3DO Interactive Multiplayer
A 3DO Interactive Multiplayer (rövidítve 3DO) egy otthoni videójáték-konzol, amit a The 3DO Company fejlesztett. Az egykori Electronic Arts-alapító Trip Hawkins cége nem maga végezte a konzol gyártását, hanem csak egy specifikációt állított össze, melyet aztán eladott olyan cégeknek, akik gyártani kívánták azt. Az első gépeket a Panasonic készítette 1993-ban, majd 1994-ben a GoldStar (később LG), 1995-ben pedig a Sanyo is beszállt az üzletbe.

Bár indulásakor remek marketingkampányt folytattak (a Time magazin még az 1993-as év termékének is megválasztotta), és a technikai megvalósítás remek volt, a magas ár és a túltelített konzolpiac miatt a 3DO sosem vehette fel igazán a versenyt a Segával és a Nintendóval. A típus gyártását 1996 végén fejezték be.

Történet 
1991-ben az Electronic Arts egykori alapítója, Trip Hawkins egy új céget hozott létre, a The 3DO Company-t. Célja az volt, hogy megalkossák a következő generációs, CD-alapú játékkonzolt, melyet nem ők, hanem külsős cégek gyártanának. A 3DO csak az eladott gépek és a játékok utáni licenszdíjakat gyűjtené be. A játékkiadóknak az általuk kért 3 dollár kedvezőbb volt, mint a Sega vagy a Nintendo lényegesen magasabb költségei. A hardvert Dave Needle és R.J. Mical tervezték, akik a Commodore Amiga és az Atari Lynx tervezésében is részt vettek, maguk a tervek pedig egy éttermi szalvétára lettek először lerajzolva 1989-ben. Hawkins, aki jól ismerte a két tervezőt, úgy döntött, hogy együttműködik velük ahelyett, hogy tiszta lappal indulva, saját kútfőből oldaná meg a gépfejlesztés kérdését.

Hawkins első körben a Sonyra és a Panasonicra gondolt, mint két legnagyobb hardvergyártóra, akik esetleg gyárthatnák a 3DO konzolt. A Sony nemet mondott, ugyanis ők már készítették a PlayStationt, és egy másik megkeresett cég, a Sega is kiszállt a várható költségek miatt. A Panasonic viszont úgy döntött, beszáll az üzletbe, és az FZ-1-es modellt bemutatta 1993-ban. Később a GoldStar és a Sanyo is elkezdték a gyártást. Voltak olyan cégek, melyek megvették a licenszet, de sohasem gyártottak 3DO konzolokat, például a Samsung, a Toshiba, és az AT&T (utóbbi 1994-ben egy prototípust azért épített).

Ennek a licenszelésnek a hátránya volt, hogy jelentős mértékben megnövelte az árakat. Ugyanis a gyártók szerettek volna a készülékeik után nyereséget, míg a Sony és a Sega saját konzoljaikat eleve veszteségesen adták el, hiszen az eladott szoftverekből jött a nyereség. Megjelenésekor a 3DO 700 dollár volt, magasan a legdrágább a konzolok között. Ezen később változtattak, például a GoldStar modellje már csak 400 dollárba került, a Panasonicé pedig 500-ra csökkent.

Az induláskor Hawkins állítása szerint a készülék HDTV-képes volt, és televíziós set-top-boxként való hasznosítására is keresik a megoldást. Kétoldalas hirdetéseket adtak fel neves lapokban, technológiai ugrásként jellemezve a készüléket, azt állítva, hogy szoftveresen bőségesen el lesz látva. Hivatalosan 1993 októberében startolt el a konzol, a valóságban azonban voltak még csúszások. Az első játékok nem készültek el időre a még kiforratlan technika miatt, amellett a 3DO sem véglegesítette az utolsó pillanatig a specifikációkat, ami miatt meg azért késtek egyes játékok, mert a módosított hardveren is le kellett tesztelniük őket. Egyetlen játék, a "Crash 'n Burn" jelent meg a startkor, és a Panasonic sem készített túl sok készüléket belőle eddig, üzletenként jellemzően egy-két darab volt csak eladó.

Japánban 1994 márciusában indult meg a forgalmazás, kezdetben 6 játékkal. Kezdetben sikeres volt, ám lassan visszaesett, mivel a konzolt főként pornográf tartalmak terjesztésére használták az országban.

1995-ben megjelent a Sony PlayStation és a Sega Saturn, amelyek miatt a konzol a technikai fölényét is elvesztette. A 3DO erre úgy reagált, hogy a jó szoftverellátottságra helyezték a hangsúlyt, árakat csökkentettek, és bejelentették az M2 névre keresztelt utódot. Hogy hangsúlyozzák, nem hagyják cserben a régebbi konzol tulajdonosait sem, az M2 eleinte mint a 3DO konzol kiegészítője volt tervbe véve, majd egy új gépként, mely visszamenőlegesen kompatibilis. Végül a projektet lefújták.

