Seznam sultanov Osmanskega cesarstva
Sultani iz Osmanove dinastije so od leta 1299 do leta 1922 vladali obsežnemu Osmanskemu cesarstvu, ki se je na višku moči raztezalo od Madžarske na severu in Somalije na jugu in od Alžirije na zahodu do Iraka na vzhodu. Njihova prva prestolnica je bila Bursa v zahodni Anatolji. Leta 1366 so prestolnico preselili v Edirne (Odrin) in po padcu Bizantinskega cesarstva leta 1453 v Konstantinopel, sedanji Istanbul.  Zgodnja leta Osmanskega cesarstva so predmet različnih pripovedi, v katerih je težko ločiti resnico od legende. Večina sodobnih poznavalcev se kljub temu strinja, da je cesarstvo nastalo okrog leta 1299 in da je bil prvi vladar Osman I. Gazi, vodja oguškega plemena Kayev. Osmanska dinastija je imela 36 sultanov in je vladala več kot šest stoletij. Cesarstvo je razpadlo zaradi poraza Centralnih sil, katerih zaveznik je bilo, v prvi svetovni vojni. Zmagovalci so si po vojni razdelili njegovo ozemlje, delitvi pa je sledila turška vojna za neodvisnost, iz katere je nastala sodobna Republika Turčija.

Osmanska država je bila v skoraj vsej svoji zgodovini absolutna monarhija. Na vrhu hierarhičnega sistema je bil sultan, ki je igral najpomembnejšo vlogo v političnem, vojaškem, pravosodnem, socialnem in verskem življenju države.  Teoroetično je bil odgovoren samo Bogu in Božjim zakonom (turško: şeriat iz arabskega ريعة‎  [šarīʿah,]), katerih glavni izvrševalec je bil. Njegov nebeški mandat se je odražal v njegovih iransko-islamskih naslovih, na primer božja senca na Zemlji (zill Allah fi'l-alem) in kalif na Zemljini površini (halife-i ru-yi zemin). Njegova avtoriteta je bila prisotna v vseh ustanovah države. Vse zakone je izdajal osebno v obliki dekretov – fermanov. Bil je vrhovni poveljnik osmanske armade in uradni lastnik vse zemlje. Po padcu Konstantinopla leta 1453 so se sultani razglasili tudi za naslednike Rimskega (Bizantinskega) cesarstva, zato so včasih uporabljali tudi naslova cezar (kaysar) in imperator. Selim I. si je po osvojitvi Egipta leta 1517 prisvojil tudi naslov kalifa in se s tem razglasil za voditelja vseh muslimanov. Nove sultane so med slavnostnim ustoličevanjem, ki je bilo enakovredno kronanju evropskih vladarjev, opasali z Osmanovim mečem. Otroci neopasanega sultana so bili izključeni iz nasledstvene linije Osmanske dinastije.  

Sultanova oblast je bila teoretično teokratska in absolutna, v praksi pa je bila omejena. Sultan je moral pri sprejemnaju političnih odločitev upoštevati mnenja in zadržke pomembnih članov dinastije, državne uprave, armade in verskih vodij. V 17. stoletju je cesarstvo zašlo v dolgo obdobje stagnacije, v katerem so vladali številni šibki sultani. Mnogo sultanov je bilo odstavljenih v državnih udarih janičarjev. 

Ženske niso mogle naslediti cesarskega prestola. Ženske iz sultanovega harema, predvsem sultanove matere – valide sultan, so kljub temu igrale pomembno, predvsem zakulisno, politično vlogo, v času ženskega sultanata pa so tudi  uspešno vladale Osmanskemu cesarstvu. 

