Szentendrei sorozatgyilkosság
A szentendrei sorozatgyilkosság hét halálos áldozatot követelő bűncselekmény-sorozat volt 1947-ben, valójában nem Szentendre közigazgatási területén, hanem a várost körülvevő erdőkben, Pomázhoz és Pilisszentlászlóhoz tartozó külterületeken. A bűncselekmények két egymáshoz közeli erdős területen történtek, az egyik helyen öt tizenéves fiú esett az elkövető áldozatául, a másik helyen pedig egy turista házaspár. A gyilkosságsorozat azóta is egyike a valaha véghezvitt, legtöbb halálos áldozatot követelő magyarországi bűncselekményeknek. Az elkövető kiléte és motivációja a kiterjedt hajtóvadászat és nyomozás ellenére (hivatalosan) ismeretlen maradt.

Egy lehetséges teória, amit már egy korabeli rendőrségi jelentés is felvet és egy a történteknek alaposan utánajáró, 70 évvel későbbi cikk is utal rá, az, hogy az elkövetőnek – aki valamelyik külföldi hadsereg szökött katonája volt – szerelmi viszonya volt az egyik helyszínen megölt gyerekek nevelőanyjával, és valamilyen ebből fakadó konfliktus miatt dühödhetett meg a fiúkra; a turisták pedig rosszkor voltak rossz helyen, a tettes azért végezhetett velük, hogy ne maradjanak tanúk. A hatóságok az eset után sokáig, nagy erőkkel sulykolták a közvéleménybe, hogy a kitelepítésből „visszaszivárgott” sváb elkövetőt feltételeznek (és keresnek) – ezt a narratívát erőlteti egy egykori rendőrből lett bűnügyi író, Fóti Andor ezen ügyről írt novellája is –, valójában azonban több jel utal arra, hogy egy, a háborúban megzavarodott volt szovjet katona lehetett a tettes.

A gyilkosságok 
1947. augusztus 17-én egy hattagú csoport kirándult a Szentendréhez közeli Bölcső-hegyen. A Lajos-forrástól nem messze található Kékvízű-forrásnál (ma Pomáz külterülete) megálló csoport egy félmeztelen fiatalemberre lett figyelmes, akivel szóba elegyedtek. A fiatalember egyáltalán nem beszélt magyarul. A túlélőknek a rendőrségen felvett, későbbi vallomásai szerint azt állította, hogy német SS-katona, aki egy Magdeburg környéki hadifogolytáborból szökött meg és társaival Magyarországra jött kóborolni. Ezután – ugyancsak a fennmaradt vallomás szerint – a magyarországi viszonyokról kezdett érdeklődni, majd minden előzmény nélkül fegyvert rántott elő, és megpróbálta a társaság két tagját agyonlőni. A támadás során Denke Lajos (több újságcikkben tévesen Benke, illetve Tenke néven szerepel) holtan rogyott össze, és a felesége is életét vesztette; az első korabeli sajtóhírek arról szóltak, hogy az asszony szívrohamot kapott, de a boncolásnál az ő testén is találtak lőtt sérülést, ami a halálát okozhatta. A kiránduló társaság többi tagja – a korabeli sajtóhírek szerint Kiss Gyula és nőismerőse, Palánkay Ilona, valamint Pribil Károly vízvezeték-szerelő és neje – túlélték a váratlan támadást, egyikük védekezésképpen fokosával a merénylő felé sújtott, mire az elmenekült. A megriadt kirándulók a szentendrei rendőrkapitányságra mentek, és jelentették az esetet.

A szentendrei kapitányságra 1947. augusztus 18-án újabb gyilkosságról szóló bejelentés érkezett. A Pilisszentlászlóhoz tartozó Bükkipusztán található Zbórai-birtok fészerében – az előbbi bűncselekmény színhelyétől alig két kilométernyire – a tulajdonos holtan találta a birtokon állatokra vigyázó fia baráti társaságának négy tagját. Az ötfős fiúcsapat utolsó életben lévő tagja egy súlyosan megsebesült fiatalember volt, aki halála előtt még személyleírást adott a birtokon vérengző férfiról. A személyleírás megegyezett a Bölcső-hegyi gyilkosság elkövetőjének személyleírásával.

