Csertetői csendőrsortűz
A csertetői csendőrsortűz a magyar munkásmozgalom egyik eseménye volt. A világgazdasági válság fejleményei miatt a Pécs-környéki bányászok az ellehetetlenülés peremére sodródtak. A szociális krízist a Horthy-féle állam nem tudta enyhíteni. A bányászok és családtagjaik tiltakozó menetébe a Csertetőn 1937. február 24-én a csendőrök belelőttek. Az erődemonstráció három halálos áldozatot követelt.

A sortűz előzményei
Az 1929-ben kitört világgazdasági válság a magyar iparvállalatok számára jelentős visszaesést okozott. Az ipar visszaesése csökkentette korszak legfontosabb energiahordozója, a kőszén iránti keresletet. A működésük pénzügyi alapjait mindenképpen megtartani akaró bányavállalatok országszerte szigorú intézkedésekkel reagáltak a válságra. Így történt ez Pécsen is. Az osztrák Első Dunagőzhajózási Társaság (DGT) az elbocsátások mellett munkaidő-csökkentéssel, órabér-csökkentéssel és az egyéb juttatások megszüntetésével reagált. A DGT fizikai munkásait az addig sem magas fizetés csökkentése a teljes egzisztenciális ellehetetlenülés állapotába sodorta.

Pécsen a bányászok élethelyzetét nehezítette, hogy az őket foglalkoztató vasasi és mecsekszabolcsi bányaüzemek osztrák tulajdonban voltak, az üzem vezetése az osztrák tulajdonos hozzájárulása nélkül nem egyezkedhetett a munkásokkal, ellenben köteles volt a távoli tulajdonos kizárólag pénzügyi szempontú döntéseit végrehajtani. A munkások válsághelyzete nem múlt el a gazdasági válság végével, a bányavállalat a gazdasági helyzet javulása után sem kezdett a pénzügyi szigor enyhítéséhez. A bánya fizikai dolgozóinak fizetéséből különböző jogcímek alatt a bér akár 30%-át is elvonhatta, ez már a létminimum alá csökkentette a családfő keresetét. Az mecsekszabolcsi üzemben sztrájkok kezdődtek, a sztrájkok során a munkások többször harcoltak ki könnyítéseket, amelyeket a munkaadó a sztrájk befejezése után visszavont. 1936 őszén a helyzet a bányászok és a DGT között annyira elmérgesedett, hogy a Baranya vármegyei főispán révén az állam is bekapcsolódott a felek közötti alkudozásba. A bányavállalat vezetése a gazdasági helyzet stabilizálódása és az állami szénfelvásárlási ígéret (MÁV) ellenére sem volt hajlandó a bányászok fizetéscsökkentésének visszavonására, ugyanakkor lejárató cikkeket kezdett közölni a befolyása alatt álló újságokban a munkások mozgalmáról. 1937 februárjában a kritikus helyzetre tekintettel Petneházy László iparügyi államtitkár kereste meg a bányavállalat vezetését, ám a vállalat vezetői lényegében megfenyegették az államtitkárt, hogy ha a magyar állam a munkások oldalán avatkozna be a bérharcba, akkor a cég osztrák és olasz tulajdonosai államaik fellépését fogják kérni Magyarország ellen.

1937. február 23-án délután 2-kor a bércsökkentés visszavonását célzó tárgyalások eredménytelensége miatt a mecsekszabolcsi bányaüzemben sztrájk tört ki. A vállalat vezetésének kérésére a sztrájkoló üzemek területére fél századnyi katonai különítményt küldtek, amelyeket egy csendőrszakasszal is megerősítettek. A bányászok válaszul elbarikádozták magukat a föld alatt és a karbantartó személyzetet sem engedték dolgozni. Február 24-én a helyzetet rontotta, hogy a DGT vezetése konzultációkba kezdett Alliquander Ödön  miniszteri tanácsossal, aki az addigi tárgyalásokon részt vevő főispánnal és iparügyi államtitkárral ellentétben – a sztrájkolók elleni erőszakos fellépés pártján volt. Ő azt tanácsolta, hogy a föld alatti tiltakozóknak sem vizet, sem élelmiszert nem szabad lejuttatni, velük tárgyalni nem szabad. Ezek után a főispán hiábavalóan győzködte a vállalatvezetőt a bércsökkentés eltörléséről.