Upadanje moči sultanov je razvidno tudi iz razlik v dolžini njihovega vladanja. Sulejman I., ki je vladal v 16. stoletju, ko je bilo cesarstvo na višku moči, je vladal 46 let, kar je bilo največ v zgodovini cesarstva. Murat V., ki je vladal v poznem 19. stoletju, ko je bilo cesarstvo v zatonu, je vladal samo 93 dni, kar je najmanj v zgodovini cesarstva.  Ustavni sistem je bil vzpostavljen samo med vladanjem Muratovega naslednika Abdulhamida II., ki je bil zadnji absolutistični vladar in prvi ustavni monarh. Od leta 2009 je poglavar dinastije in kandidat za osmanski prestol Bajazid Osman, pravnuk Abdulmedžida I.

Opombe 
a: Celoten naslov osmanskih vladarjev je bil zapleten in je bil sestavljen iz več naslovov, ki so se razvili v stoletni zgodovini. Naslov sultan so nosili neprekinjeno vsi vladarji skoraj od samega začetka. Ker se je naslov sultan na široko uporabljal tudi drugod v islamskem svetu, so Osmani svoj naslov kmalu spremenili, da bi se razlikovali od drugih muslimanskih vladarjev z nižjim položajem. Tretji osmanski vladar Murat I. je sebe naslavljal s sultan-i azam (najbolj vzvišeni sultan) in hüdavendigar (imperator). Prvi naslov so uporabljali anatolski Seldžuki, drugega pa mongolski Ilkanidi. Njegov sin Bajazid I. je privzel naslov sultan Rüma (Rüm je bilo staro islamsko ime Anatolije). S kombiniranjem islamske in srednjeazijske dediščine je sultanov naslov dobil standardno obliko  Sultan [Ime] Kan. Zanimivo je, da so v zahodnem svetu naslov sultan najpogosteje povezovali z Osmani, čeprav so prebivalci cesarstva za svoje vladarje najpogosteje uporabljali naslov padišah. Ko so se meje cesarstva ustalile, se je celoten naslov osmanskih sultanov glasil:

"Suveren Osmanske družine, sultan sultanov, kakan, kalif pravovernih, služabnik Meke, Medine in Jeruzalema, padišah treh glavnih mest Istanbula, Edirne (Odrina) in Burse, mest Damaska in Egipta, celega Azerbajdžana, Mägrisa, Cirenajke,  Kairouana (Tunizija), Alepa, Iraka,  Arabije in Adžima, Basre, Al Hasa, Dilena, Ar Rake, Mosula, Partije, Dijarbekirja, Kilikije, vilajetov Erzurum, Sivas, Adana, Karaman, Van in Barbarija, Etiopije, Tunizije, Tripolitanije, Sirije, Cipra, Rodosa in Krete, vilajeta Morea (Peloponez), Ak Deniza (Sredozemlje), Kara Deniza (Črno morje), Anatolije, Rumelije (evropski del cesarstva), Bagdada, Kurdistana, Grčije, Turkestana, Tatarije in Čerkezije, dveh pokrajin Kabarde (Kabardino-Balkarija), Gruzije in kipčaške stepe, celega tatarskega ozemja, Feodozije in vseh sosednjih ozemelj, Bosne in sosednjih pokrajin, mesta Beograda, Srbije z vsemi mesti in  gradovi, Albanije, Vlaške in Moldavije, kakor tudi vseh odvisnih držav in meja in mnogo drugih dežel in mest."