Hajtóvadászat
A gyilkosok felhajtásával Münnich Ferencet bízták meg. A rendőrség, a szovjet hadsereg és a magyar karhatalom nagy erőkkel körülzárta Szentendrét és megkezdte a feltételezett elkövetők – a rendőrség kommunikációjában a kezdetektől megjelenő koncepció szerint egy, a környező hegyekben bujkáló SS-szabadcsapat – felkutatását. A kutatás során az erdőkre, horhosokra és barlangokra koncentráltak. A Macska-lyuk nevű barlangban állítólag találtak is hátrahagyott fekhelyeket és lőszerkészletet. A környékbeli falvakban számos beszámolót hallgattak meg a hegyekben elrejtőzött fasiszta ellenállókról és hazafelé tartó szökött német hadifoglyokról, akik időnként megjelennek a lakott helyeken, a lakosságot fenyegetik és élelmiszert követelnek. Ezen beszámolók később hamis nyomnak bizonyultak, a hatóságok nem bukkantak fegyveresekre a hegyekben. A sajtóban többször is megjelentek olyan híradások, hogy a rendőrség nyomon van, a tettesek elfogása pusztán órák kérdése, illetve már el is fogtak gyanúsítottakat, egyes újságok pedig beszámoltak az SS és a magyar rendőrség közötti fegyveres összecsapásról is, ezen értesüléseket azonban később rendre cáfolták.<ref name="MOT19470830">[https://library.hungaricana.hu/hu/view/MOT_1947_08/?pg=711&layout=s A Sajtóiroda közleménye az SS-tömeggyilkosok nyomozati ügyében; Magyar Országos Tudósító 1947. augusztus 30., 12.00]</ref> A kutatást néhány nappal később kiterjesztették a Duna bal partjára is, eredményt ez sem hozott.

A következő napokban-hetekben országszerte megszaporodtak a kóborló német csoportokról szóló híradások. SS-szabadcsapat felbukkanásáról érkezett hír Kemeneshőgyész és Békás, illetve Rákospalota és Fót határából. Az észlelések ellenére egyetlen kóborló német katonát sem sikerült elfogni.

Ellentmondások az ügyben

A korszak minden apró-cseprő ügyre ráharapó, szenzációéhes sajtója kezdetben egyáltalán nem kapta fel az ügyet. Augusztus 21-én Dinnyés Lajos egy minisztertanácsi ülésen meg is jegyezte, hogy számára úgy tűnik, mintha a sajtó agyon akarná hallgatni az esetet. Ennek magyarázata az lehet, hogy a sajtó zöme ekkorra már a hatalomra törő Magyar Kommunista Párt befolyása alá került, a választásokra készülő pártnak azonban rendkívül rosszkor jött a merénylet. A közrendet fenntartó rendőrség ugyanis az MKP-s miniszter által irányított belügyi tárcához tartozott. A háború után azonban példátlan méretű és durvaságú bűnözési hullám sújtotta az országot, a rendőrséget pedig sorozatos kudarcok érték a közrend helyreállításáért folytatott küzdelemben. A kommunista befolyás alá került sajtó érthetően nem szívesen számolt be a kommunista irányítás alatt álló közrendvédelem kudarcáról.

A háború utáni két évben a sajtó rendszeresen beszámolt a szétesett fasiszta hadseregek hazafelé tartó katonái által elkövetett bűncselekményekről. Ezen bűncselekmények azonban a szentendrei esettől gyökeresen eltérő jellegűek, jobbára állat- és terménylopás, illetve a tolvajokat felfedező gazdák ellen irányuló szóbeli fenyegetések voltak. Nem volt jellemző, hogy a kóborló katonák huzamosan és nagyobb számban tartózkodtak volna egy-egy helyen, és érthetetlen volt az is, hogy miért pont az év utazásra legalkalmasabb időszakában (alacsony folyami vízállások, gyümölcsérés, a gyors megbúvást lehetővé tevő lombos erdők, meleg éjszakák) táboroztak volna le hosszabb időre egy idegen és ellenséges helyen. A kiránduló csoport elleni támadó viselkedése kifejezetten ellentmondásos. Bár elrejtőzhetett volna a kirándulók elől, a merénylő azonban nem csak elbeszélgetett a túrázókkal, de ha hinni lehet a korabeli rendőrségi jegyzőkönyvnek, gondosan be is számolt jelenlétének okáról, 10 társáról, majd a gyilkosság elkövetése után szemtanúkat hátrahagyva menekült el. A Zbórai-birtokon történt vérengzés pontos ideje nem ismert, ugyanakkor nehezen magyarázható, hogy az elkövető miért vállalkozott egy második gyilkosság elkövetésére is, amikor érdeke az lett volna, hogy minél hamarabb és a lehető legjobban eltávolodjon az előző gyilkosság helyszínétől.