A Panasoniccal ellentétben a GoldStar kezdetben csak hardvert gyártott, ami hamar veszteségessé tette az egészet - nem tudtak nyereséget termelni az árcsökkenések után. Próbáltak visszatérni a hagyományos módszerekhez, és veszteségesen árult gépek mellett nyereségesen szoftvereket eladni, de az üzletáguk túl későn alakult át. Mivel a Panasonic kizárólagos jogokat kapott az M2-es gyártására, a GoldStarnak nem volt többé érdeke a gépet tovább gyártani, így 1996 elején befejezték a gyártást. Ebben az évben számos szoftverfejlesztő cég is jelezte, hogy nem gyártanak több 3DO programot, így a Panasonic maradt az egyetlen a piacon, amely hardvert és szoftvert is készített. 1996 közepére egy készülék ára már csak 200 dollár volt.

1996 végén befejezték a konzol gyártását, és azzal együtt a teljes M2 projektet is befejezték. A 3DO is bezárta hardveres üzletágát és átalakult: innentől kezdve a számítógépes játékokra és a többjátékos programokra helyezték a hangsúlyt.

A 3DO bukását végső soron a magas ár, és az elhibázott, támogatás nélküli licenszpolitika okozta. Emellett nem segített az sem, hogy az induláskor mindössze egyetlen program volt elérhető.

Változatok 
A 3DO Company licencpolitikája miatt többféle változata is megjelent a 3DO-nak. Összesen 8 konzolváltozatot készített a Panasonic, a Sanyo és a GoldStar, továbbá a Creative készített egy bővítőkártyát számítógépekhez, ami lehetővé tette a 3DO-játékok futtatását Windows alatt.

Játékok 

A 3DO-ra hivatalosan 239 játék jelent meg, közülük a legtöbb példányban eladott játék a Gex.

Hardver 

 CPU: 12.5 MHz RISC 32 bites processzor (ARM60, 32 bites ARM6 változat)
 GPU: 2 gyorsított video társprocesszor, 25 MHz
 Kijelző: 640×480 pixeles felbontás, 16 millió szín
 Média: CD-ROM meghajtó 300 KBps adatátvitellel
 Memória: 2 MB DRAM, 1 MB VRAM, 1 MB ROM
 2 db bővítőhely