b:Osmanski kalifat je bil eden od najpomembnejših položajev, ki so jih imeli vladarji osmanske dinastije. Kalifat je simboliziral njihovo duhovno moč, medtem ko je sultanat predstavljal njihovo začasno moč. Po osmanskem zgodovinopisju je naslov kalifa pridobil Selim I. med njegovo osvojitvijo Egipta leta 1517, potem ko je odstopil zadnji kairski Abasid  Al-Mutawakkil III.. Sodobni strokovnjaki soglašajo, da je bil prenos kalifata izmišljotina iz 18. stoletja, ko je ideja o Osmanskem kalifatu postala zelo uporabna za krepitev pojemajoče vojaške moči. Osmanski vladarji so namreč  naslov uporabljali že pred osvojitvijo Egipta med vladanjem Murata I.. Naslov je zatem za dve in pol stoletji "izginil" in se ponovno pojavil v Kučuk-kainardžijski mirovni pogodbi  med Osmanskim cesarstvom in Katarino II. Rusko, ki je bila podpisana leta 1774. Pogodba je imela velik simbolični pomen, ker je bila prvo mednarodno priznanje osmanske zahteve po kalifatu. Čeprav je pogodba uradno potrdila osmansko izgubo Krimskega kanata, je istočasno potrdila versko oblast osmanskih kalifov nad muslimani v Rusiji. Od 18. stoletja dalje so sultani vedno bolj poudarjali svoj položaj kalifa, da bi s tem med svojimi muslimani vzbudili panislamska čustva kot odgovor na naraščajoči evropski imperializem. Po izbruhu I. svetovne vojne je sultan/kalif leta 1914 objavil džihad proti združenim sovražnikom Osmanskega cesarstva, vendar mu poskus, da bi sprožil upor med svojimi verskimi podložniki v Franciji, Veliki Britaniji in Rusiji ni uspel. Zadnji sultan, ki je oporabljal naslov kalifa, je bil Abdul Hamid II.. Naslov so mu priznavali mnogi voditelji muslimanskih držav, celo tisti na Sumatri. Svojo zahtevo po naslovu je celo vključil v ustavo iz leta 1876 (4. člen).

c: Tugre je uporabljalo 35 od 36 sultanov. Prvi je bil Orhan I. v 14. stoletju, katerega tugro so odkrili na dveh dokumentih. Nobena do sedaj odkrita tugra ne vsebuje imena Osmana I., čeprav obstojajo kovanci z napisom "Osman bin Ertuğrul bin Gündüz Alp". Svoje tugre ni imel tudi zadnji osmanski kalif Abdulmedžid II., ki je bil bolj verska figura in ne vodja države. Slednji položaj je zasedal predsednik novoustanovljene Republike Turčije Mustafa Kemal.

Sklici

Viri 
 

 