Egy alkalommal a Sajtóiroda beszámolt arról is, hogy a hatóságok azonosították a tetteseket, azonban személyleírásukat és nevüket sem akkor, később sem tették közzé. A gyilkossági ügy lezárásáról kevés tudható. Az ügyben bírósági per nem zajlott, ítéletekről, a tettesek elfogásáról a sajtó nem számolt be. Mindössze 19 évvel később egy újságcikkben olvasható utalás arra, hogy az elkövetőt a törvény utolérte. A gyilkosságsorozat azóta csaknem teljesen feledésbe merült.

A korabeli propaganda által sulykolt német szállal ellentétben helyi lakosok visszaemlékezései, valamint több más adat, köztük rendőrségi források szerint is a gyilkosságok elkövetője valójában inkább egy, egyesek által állítólag személyesen is ismert, Vaszil nevű kozák vagy ukrán származású, korábbi szovjet katona lehetett; ezt a verziót erősíti az a tény is, hogy a hatóságok végül sohasem adtak hírt az illető elfogásáról. Mi több, az első körözési felhívásban még a rendőrség is „orosz legénységi egyenruhába öltözött, lábtekercses elkövető”t keresett, így több mint valószínű, hogy a hatóságok a kezdetektől fogva tisztában voltak azzal, hogy nem német, hanem szovjet elkövetővel állnak szemben, arra azonban politikai megfontolások miatt gondolni sem merhettek, hogy ezt tudassák a nyilvánossággal is. Ezen logika mentén a hatalmas erőkkel megindított hajtóvadászat az elkövető kézre kerítése helyett sokkal inkább azt a célt szolgálhatta, hogy elejét vegyék újabb, a nyilvánosságot felkavaró bűncselekménynek, ami már csak a közelgő nemzetgyűlési választásra való tekintettel is nagyon kevéssé lett volna kívánatos a hatóságok számára.

Emlékezete
A Bölcső-hegyi gyilkosság helyszíne közelében, alig két kilométernyire a lajosforrási turistaháztól egy nem különösebben feltűnő, kőből faragott emlékmű őrzi az ott meggyilkolt házaspár emlékét. A Cartographia Kft. által 1996-ban kiadott és a Szarvas–Faragó kiadású, 2005-ben megjelent Visegrádi-hegység térképek is a turistaháztól majdnem pontosan északnyugati irányban, légvonalban körülbelül 1500-1600 méternyi távolságban tüntetik fel a Denke Lajos-emlékművet (ezen az emlékművön tévesen 1917 szerepel 1947 helyett), nem a Kékvizű-forrás, hanem az attól még távolabbra található Helyiipari-forrás közelében; a térkép szerint a forrásig a sárga turistajelzés vezet, ahonnan észak-északkeletnek fordulva, egy jelöletlen erdei úton érhető el a körülbelül 400 méteres tengerszint feletti magasságban emelt emlékmű.
Franyó Rudolf pilisszentlászlói író az egyik könyvében a gyilkosságok rekonstruálására tett kísérletet, a helyi lakosok emlékezetében megőrződött adatok alapján.
Kollár-Klemencz László szentendrei (Dömörkapu) zenész, író, a Műanyag kert székek című könyvének, Bükki puszta című novellájában (Magvető kiadó, 2018) írt a sorozatgyilkosságról.