A sortűz
A föld alatti dolgozók családtagjai és munkatársai eközben egy vasasi vendéglő udvarán kezdtek gyülekezni. A gyülekezők úgy határoztak, hogy Mecsekszabolcsra mennek, hogy a DGT üzemépületei előtt tiltakozzanak a bányavállalat magatartása ellen. A tiltakozók körülbelül 400-an indultak a Csertető nevű hegyen át vezető meredek úton Mecsekszabolcs felé. A mecsekszabolcsi csendőrőrsöt telefonon arra utasították, hogy ne engedjék be a tiltakozókat a településre. A csendőrök a Csertető aljánál, délután 4 és öt óra között egy temető közelében álltak a tiltakozók útjába. A csendőrparancsnok megállásra szólította fel a demonstrálókat. A történtekről olvasható beszámolók e ponttól kezdve eltérnek egymástól. A tüntetők beszámolói szerint a tömeg a megszokott munkásjelszavakat kiabálva, de fenyegetés és erőszak nélkül megközelítette a négyfős csendőrsorfalat, néhányan pedig át is mentek a csendőrök között. Az osztag parancsnoka ekkor annak ellenére lövetett a csendőrök között elvonuló tüntetők közé, hogy csendőreit addig semmiféle inzultus nem érte. A lövések hallatán a legtöbben a földre vetették magukat. A feltápászkodókat a csendőrparancsnok feloszlásra és távozásra szólította fel, majd még egyszer a tömegbe lövetett. A csendőrparancsnok beszámolója szerint a karókkal felfegyverkezett tömeg agresszívan viselkedett, a sorfal egyik tagját például egy bottal megütötték, ezért döntött a sortűz mellett. Állítása szerint a tömeg viselkedése tette szükségessé a második sortüzet is. A két sortűz után a tömeg meghátrált és menekülni kezdett a helyszínről. A helyszínen meghalt Keller János hosszúhetényi bányász, kórházba szállítását követően pedig a vasasi Hegedűs Mihály. Sebesüléseibe a következő napon halt bele Faitig Imre somogyi bányász.

A sortűz következményei
A hatóság megkísérelte a sortűz tényét elkenni, Feitig Imre halálának elsődleges okaként a halotti anyakönyvi kivonatban például szívelégtelenséget is állapítottak meg, lőtt sebeit csak mellékesen említették. A sortűz áldozatait február 26-án délután nagy részvét mellett temették el lakóhelyük temetőiben.

A sortűz nyomán a DGT vezetése tovább fokozta a sztrájkolókon a nyomást. Megtiltotta a földalatti személyzettel való kapcsolatfölvételt, egyben elzárkózott a bércsökkentés visszavonása elől. Az állam nagyon kellemetlen helyzetbe került, mivel a közvélemény a sortűz után egyértelműen a bányászok oldalán állt, a bérlevonást pedig jogtalannak ítélte. Az állam célja az volt, hogy Baranyában elejét vegye a további rendzavarásnak és sztrájkoknak, ám a DGT bécsi központja egyszerűen nem állt szóba a magyar állam képviselőivel. A holtpontra jutott helyzetet az oldotta meg, hogy Bornemisza Géza iparügyi miniszter egy állami bérmegállapító bizottság kijelölésével zsarolta meg a DGT osztrák tulajdonosait.
A DGT kényszeredetten belement a bércsökkentés visszavonásába, ám feltételül a sztrájkoló bányászok elbocsátást szabta. A megegyezést közölték a sztrájkolókkal is, akik ekkor abbahagyták a munkabeszüntetést és csoportokban a felszínre jöttek. A 210 föld alatti sztrájkoló munkásból 11-et azonnal, 100-at két héten belül, maradékukat pedig három hónapon belül rúgtak ki a cégtől. A DGT a sztrájk végén tudatta a munkavállalókkal, hogy megszünteti a 8%-os bérlevonást, aminek kigazdálkodásához további 146 bányászt bocsátanak el a cégtől. A sztrájkot lezáró vizsgálatok során kiderült, hogy a föld alatti sztrájkolók a DGT állításával szemben nem rongálták meg a bánya berendezéseit és nem fosztották ki a dinamitraktárakat.