Osmanski sultani
Seznami vladarjev
Sultani iz Osmanove dinastije so od letado letavladali obsežnemu Osmanskemu cesarstvu , ki se je na višku moči raztezalo od Madžarske na severu in Somalije na jugu in od Alžirije na zahodu do Iraka na vzhodu . Njihova prva prestolnica je bila Bursa v zahodni Anatolji . Letaso prestolnico preselili v Edirne ( Odrin ) in po padcu Bizantinskega cesarstva letav Konstantinopel , sedanji Istanbul . Zgodnja leta Osmanskega cesarstva so predmet različnih pripovedi , v katerih je težko ločiti resnico od legende . Večina sodobnih poznavalcev se kljub temu strinja , da je cesarstvo nastalo okrog letain da je bil prvi vladar Osman I. Gazi , vodja oguškega plemena Kayev . Osmanska dinastija je imelasultanov in je vladala več kot šest stoletij . Cesarstvo je razpadlo zaradi poraza Centralnih sil , katerih zaveznik je bilo , v prvi svetovni vojni . Zmagovalci so si po vojni razdelili njegovo ozemlje , delitvi pa je sledila turška vojna za neodvisnost , iz katere je nastala sodobna Republika Turčija . Osmanska država je bila v skoraj vsej svoji zgodovini absolutna monarhija . Na vrhu hierarhičnega sistema je bil sultan , ki je igral najpomembnejšo vlogo v političnem , vojaškem , pravosodnem , socialnem in verskem življenju države . Teoroetično je bil odgovoren samo Bogu in Božjim zakonom ( turško : şeriat iz arabskega ريعة‎ [ šarī ʿah , ] ) , katerih glavni izvrševalec je bil . Njegov nebeški mandat se je odražal v njegovih iransko - islamskih naslovih , na primer božja senca na Zemlji ( zill Allah fi'l - alem ) in kalif na Zemljini površini ( halife - i ru - yi zemin ) . Njegova avtoriteta je bila prisotna v vseh ustanovah države . Vse zakone je izdajal osebno v obliki dekretov – fermanov . Bil je vrhovni poveljnik osmanske armade in uradni lastnik vse zemlje . Po padcu Konstantinopla letaso se sultani razglasili tudi za naslednike Rimskega ( Bizantinskega ) cesarstva , zato so včasih uporabljali tudi naslova cezar ( kaysar ) in imperator. Selim I. si je po osvojitvi Egipta letaprisvojil tudi naslov kalifa in se s tem razglasil za voditelja vseh muslimanov . Nove sultane so med slavnostnim ustoličevanjem , ki je bilo enakovredno kronanju evropskih vladarjev , opasali z Osmanovim mečem . Otroci neopasanega sultana so bili izključeni iz nasledstvene linije Osmanske dinastije . Sultanova oblast je bila teoretično teokratska in absolutna , v praksi pa je bila omejena . Sultan je moral pri sprejemnaju političnih odločitev upoštevati mnenja in zadržke pomembnih članov dinastije , državne uprave , armade in verskih vodij . V stoletju je cesarstvo zašlo v dolgo obdobje stagnacije , v katerem so vladali številni šibki sultani . Mnogo sultanov je bilo odstavljenih v državnih udarih janičarjev . Ženske niso mogle naslediti cesarskega prestola . Ženske iz sultanovega harema , predvsem sultanove matere – valide sultan , so kljub temu igrale pomembno , predvsem zakulisno , politično vlogo , v času ženskega sultanata pa so tudi uspešno vladale Osmanskemu cesarstvu . Upadanje moči sultanov je razvidno tudi iz razlik v dolžini njihovega vladanja . Sulejman I . , ki je vladal v stoletju , ko je bilo cesarstvo na višku moči , je vladallet , kar je bilo največ v zgodovini cesarstva . Murat V . , ki je vladal v poznem stoletju , ko je bilo cesarstvo v zatonu , je vladal samodni , kar je najmanj v zgodovini cesarstva . Ustavni sistem je bil vzpostavljen samo med vladanjem Muratovega naslednika Abdulhamida II . , ki je bil zadnji absolutistični vladar in prvi ustavni monarh . Od letaje poglavar dinastije in kandidat za osmanski prestol Bajazid Osman , pravnuk Abdulmedžida I. Opombe a : Celoten naslov osmanskih vladarjev je bil zapleten in je bil sestavljen iz več naslovov , ki so se razvili v stoletni zgodovini . Naslov sultan so nosili neprekinjeno vsi vladarji skoraj od samega začetka . Ker se je naslov sultan na široko uporabljal tudi drugod v islamskem svetu , so Osmani svoj naslov kmalu spremenili , da bi se razlikovali od drugih muslimanskih vladarjev z nižjim