Az esemény az irodalomban
A szentendrei tömeggyilkossággal rengeteg elemében megegyező bűneset leírása szerepel Fóti Andor A szentendrei bosszú című novellájában, ami kötetben a szerző Kelepcében az alvilág'' című, a Zrínyi Katonai Kiadó által 1968-ban kiadott művében jelent meg. A szerző, úgy is, mint az esemény időszakának egyik vezető rendőrnyomozója, az írással azt a képet kívánja kialakítani az olvasóban – nyilván nem alaptalanul –, hogy ő maga is részt vett az ügy nyomozásában; sőt, a felderítésében is: hiszen a novella szerint a bűneset megoldódott, a tetteseket kézre kerítették és bíróság elé állították. Fóti művét azonban nem érdemes tényszerű leírásként kezelni, hiszen a könyve elején leszögezi: a benne szereplő személyek, helységek nevét megváltoztatta, a leírt és a valóságban megtörtént eseményeknek az egyezése csak a véletlen játéka lehet. A mű megjelenési időpontját jellemző társadalmi elvárások sem nagyon engedhették meg, hogy egy ilyen horderejű bűnesetet megoldatlanként mutassanak be a nagyközönség előtt.

A novella egy augusztusi vasárnapra teszi a bűneset felfedezését, dátum nélkül, de bizonyára az 1947-es évre, mert a történet szövése az 1946-os téltől indul. Egyezik a valósággal az egyik turista áldozat, Denke Lajos és a szemtanú, Pribill Károly neve, továbbá az a részlet is, hogy Pribill egy elhajított fokossal riasztotta el a támadó(ka)t; a gyerekek megölésének helyszíne is Bükki-puszta, és megjelenik a nyomozás irányítójaként az akkori országos rendőrfőkapitány, Münnich Ferenc személye is. Eltérés viszont, hogy a turisták halálának helyszíne az írásban a Rózsika-forrás – holott ilyen nevű forrás nem található Szentendre környékén, létezik viszont jóval távolabb, a Budai-hegységben, Solymár határában. Pribill egyedül, felesége nélkül szerepel a novellában, amely szerint úgy tűnik, nem is tartozott Denkéék társaságához, csak ott tartózkodott, ahol ők megpihentek. Eltérés az is, hogy a műben hat gyerekáldozat szerepel, a túlélő szemtanú pedig két támadóról tesz említést. (A gyerekek számánál Fóti alighanem azért említ a ténylegesnél nagyobb értéket, hogy ezáltal is elképzelhetetlenné tegye az egy tetteses elkövetési verziót.)

Fóti Andor írása a nyomozás leírásánál azt a narratívát követi, mely szerint az elkövetők – akikről végül kiderül, hogy hármasban „dolgoztak” – hazatért egykori SS-katonák voltak, és a turistákkal is azért álltak szóba, hogy ellenőrizzék, nehogy egykori volksbundista eszmetársaikkal végezzenek. A novella szerint a bűnözők célja az volt, hogy tettükkel éket verjenek a magyar és német nemzetiségű lakosok közé; ezt a motivációt azonban semmivel nem támasztja alá, hiszen a szerző egyik ölésnél sem mutatott be olyan adatot vagy körülményt, amely annak nemzetiségi jelleget adott volna. (Bükki-pusztán semmi olyan nyomot nem említ a szerző, ami akár a tettesek németségére utalna, akár arra, hogy a pásztorfiúk a magyarságuk miatt váltak volna áldozattá; a forrásnál elkövetett gyilkosságok esetében pedig csak azért merülhetett fel az elkövetők német nemzetiségi volta, mert Pribill, mint szemtanú, életben maradt, és ő be tudott számolni a nyomozóknak erről az állítólagos tényről.)

Az írás önmagának is ellentmondani látszik, amennyiben néhol bosszút emleget indítékként (rögtön a címében is), máshol pedig azt, hogy az elkövetők a két nemzetiség lakosai között villongásokat szítsanak. A bosszú feltételezésére vonatkozóan, illetve azzal kapcsolatosan, hogy miért bántak az elkövetők a gyerekekkel különösen kegyetlenül – az írás szerint legalább egy fiúnak a nyelvét is kivágták – semmilyen, azokat alátámasztó adatot nem közöl a szerző, a bemutatott brutalitásra a legcsekélyebb mértékben sem próbál magyarázatot keresni. Fóti egyébként, az ismert tényeknek megfelelően leírja, hogy felmerült a nyomozás során az elmebeteg elkövetés lehetősége is, de ezt csak olyan verzióként említi, aminek eshetőségét igen rövid időn belül kizárták.