Források 

Ötödik generációs videójáték-konzolok
Otthoni videójáték-konzolok
AO Interactive Multiplayer ( rövidítveO ) egy otthoni videójáték-konzol , amit a TheO Company fejlesztett . Az egykori Electronic Arts-alapító Trip Hawkins cége nem maga végezte a konzol gyártását , hanem csak egy specifikációt állított össze , melyet aztán eladott olyan cégeknek , akik gyártani kívánták azt . Az első gépeket a Panasonic készítetteban , majdben a GoldStar ( később LG) ,ben pedig a Sanyo is beszállt az üzletbe . Bár indulásakor remek marketingkampányt folytattak ( a Time magazin még azas év termékének is megválasztotta ) , és a technikai megvalósítás remek volt , a magas ár és a túltelített konzolpiac miatt aO sosem vehette fel igazán a versenyt a Segával és a Nintendóval . A típus gyártásátvégén fejezték be . Történet 1991-ben az Electronic Arts egykori alapítója , Trip Hawkins egy új céget hozott létre , a TheO Company-t . Célja az volt , hogy megalkossák a következő generációs , CD-alapú játékkonzolt , melyet nem ők , hanem külsős cégek gyártanának . AO csak az eladott gépek és a játékok utáni licenszdíjakat gyűjtené be . A játékkiadóknak az általuk kértdollár kedvezőbb volt , mint a Sega vagy a Nintendo lényegesen magasabb költségei . A hardvert Dave Needle és R.J . Mical tervezték , akik a Commodore Amiga és az Atari Lynx tervezésében is részt vettek , maguk a tervek pedig egy éttermi szalvétára lettek először lerajzolvaben . Hawkins , aki jól ismerte a két tervezőt , úgy döntött , hogy együttműködik velük ahelyett , hogy tiszta lappal indulva , saját kútfőből oldaná meg a gépfejlesztés kérdését . Hawkins első körben a Sonyra és a Panasonicra gondolt , mint két legnagyobb hardvergyártóra , akik esetleg gyárthatnák aO konzolt . A Sony nemet mondott , ugyanis ők már készítették a PlayStationt , és egy másik megkeresett cég , a Sega is kiszállt a várható költségek miatt . A Panasonic viszont úgy döntött , beszáll az üzletbe , és az FZ-1-es modellt bemutattaban . Később a GoldStar és a Sanyo is elkezdték a gyártást . Voltak olyan cégek , melyek megvették a licenszet , de sohasem gyártottakO konzolokat , például a Samsung , a Toshiba , és az AT&T ( utóbbiben egy prototípust azért épített ) . Ennek a licenszelésnek a hátránya volt , hogy jelentős mértékben megnövelte az árakat . Ugyanis a gyártók szerettek volna a készülékeik után nyereséget , míg a Sony és a Sega saját konzoljaikat eleve veszteségesen adták el , hiszen az eladott szoftverekből jött a nyereség . Megjelenésekor aOdollár volt , magasan a legdrágább a konzolok között . Ezen később változtattak , például a GoldStar modellje már csakdollárba került , a Panasonicé pedigra csökkent . Az induláskor Hawkins állítása szerint a készülék HDTV-képes volt , és televíziós set-top-boxként való hasznosítására is keresik a megoldást . Kétoldalas hirdetéseket adtak fel neves lapokban , technológiai ugrásként jellemezve a készüléket , azt állítva , hogy szoftveresen bőségesen el lesz látva . Hivatalosanoktóberében startolt el a konzol , a valóságban azonban voltak még csúszások . Az első játékok nem készültek el időre a még kiforratlan technika miatt , amellett aO sem véglegesítette az utolsó pillanatig a specifikációkat , ami miatt meg azért késtek egyes játékok , mert a módosított hardveren is le kellett tesztelniük őket . Egyetlen játék , a " Crash 'n Burn " jelent meg a startkor , és a Panasonic sem készített túl sok készüléket belőle eddig , üzletenként jellemzően egy-két darab volt csak eladó . Japánbanmárciusában indult meg a forgalmazás , kezdetbenjátékkal . Kezdetben sikeres volt , ám lassan visszaesett , mivel a konzolt főként pornográf tartalmak terjesztésére használták az országban . 1995-ben megjelent a Sony PlayStation és a Sega Saturn , amelyek miatt a konzol a technikai fölényét is elvesztette . AO erre úgy reagált , hogy a jó szoftverellátottságra helyezték a hangsúlyt , árakat csökkentettek , és bejelentették az M2 névre keresztelt utódot . Hogy hangsúlyozzák , nem hagyják cserben a régebbi konzol tulajdonosait sem , az M2 eleinte mint aO konzol kiegészítője volt tervbe véve , majd egy új gépként , mely visszamenőlegesen kompatibilis . Végül a projektet lefújták . A Panasoniccal ellentétben a GoldStar kezdetben csak hardvert gyártott , ami hamar veszteségessé tette az egészet - nem tudtak nyereséget termelni az árcsökkenések után . Próbáltak visszatérni a hagyományos módszerekhez , és veszteségesen árult gépek mellett nyereségesen szoftvereket eladni , de az üzletáguk túl későn alakult át . Mivel a Panasonic kizárólagos jogokat kapott az M2-es gyártására , a GoldStarnak nem volt többé érdeke a gépet tovább gyártani , ígyelején befejezték a gyártást . Ebben az évben számos szoftverfejlesztő cég is jelezte , hogy nem gyártanak többO programot , így a Panasonic maradt az egyetlen a piacon , amely hardvert és szoftvert is készített.közepére egy készülék ára már csakdollár volt . 1996 végén befejezték a konzol gyártását , és azzal együtt a teljes M2 projektet is befejezték . AO is bezárta hardveres üzletágát és átalakult : innentől kezdve a számítógépes játékokra és a többjátékos programokra helyezték a hangsúlyt . AO bukását végső soron a magas ár , és az elhibázott , támogatás nélküli licenszpolitika okozta . Emellett nem segített az sem , hogy az induláskor mindössze egyetlen program volt elérhető . Változatok AO Company licencpolitikája miatt többféle változata is megjelent aO-nak . Összesenkonzolváltozatot készített a Panasonic , a Sanyo és a GoldStar , továbbá a Creative készített egy bővítőkártyát számítógépekhez , ami lehetővé tette aO-játékok futtatását Windows alatt . Játékok AO-ra hivatalosanjáték jelent meg , közülük a legtöbb példányban eladott játék a Gex . Hardver CPU:5 MHz RISCbites processzor ( ARM60,bites ARM6 változat ) GPU: gyorsított video társprocesszor, MHz Kijelző : 480 pixeles felbontás, millió szín Média : CD-ROM meghajtóKBps adatátvitellel Memória: MB DRAM,MB VRAM,MB ROM db bővítőhely Források Ötödik generációs videójáték-konzolok Otthoni videójáték-konzolok