A sortűz semmit sem oldott meg. Bár az európai sajtó figyelme pár napra Pécsre irányult, de a bányászcsaládok reménytelen helyzetén ez mit sem segített. A bányavállalat megtörte a munkások ellenállását és győzelemmel került ki az állammal és a munkásokkal szembeni harcból is. A magyar állam a sortűz utáni időszakban támogatni kezdte a Pécs környéki bányászok kivándorlását. Ennek egyik leglátványosabb eredménye volt a belgiumi bányavállalatokkal kötött megállapodás, amelynek keretében a sztrájk résztvevőinek jelentős része Belgiumba vándorolhatott ki. A DGT osztrák anyavállalatának önállósága hamarosan megszűnt, a társaság a Hermann Göring Birodalmi Művek tulajdonába került.

A sortűz helyszínén 1951. szeptember 2-án emlékművet avattak, amelynél az államszocialista időszakban rendszeresen, később egyre ritkábban tartottak megemlékezéseket. A temető mellett csendőrsortűzről emlékezik meg Pákolitz István Csertető című elbeszélő költeménye, és a HétköznaPI CSAlódások punkzenekar Fekete gyémánt című száma.

Jegyzetek

Források
 

Sortüzek
1937
Munkásmozgalom
Pécs történelme
A csertetői csendőrsortűz a magyar munkásmozgalom egyik eseménye volt . A világgazdasági válság fejleményei miatt a Pécs-környéki bányászok az ellehetetlenülés peremére sodródtak . A szociális krízist a Horthy-féle állam nem tudta enyhíteni . A bányászok és családtagjaik tiltakozó menetébe a Csertetőn februárén a csendőrök belelőttek . Az erődemonstráció három halálos áldozatot követelt . A sortűz előzményei Azben kitört világgazdasági válság a magyar iparvállalatok számára jelentős visszaesést okozott . Az ipar visszaesése csökkentette korszak legfontosabb energiahordozója , a kőszén iránti keresletet . A működésük pénzügyi alapjait mindenképpen megtartani akaró bányavállalatok országszerte szigorú intézkedésekkel reagáltak a válságra . Így történt ez Pécsen is . Az osztrák Első Dunagőzhajózási Társaság ( DGT ) az elbocsátások mellett munkaidő-csökkentéssel , órabér-csökkentéssel és az egyéb juttatások megszüntetésével reagált . A DGT fizikai munkásait az addig sem magas fizetés csökkentése a teljes egzisztenciális ellehetetlenülés állapotába sodorta . Pécsen a bányászok élethelyzetét nehezítette , hogy az őket foglalkoztató vasasi és mecsekszabolcsi bányaüzemek osztrák tulajdonban voltak , az üzem vezetése az osztrák tulajdonos hozzájárulása nélkül nem egyezkedhetett a munkásokkal , ellenben köteles volt a távoli tulajdonos kizárólag pénzügyi szempontú döntéseit végrehajtani . A munkások válsághelyzete nem múlt el a gazdasági válság végével , a bányavállalat a gazdasági helyzet javulása után sem kezdett a pénzügyi szigor enyhítéséhez . A bánya fizikai dolgozóinak fizetéséből különböző jogcímek alatt a bér akár-át is elvonhatta , ez már a létminimum alá csökkentette a családfő keresetét . Az mecsekszabolcsi üzemben sztrájkok kezdődtek , a sztrájkok során a munkások többször harcoltak ki könnyítéseket , amelyeket a munkaadó a sztrájk befejezése után visszavont.