Források

Magyarországi gyilkosságok
Megoldatlan bűnügyek
1947
Szentendre
Pomáz
A szentendrei sorozatgyilkosság hét halálos áldozatot követelő bűncselekmény-sorozat voltben , valójában nem Szentendre közigazgatási területén , hanem a várost körülvevő erdőkben , Pomázhoz és Pilisszentlászlóhoz tartozó külterületeken . A bűncselekmények két egymáshoz közeli erdős területen történtek , az egyik helyen öt tizenéves fiú esett az elkövető áldozatául , a másik helyen pedig egy turista házaspár . A gyilkosságsorozat azóta is egyike a valaha véghezvitt , legtöbb halálos áldozatot követelő magyarországi bűncselekményeknek . Az elkövető kiléte és motivációja a kiterjedt hajtóvadászat és nyomozás ellenére ( hivatalosan ) ismeretlen maradt . Egy lehetséges teória , amit már egy korabeli rendőrségi jelentés is felvet és egy a történteknek alaposan utánajáró,évvel későbbi cikk is utal rá , az , hogy az elkövetőnek – aki valamelyik külföldi hadsereg szökött katonája volt – szerelmi viszonya volt az egyik helyszínen megölt gyerekek nevelőanyjával , és valamilyen ebből fakadó konfliktus miatt dühödhetett meg a fiúkra ; a turisták pedig rosszkor voltak rossz helyen , a tettes azért végezhetett velük , hogy ne maradjanak tanúk . A hatóságok az eset után sokáig , nagy erőkkel sulykolták a közvéleménybe , hogy a kitelepítésből „ visszaszivárgott” sváb elkövetőt feltételeznek ( és keresnek ) – ezt a narratívát erőlteti egy egykori rendőrből lett bűnügyi író , Fóti Andor ezen ügyről írt novellája is – , valójában azonban több jel utal arra , hogy egy , a háborúban megzavarodott volt szovjet katona lehetett a tettes . A gyilkosságok 1947. augusztusén egy hattagú csoport kirándult a Szentendréhez közeli Bölcső-hegyen . A Lajos-forrástól nem messze található Kékvízű-forrásnál ( ma Pomáz külterülete ) megálló csoport egy félmeztelen fiatalemberre lett figyelmes , akivel szóba elegyedtek . A fiatalember egyáltalán nem beszélt magyarul . A túlélőknek a rendőrségen felvett , későbbi vallomásai szerint azt állította , hogy német SS-katona , aki egy Magdeburg környéki hadifogolytáborból szökött meg és társaival Magyarországra jött kóborolni . Ezután – ugyancsak a fennmaradt vallomás szerint – a magyarországi viszonyokról kezdett érdeklődni , majd minden előzmény nélkül fegyvert rántott elő , és megpróbálta a társaság két tagját agyonlőni . A támadás során Denke Lajos ( több újságcikkben tévesen Benke , illetve Tenke néven szerepel ) holtan rogyott össze , és a felesége is életét vesztette ; az első korabeli sajtóhírek arról szóltak , hogy az asszony szívrohamot kapott , de a boncolásnál az ő testén is találtak lőtt sérülést , ami a halálát okozhatta . A kiránduló társaság többi tagja – a korabeli sajtóhírek szerint Kiss Gyula és nőismerőse , Palánkay Ilona , valamint Pribil Károly vízvezeték-szerelő és neje – túlélték a váratlan támadást , egyikük védekezésképpen fokosával a merénylő felé sújtott , mire az elmenekült . A megriadt kirándulók a szentendrei rendőrkapitányságra mentek , és jelentették az esetet . A szentendrei kapitányságra augusztusán újabb gyilkosságról szóló bejelentés érkezett . A Pilisszentlászlóhoz tartozó Bükkipusztán található Zbórai-birtok fészerében – az előbbi bűncselekmény színhelyétől alig két kilométernyire – a tulajdonos holtan találta a birtokon állatokra vigyázó fia baráti társaságának négy tagját . Az ötfős fiúcsapat utolsó életben lévő tagja egy súlyosan megsebesült fiatalember volt , aki halála előtt még személyleírást adott a birtokon vérengző férfiról . A személyleírás megegyezett a Bölcső-hegyi gyilkosság elkövetőjének személyleírásával . Hajtóvadászat A gyilkosok