, 53)
 Neobisiidae (34, 498)
 Parahyidae (1, 1)
 Syarinidae (16, 93)
 infrared Panctenata
 skupina Elassommatina
 Cheliferoidea (224, 1261)
 Atemnidae (19, 172)
 Cheliferidae (59, 292)
 Chernetidae (112, 643)
 Withiidae (34, 154)
 Sternophoroidea
 Sternophoridae (3, 20)
 skupina Mestommatina
 Garypoidea
 Cheiridiidae (6, 69)
 Garypidae (10, 74)
 Geogarypidae (3, 61)
 Larcidae (2,13)
 Pseudochiridiidae (2, 12)
 Olpioidea
 Menthidae (4, 8)
 Olpiidae (53, 329)

 incertae sedis
 Megathis Stecker, 1875 (dvomljivo ime, 2 vrsti)

V oklepajih so števila rodov in vrst znotraj posamezne družine.

V Sloveniji po do zdaj zbranih podatkih živijo predstavniki petih družin, najpogostejši je knjižni paščipalec (Chelifer cancroides). Precej vrst je endemnih.

Viri in opombe

Literatura

Nadaljnje branje

Zunanje povezave 

 
 Pseudoscorpions of the World - spletni katalog vrst. Western Australian Museum, Perth.

 
Pajkovci
Taksoni, opisani leta 1778
Paščipalci ali psevdoškorpijoni ( znanstveno ime Pseudoscorpiones ) so red majhnih pajkovcev , v katerega uvrščamo okrog300 danes živečih opisanih vrst . Ime so dobili po svoji nepopolni podobnosti ščipalcem - imajo namreč klešče podobno kot ščipalci , nimajo pa podaljšanega zadka z želom . Najstarejši fosil paščipalca datirajo v obdobje devona predmilijoni let . Ima že vse značilnosti » sodobnih « paščipalcev , kar nakazuje , da so se razvili že zelo zgodaj po tistem , ko so živali poselile kopno . Zaradi majhne telesne velikosti in prikritega načina življenja so slabo raziskana skupina . Telesne značilnosti V splošnem so drobne živali , praviloma manjše od enega centimetra , s sploščenim telesom . Na prvi pogled spominjajo na ščipalce , a so mnogo manjši in nimajo podaljšanega zadka z želom . Skelet glavoprsja ( karapaks ) je od zgoraj kvadratne oblike s po enim ali dvema očesoma na sprednjih vogalih . Nekateri paščipalci so tudi brez oči . Poleg oči nosi glavoprsje še štiri pare nog , škarje ( helicere ) in pipalke ( pedipalpe ) . Klešče so razmeroma velike in lahko nosijo še več pomožnih struktur , ki sodelujejo pri parjenju . Pipalke , ki so prav tako škarjaste , so podobne škorpijonovim , posebnost paščipalcev je , da imajo na konicah izvodila strupnih žlez . Na škarjah so tudi čutilne dlake ( trihobotriji ) . Stik med glavoprsjem in zadkom je raven in širok , na zadnji strani pa je zadek zaokrožen . Na spodnji strani tretjega in četrtega člena zadka so odprtine ( spirakli ) sistema vzdušnic , s katerim paščipalci dihajo . Izločala so koksalne žleze , ki se odpirajo na prvih členih tretjega para nog. Življenjski krog Oploditev je zunanja . Različne skupine paščipalcev izkazujejo različno zapletene oblike spolnega vedenja , iz česar lahko sklepamo na evolucijo posrednega prenosa sperme s spermatoforom pri pajkovcih . Pri najenostavnejši obliki samec zgolj prilepi pecljat spermatofor na tla . Ko pride samica po naključju dovolj blizu , ga zazna po kemičnih snoveh in ga pobere s svojo spolno odprtino . » Naprednejše « vrste izvajajo vedenje , ki poveča verjetnost da bo samica našla in pobrala spermatofor. Nekateri razpletejo okoli njega svilene niti , ki vodijo samico ( svilne žleze imajo na koncih klešč ) . Drugi zgrabijo samico in jo sami privedejo nad spermatofor . Pri najzapletenejši obliki privabijo samico samčevi izločki . Po izvedenem ritualu dvorjenja izloči spermatofor na tla in spet fizično privede samico nad njega . Samica nato zgradi gnezdo iz rastlinkih ostankov in svile ter izleže jajčeca , ki ostanejo pritrjena nanjo v membranasti vrečki . Odvisno od vrste se lahko razvijetadoličink . V kasnejših stadijih razvoja se zarodki hranijo z izločki njenih jajčnikov . Do izleganja se dvakrat levijo . Po izleganju se levijo še dvakrat preden odrastejo , vsakič si v ta namen zgradijo gnezdo , ki je uporabno tudi za prezimovanje . Odrastejo v enem letu , živijo pa dve do pet let . Ekologija Paščipalci so talne ( edafske ) živali , ki prebivajo v rastlinskem opadu , prsti , pod lubjem in kamni ter v mahu . Nekatere vrste uspevajo med algami in naplavinami v pasu bibavice v morju . Nekatere vrste so pogoste v človekovih bivališčih ( so sinantropne ) , posebej v starih knjižnicah , kjer lovijo prašne uši in drug plen . Favnistično zanimive so jamske vrste . Prehranjujejo se z drugimi majhnimi členonožci , kot so skakači in pršice , ki jih ujamejo s kleščami , nato pa omrtvičijo ali ubijejo s strupom iz pedipalpov . Prebava je , kot pri ostalih pajkovcih , zunanja . Taksonomija Trenutno je opisanih okrog300 vrst , ki jih združujemo vdružin . podred Epiocheirata Chthonioidea Chthoniidae † Dracochelidae – ena fosilna vrsta ( devon ) Lechytiidae Tridenchthoniidae Feaelloidea Feaellidae Pseudogarypidae podred Iocheirata infrared Hemictenata Neobisioidea Bochicidae Gymnobisiidae Hyidae Ideoroncidae Neobisiidae Parahyidae Syarinidae infrared Panctenata skupina Elassommatina Cheliferoidea Atemnidae Cheliferidae Chernetidae Withiidae Sternophoroidea Sternophoridae skupina Mestommatina Garypoidea Cheiridiidae Garypidae Geogarypidae Larcidae13) Pseudochiridiidae Olpioidea Menthidae Olpiidae incertae sedis Megathis Stecker, ( dvomljivo ime ,vrsti ) V oklepajih so števila rodov in vrst znotraj posamezne družine . V Sloveniji po do zdaj zbranih podatkih živijo predstavniki petih družin , najpogostejši je knjižni paščipalec ( Chelifer cancroides ) . Precej vrst je endemnih . Viri in opombe Literatura Nadaljnje branje Zunanje povezave Pseudoscorpions of the World - spletni katalog vrst . Western Australian Museum , Perth . Pajkovci Taksoni , opisani leta