položajem . Tretji osmanski vladar Murat I. je sebe naslavljal s sultan - i azam ( najbolj vzvišeni sultan ) in hüdavendigar ( imperator ) . Prvi naslov so uporabljali anatolski Seldžuki , drugega pa mongolski Ilkanidi . Njegov sin Bajazid I. je privzel naslov sultan Rüma ( Rüm je bilo staro islamsko ime Anatolije ) . S kombiniranjem islamske in srednjeazijske dediščine je sultanov naslov dobil standardno obliko Sultan [ Ime ] Kan . Zanimivo je , da so v zahodnem svetu naslov sultan najpogosteje povezovali z Osmani , čeprav so prebivalci cesarstva za svoje vladarje najpogosteje uporabljali naslov padišah . Ko so se meje cesarstva ustalile , se je celoten naslov osmanskih sultanov glasil : " Suveren Osmanske družine , sultan sultanov , kakan , kalif pravovernih , služabnik Meke , Medine in Jeruzalema , padišah treh glavnih mest Istanbula , Edirne ( Odrina ) in Burse , mest Damaska in Egipta , celega Azerbajdžana , Mägrisa , Cirenajke , Kairouana ( Tunizija ) , Alepa , Iraka , Arabije in Adžima , Basre , Al Hasa , Dilena , Ar Rake , Mosula , Partije , Dijarbekirja , Kilikije , vilajetov Erzurum , Sivas , Adana , Karaman , Van in Barbarija , Etiopije , Tunizije , Tripolitanije , Sirije , Cipra , Rodosa in Krete , vilajeta Morea ( Peloponez ) , Ak Deniza ( Sredozemlje ) , Kara Deniza ( Črno morje ) , Anatolije , Rumelije ( evropski del cesarstva ) , Bagdada , Kurdistana , Grčije , Turkestana , Tatarije in Čerkezije , dveh pokrajin Kabarde ( Kabardino - Balkarija ) , Gruzije in kipčaške stepe , celega tatarskega ozemja , Feodozije in vseh sosednjih ozemelj , Bosne in sosednjih pokrajin , mesta Beograda , Srbije z vsemi mesti in gradovi , Albanije , Vlaške in Moldavije , kakor tudi vseh odvisnih držav in meja in mnogo drugih dežel in mest . " b : Osmanski kalifat je bil eden od najpomembnejših položajev , ki so jih imeli vladarji osmanske dinastije . Kalifat je simboliziral njihovo duhovno moč , medtem ko je sultanat predstavljal njihovo začasno moč . Po osmanskem zgodovinopisju je naslov kalifa pridobil Selim I. med njegovo osvojitvijo Egipta leta potem ko je odstopil zadnji kairski Abasid Al - Mutawakkil III . . Sodobni strokovnjaki soglašajo , da je bil prenos kalifata izmišljotina iz stoletja , ko je ideja o Osmanskem kalifatu postala zelo uporabna za krepitev pojemajoče vojaške moči . Osmanski vladarji so namreč naslov uporabljali že pred osvojitvijo Egipta med vladanjem Murata I . . Naslov je zatem za dve in pol stoletji " izginil " in se ponovno pojavil v Kučuk - kainardžijski mirovni pogodbi med Osmanskim cesarstvom in Katarino II. Rusko , ki je bila podpisana leta Pogodba je imela velik simbolični pomen , ker je bila prvo mednarodno priznanje osmanske zahteve po kalifatu . Čeprav je pogodba uradno potrdila osmansko izgubo Krimskega kanata , je istočasno potrdila versko oblast osmanskih kalifov nad muslimani v Rusiji . Od stoletja dalje so sultani vedno bolj poudarjali svoj položaj kalifa , da bi s tem med svojimi muslimani vzbudili panislamska čustva kot odgovor na naraščajoči evropski imperializem . Po izbruhu I. svetovne vojne je sultan /kalif letaobjavil džihad proti združenim sovražnikom Osmanskega cesarstva , vendar mu poskus , da bi sprožil upor med svojimi verskimi podložniki v Franciji , Veliki Britaniji in Rusiji ni uspel . Zadnji sultan , ki je oporabljal naslov kalifa , je bil Abdul Hamid II . . Naslov so mu priznavali mnogi voditelji muslimanskih držav , celo tisti na Sumatri . Svojo zahtevo po naslovu je celo vključil v ustavo iz leta ( 4. člen ) . c: Tugre je uporabljaloodsultanov . Prvi je bil Orhan I. v stoletju , katerega tugro so odkrili na dveh dokumentih . Nobena do sedaj odkrita tugra ne vsebuje imena Osmana I . , čeprav obstojajo kovanci z napisom " Osman bin Ertuğrul bin Gündüz Alp " . Svoje tugre ni imel tudi zadnji osmanski kalif Abdulmedžid II . , ki je bil bolj verska figura in ne vodja države . Slednji položaj je zasedal predsednik novoustanovljene Republike Turčije Mustafa Kemal . Sklici Viri Osmanski sultani Seznami vladarjev