felhajtásával Münnich Ferencet bízták meg . A rendőrség , a szovjet hadsereg és a magyar karhatalom nagy erőkkel körülzárta Szentendrét és megkezdte a feltételezett elkövetők – a rendőrség kommunikációjában a kezdetektől megjelenő koncepció szerint egy , a környező hegyekben bujkáló SS-szabadcsapat – felkutatását . A kutatás során az erdőkre , horhosokra és barlangokra koncentráltak . A Macska-lyuk nevű barlangban állítólag találtak is hátrahagyott fekhelyeket és lőszerkészletet . A környékbeli falvakban számos beszámolót hallgattak meg a hegyekben elrejtőzött fasiszta ellenállókról és hazafelé tartó szökött német hadifoglyokról , akik időnként megjelennek a lakott helyeken , a lakosságot fenyegetik és élelmiszert követelnek . Ezen beszámolók később hamis nyomnak bizonyultak , a hatóságok nem bukkantak fegyveresekre a hegyekben . A sajtóban többször is megjelentek olyan híradások , hogy a rendőrség nyomon van , a tettesek elfogása pusztán órák kérdése , illetve már el is fogtak gyanúsítottakat , egyes újságok pedig beszámoltak az SS és a magyar rendőrség közötti fegyveres összecsapásról is , ezen értesüléseket azonban később rendre cáfolták . <ref name=" MOT19470830" >[ https://library.hungaricana.hu/hu/view/MOT_1947_08/?pg=711&layout=s A Sajtóiroda közleménye az SS-tömeggyilkosok nyomozati ügyében ; Magyar Országos Tudósító augusztus,00] </ ref> A kutatást néhány nappal később kiterjesztették a Duna bal partjára is , eredményt ez sem hozott . A következő napokban-hetekben országszerte megszaporodtak a kóborló német csoportokról szóló híradások . SS-szabadcsapat felbukkanásáról érkezett hír Kemeneshőgyész és Békás , illetve Rákospalota és Fót határából . Az észlelések ellenére egyetlen kóborló német katonát sem sikerült elfogni . Ellentmondások az ügyben A korszak minden apró-cseprő ügyre ráharapó , szenzációéhes sajtója kezdetben egyáltalán nem kapta fel az ügyet . Augusztusén Dinnyés Lajos egy minisztertanácsi ülésen meg is jegyezte , hogy számára úgy tűnik , mintha a sajtó agyon akarná hallgatni az esetet . Ennek magyarázata az lehet , hogy a sajtó zöme ekkorra már a hatalomra törő Magyar Kommunista Párt befolyása alá került , a választásokra készülő pártnak azonban rendkívül rosszkor jött a merénylet . A közrendet fenntartó rendőrség ugyanis az MKP-s miniszter által irányított belügyi tárcához tartozott . A háború után azonban példátlan méretű és durvaságú bűnözési hullám sújtotta az országot , a rendőrséget pedig sorozatos kudarcok érték a közrend helyreállításáért folytatott küzdelemben . A kommunista befolyás alá került sajtó érthetően nem szívesen számolt be a kommunista irányítás alatt álló közrendvédelem kudarcáról . A háború utáni két évben a sajtó rendszeresen beszámolt a szétesett fasiszta hadseregek hazafelé tartó katonái által elkövetett bűncselekményekről . Ezen bűncselekmények azonban a szentendrei esettől gyökeresen eltérő jellegűek , jobbára állat- és terménylopás , illetve a tolvajokat felfedező gazdák ellen irányuló szóbeli fenyegetések voltak . Nem volt jellemző , hogy a kóborló katonák huzamosan és nagyobb számban tartózkodtak volna egy-egy helyen , és érthetetlen volt az is , hogy miért pont az év utazásra legalkalmasabb időszakában ( alacsony folyami vízállások , gyümölcsérés , a gyors megbúvást lehetővé tevő lombos erdők , meleg éjszakák ) táboroztak volna le hosszabb időre egy idegen és ellenséges helyen . A kiránduló csoport elleni támadó viselkedése kifejezetten ellentmondásos . Bár elrejtőzhetett volna a kirándulók elől , a merénylő azonban nem csak elbeszélgetett a túrázókkal , de ha hinni lehet a korabeli rendőrségi jegyzőkönyvnek , gondosan