őszén a helyzet a bányászok és a DGT között annyira elmérgesedett , hogy a Baranya vármegyei főispán révén az állam is bekapcsolódott a felek közötti alkudozásba . A bányavállalat vezetése a gazdasági helyzet stabilizálódása és az állami szénfelvásárlási ígéret ( MÁV ) ellenére sem volt hajlandó a bányászok fizetéscsökkentésének visszavonására , ugyanakkor lejárató cikkeket kezdett közölni a befolyása alatt álló újságokban a munkások mozgalmáról.februárjában a kritikus helyzetre tekintettel Petneházy László iparügyi államtitkár kereste meg a bányavállalat vezetését , ám a vállalat vezetői lényegében megfenyegették az államtitkárt , hogy ha a magyar állam a munkások oldalán avatkozna be a bérharcba , akkor a cég osztrák és olasz tulajdonosai államaik fellépését fogják kérni Magyarország ellen . 1937. februárán délutánkor a bércsökkentés visszavonását célzó tárgyalások eredménytelensége miatt a mecsekszabolcsi bányaüzemben sztrájk tört ki . A vállalat vezetésének kérésére a sztrájkoló üzemek területére fél századnyi katonai különítményt küldtek , amelyeket egy csendőrszakasszal is megerősítettek . A bányászok válaszul elbarikádozták magukat a föld alatt és a karbantartó személyzetet sem engedték dolgozni . Februárén a helyzetet rontotta , hogy a DGT vezetése konzultációkba kezdett Alliquander Ödön miniszteri tanácsossal , aki az addigi tárgyalásokon részt vevő főispánnal és iparügyi államtitkárral ellentétben – a sztrájkolók elleni erőszakos fellépés pártján volt . Ő azt tanácsolta , hogy a föld alatti tiltakozóknak sem vizet , sem élelmiszert nem szabad lejuttatni , velük tárgyalni nem szabad . Ezek után a főispán hiábavalóan győzködte a vállalatvezetőt a bércsökkentés eltörléséről . A sortűz A föld alatti dolgozók családtagjai és munkatársai eközben egy vasasi vendéglő udvarán kezdtek gyülekezni . A gyülekezők úgy határoztak , hogy Mecsekszabolcsra mennek , hogy a DGT üzemépületei előtt tiltakozzanak a bányavállalat magatartása ellen . A tiltakozók körülbelülan indultak a Csertető nevű hegyen át vezető meredek úton Mecsekszabolcs felé . A mecsekszabolcsi csendőrőrsöt telefonon arra utasították , hogy ne engedjék be a tiltakozókat a településre . A csendőrök a Csertető aljánál , délutánés öt óra között egy temető közelében álltak a tiltakozók útjába . A csendőrparancsnok megállásra szólította fel a demonstrálókat . A történtekről olvasható beszámolók e ponttól kezdve eltérnek egymástól . A tüntetők beszámolói szerint a tömeg a megszokott munkásjelszavakat kiabálva , de fenyegetés és erőszak nélkül megközelítette a négyfős csendőrsorfalat , néhányan pedig át is mentek a csendőrök között . Az osztag parancsnoka ekkor annak ellenére lövetett a csendőrök között elvonuló tüntetők közé , hogy csendőreit addig semmiféle inzultus nem érte . A lövések hallatán a legtöbben a földre vetették magukat . A feltápászkodókat a csendőrparancsnok feloszlásra és távozásra szólította fel , majd még egyszer a tömegbe lövetett . A csendőrparancsnok beszámolója szerint a karókkal felfegyverkezett tömeg agresszívan viselkedett , a sorfal egyik tagját például egy bottal megütötték , ezért döntött a sortűz mellett . Állítása szerint a tömeg viselkedése tette szükségessé a második sortüzet is . A két