be is számolt jelenlétének okáról,társáról , majd a gyilkosság elkövetése után szemtanúkat hátrahagyva menekült el . A Zbórai-birtokon történt vérengzés pontos ideje nem ismert , ugyanakkor nehezen magyarázható , hogy az elkövető miért vállalkozott egy második gyilkosság elkövetésére is , amikor érdeke az lett volna , hogy minél hamarabb és a lehető legjobban eltávolodjon az előző gyilkosság helyszínétől . Egy alkalommal a Sajtóiroda beszámolt arról is , hogy a hatóságok azonosították a tetteseket , azonban személyleírásukat és nevüket sem akkor , később sem tették közzé . A gyilkossági ügy lezárásáról kevés tudható . Az ügyben bírósági per nem zajlott , ítéletekről , a tettesek elfogásáról a sajtó nem számolt be . Mindösszeévvel később egy újságcikkben olvasható utalás arra , hogy az elkövetőt a törvény utolérte . A gyilkosságsorozat azóta csaknem teljesen feledésbe merült . A korabeli propaganda által sulykolt német szállal ellentétben helyi lakosok visszaemlékezései , valamint több más adat , köztük rendőrségi források szerint is a gyilkosságok elkövetője valójában inkább egy , egyesek által állítólag személyesen is ismert , Vaszil nevű kozák vagy ukrán származású , korábbi szovjet katona lehetett ; ezt a verziót erősíti az a tény is , hogy a hatóságok végül sohasem adtak hírt az illető elfogásáról . Mi több , az első körözési felhívásban még a rendőrség is „ orosz legénységi egyenruhába öltözött , lábtekercses elkövető”t keresett , így több mint valószínű , hogy a hatóságok a kezdetektől fogva tisztában voltak azzal , hogy nem német , hanem szovjet elkövetővel állnak szemben , arra azonban politikai megfontolások miatt gondolni sem merhettek , hogy ezt tudassák a nyilvánossággal is . Ezen logika mentén a hatalmas erőkkel megindított hajtóvadászat az elkövető kézre kerítése helyett sokkal inkább azt a célt szolgálhatta , hogy elejét vegyék újabb , a nyilvánosságot felkavaró bűncselekménynek , ami már csak a közelgő nemzetgyűlési választásra való tekintettel is nagyon kevéssé lett volna kívánatos a hatóságok számára . Emlékezete A Bölcső-hegyi gyilkosság helyszíne közelében , alig két kilométernyire a lajosforrási turistaháztól egy nem különösebben feltűnő , kőből faragott emlékmű őrzi az ott meggyilkolt házaspár emlékét . A Cartographia Kft. általban kiadott és a Szarvas–Faragó kiadású, ben megjelent Visegrádi-hegység térképek is a turistaháztól majdnem pontosan északnyugati irányban , légvonalban körülbelülméternyi távolságban tüntetik fel a Denke Lajos-emlékművet ( ezen az emlékművön tévesenszerepelhelyett ) , nem a Kékvizű-forrás , hanem az attól még távolabbra található Helyiipari-forrás közelében ; a térkép szerint a forrásig a sárga turistajelzés vezet , ahonnan észak-északkeletnek fordulva , egy jelöletlen erdei úton érhető el a körülbelülméteres tengerszint feletti magasságban emelt emlékmű . Franyó Rudolf pilisszentlászlói író az egyik könyvében a gyilkosságok rekonstruálására tett kísérletet , a helyi lakosok emlékezetében megőrződött adatok alapján . Kollár-Klemencz László szentendrei ( Dömörkapu ) zenész , író , a Műanyag kert székek című könyvének , Bükki puszta című novellájában ( Magvető kiadó,írt a sorozatgyilkosságról . Az esemény az irodalomban A szentendrei tömeggyilkossággal rengeteg elemében megegyező bűneset leírása szerepel Fóti Andor A szentendrei bosszú című novellájában , ami kötetben a szerző Kelepcében az alvilág'' című , a Zrínyi Katonai Kiadó általban kiadott művében jelent meg . A szerző , úgy is , mint az esemény időszakának egyik vezető rendőrnyomozója , az írással azt a képet kívánja kialakítani az olvasóban – nyilván nem alaptalanul – , hogy ő maga is részt vett az ügy nyomozásában ; sőt , a felderítésében is : hiszen a novella szerint a bűneset megoldódott , a tetteseket kézre kerítették és bíróság elé állították . Fóti művét azonban nem érdemes tényszerű leírásként kezelni , hiszen a könyve elején leszögezi : a benne szereplő személyek , helységek nevét megváltoztatta , a leírt és a valóságban megtörtént eseményeknek az egyezése csak a véletlen játéka lehet . A mű megjelenési időpontját jellemző társadalmi elvárások sem nagyon engedhették meg , hogy egy ilyen horderejű bűnesetet megoldatlanként mutassanak be a nagyközönség előtt . A novella egy augusztusi vasárnapra teszi a bűneset felfedezését , dátum nélkül , de bizonyára azes évre , mert a történet szövése azos téltől indul . Egyezik a valósággal az egyik turista áldozat , Denke Lajos és a szemtanú , Pribill Károly neve , továbbá az a részlet is , hogy Pribill egy elhajított fokossal riasztotta el a támadó( ka) t ; a gyerekek megölésének helyszíne is Bükki-puszta , és megjelenik a nyomozás irányítójaként az akkori országos rendőrfőkapitány , Münnich Ferenc személye is . Eltérés viszont , hogy a turisták halálának helyszíne az írásban a Rózsika-forrás – holott ilyen nevű forrás nem található Szentendre környékén , létezik viszont jóval távolabb , a Budai-hegységben , Solymár határában . Pribill egyedül , felesége nélkül szerepel a novellában , amely szerint úgy tűnik , nem is tartozott Denkéék társaságához , csak ott tartózkodott , ahol ők megpihentek . Eltérés az is , hogy a műben hat gyerekáldozat szerepel , a túlélő szemtanú pedig két támadóról tesz említést . ( A gyerekek számánál Fóti alighanem azért említ a ténylegesnél nagyobb értéket , hogy ezáltal is elképzelhetetlenné tegye az egy tetteses elkövetési verziót . ) Fóti Andor írása a nyomozás leírásánál azt a narratívát követi , mely szerint az elkövetők – akikről végül kiderül , hogy hármasban „ dolgoztak” – hazatért egykori SS-katonák voltak , és a turistákkal is azért álltak szóba , hogy ellenőrizzék , nehogy egykori volksbundista eszmetársaikkal végezzenek . A novella szerint a bűnözők célja az volt , hogy tettükkel éket verjenek a magyar és német nemzetiségű lakosok közé ; ezt a motivációt azonban semmivel nem támasztja alá , hiszen a szerző egyik ölésnél sem mutatott be olyan adatot vagy körülményt , amely annak nemzetiségi jelleget adott volna . ( Bükki-pusztán semmi olyan nyomot nem említ a szerző , ami akár a tettesek németségére utalna , akár arra , hogy a pásztorfiúk a magyarságuk miatt váltak volna áldozattá ; a forrásnál elkövetett gyilkosságok esetében pedig csak azért merülhetett fel az elkövetők német nemzetiségi volta , mert Pribill , mint szemtanú , életben maradt , és ő be tudott számolni a nyomozóknak erről az állítólagos tényről . ) Az írás önmagának is ellentmondani látszik , amennyiben néhol bosszút emleget indítékként ( rögtön a címében is ) , máshol pedig azt , hogy az elkövetők a két nemzetiség lakosai között villongásokat szítsanak . A bosszú feltételezésére vonatkozóan , illetve azzal kapcsolatosan , hogy miért bántak az elkövetők a gyerekekkel különösen kegyetlenül – az írás szerint legalább egy fiúnak a nyelvét is kivágták – semmilyen , azokat alátámasztó adatot nem közöl a szerző , a bemutatott brutalitásra a legcsekélyebb mértékben sem próbál magyarázatot keresni . Fóti egyébként , az ismert tényeknek megfelelően leírja , hogy felmerült a nyomozás során az elmebeteg elkövetés lehetősége is , de ezt csak olyan verzióként említi , aminek eshetőségét igen rövid időn belül kizárták . Források Magyarországi gyilkosságok Megoldatlan bűnügyek 1947 Szentendre Pomáz