sortűz után a tömeg meghátrált és menekülni kezdett a helyszínről . A helyszínen meghalt Keller János hosszúhetényi bányász , kórházba szállítását követően pedig a vasasi Hegedűs Mihály . Sebesüléseibe a következő napon halt bele Faitig Imre somogyi bányász . A sortűz következményei A hatóság megkísérelte a sortűz tényét elkenni , Feitig Imre halálának elsődleges okaként a halotti anyakönyvi kivonatban például szívelégtelenséget is állapítottak meg , lőtt sebeit csak mellékesen említették . A sortűz áldozatait februárán délután nagy részvét mellett temették el lakóhelyük temetőiben . A sortűz nyomán a DGT vezetése tovább fokozta a sztrájkolókon a nyomást . Megtiltotta a földalatti személyzettel való kapcsolatfölvételt , egyben elzárkózott a bércsökkentés visszavonása elől . Az állam nagyon kellemetlen helyzetbe került , mivel a közvélemény a sortűz után egyértelműen a bányászok oldalán állt , a bérlevonást pedig jogtalannak ítélte . Az állam célja az volt , hogy Baranyában elejét vegye a további rendzavarásnak és sztrájkoknak , ám a DGT bécsi központja egyszerűen nem állt szóba a magyar állam képviselőivel . A holtpontra jutott helyzetet az oldotta meg , hogy Bornemisza Géza iparügyi miniszter egy állami bérmegállapító bizottság kijelölésével zsarolta meg a DGT osztrák tulajdonosait . A DGT kényszeredetten belement a bércsökkentés visszavonásába , ám feltételül a sztrájkoló bányászok elbocsátást szabta . A megegyezést közölték a sztrájkolókkal is , akik ekkor abbahagyták a munkabeszüntetést és csoportokban a felszínre jöttek . Aföld alatti sztrájkoló munkásbólet azonnal , at két héten belül , maradékukat pedig három hónapon belül rúgtak ki a cégtől . A DGT a sztrájk végén tudatta a munkavállalókkal , hogy megszünteti a-os bérlevonást , aminek kigazdálkodásához továbbibányászt bocsátanak el a cégtől . A sztrájkot lezáró vizsgálatok során kiderült , hogy a föld alatti sztrájkolók a DGT állításával szemben nem rongálták meg a bánya berendezéseit és nem fosztották ki a dinamitraktárakat . A sortűz semmit sem oldott meg . Bár az európai sajtó figyelme pár napra Pécsre irányult , de a bányászcsaládok reménytelen helyzetén ez mit sem segített . A bányavállalat megtörte a munkások ellenállását és győzelemmel került ki az állammal és a munkásokkal szembeni harcból is . A magyar állam a sortűz utáni időszakban támogatni kezdte a Pécs környéki bányászok kivándorlását . Ennek egyik leglátványosabb eredménye volt a belgiumi bányavállalatokkal kötött megállapodás , amelynek keretében a sztrájk résztvevőinek jelentős része Belgiumba vándorolhatott ki . A DGT osztrák anyavállalatának önállósága hamarosan megszűnt , a társaság a Hermann Göring Birodalmi Művek tulajdonába került . A sortűz helyszínén szeptemberán emlékművet avattak , amelynél az államszocialista időszakban rendszeresen , később egyre ritkábban tartottak megemlékezéseket . A temető mellett csendőrsortűzről emlékezik meg Pákolitz István Csertető című elbeszélő költeménye , és a HétköznaPI CSAlódások punkzenekar Fekete gyémánt című száma . Jegyzetek Források Sortüzek 1937 Munkásmozgalom Pécs történelme