SZU–152
A SZU–152 (oroszul: Самоходная установка, magyar átírásban: szamohodnaja usztanovka) szovjet nehéz önjáró tüzérségi löveg, amely a KV–1 nehéz harckocsi alvázára épült. A második világháború idején használták.

Előzmények
A második világháború elején a szovjet T–34 és a KV–1 harckocsik még képesek voltak felvenni a harcot a német harckocsikkal. A német PzKpfw VI Tiger I harckocsi, majd a PzKpfw V Panther megjelenésével a szovjet 76 mm-es F–34 harckocsiágyúk elavulttá váltak, az új német tankok frontpáncéljának és az oldalpáncél átütésére csak 500 méternél kisebb távolságból voltak képesek.

Ezért a szovjet hadvezetés a német hadosztályok megállítása érdekében elrendelte egy új, erősebb löveggel felszerelt harcjármű kifejlesztését 1943-ban, amely könnyedén képes hatástalanítani akár a Tigrist és a Párducot is. A fejlesztéssel Zsozef Kotyint bízták meg a leningrádi Kirov Gyárban, ahol akkoriban a KV nehéz harckocsikat is gyártották.

Az új önjáró löveghez a KV–1 alvázát használták fel. A 152 mm-es ML–20 tarackágyú bizonyult a legmegfelelőbb választásnak a harctéri tesztelések alapján és elegendő mennyiségben rendelkezésre is állt. Az első prototípusa a tervezés kezdetétől 22 nap alatt elkészült, majd 1943. február 14-én már a csapatokhoz is került. A sorozatgyártást megkönnyítette, hogy más harckocsik alkatrészeit használták fel és ennek köszönhetően a költségek alacsonyak maradtak.

Előnyei és hátrányai
A SZU–152 azon kevés szovjet páncélosok közé tartozott 1943-ban, amely sikerrel vehette fel a harcot az olyan új generációs német harckocsikkal, mint a Tiger vagy a Panther. Lőszerkészlete repesz-romboló gránátokból állt, melynek robbanása elég erős volt ahhoz, hogy ha nem is ütötte át az ellenséges harckocsi páncélját, a harcjárművet harcképtelenné tegye.

Az önjáró lövegnek azonban megvoltak a hátrányai is: a lövedék nagyon lassú repülési sebessége (főleg a tömege miatt) és a kevés muníció (csak 20 darab gránátot hordozhatott). Az osztott lőszer és annak fizikai paraméterei nagy mértékben korlátozták a tűzgyorsaságot. Ez igen kedvezőtlenül hatott a harckocsik elleni összecsapásoknál. Igaz, az elülső páncél erősebb volt, mint a T–34-eseknek, de még így is átütötték a Pz.Kpfw. VI-osok és Pz.Kpfw. V harckocsik. Ráadásul a 152 mm-es tarack nagyon pontatlan volt nagy távolságra. Ezért a SZU-152-est inkább gyors letámadásra használták, nagyobb csoportokban, amivel megszüntették a német harckocsik előnyét – a nagyobb távolságban való jó használhatóságukat –, és egyidejűleg ki volt használva a SZU–152-es közelharcra való alkalmazhatósága.

A fő hátrány az elégtelen ventiláció volt. A kipufogórendszer füstje bejutott a legénység kabinjába, ami problémát jelentett, főleg a hosszabb csatáknál. Ez volt a fő ok, amiért dolgozni kezdtek a harcjármű feljavításán. Végül a KV–1 alváza ki lett cserélve az ISZ–2-ére, és az új modell az ISZU–152 nevet kapta. A SZU–152-eseket fokozatosan kicserélték az újabb verziójú ISZU–152-re, és 1954-re a legtöbb ilyen önjáró löveget kiselejtezték a szolgálatból.

Jegyzetek

Fordítás

Források
 Steve Zaloga, James Grandsen: Soviet tanks and combat vehicles of World War Two. Harrisburg, Arms and Armour Press, 1984, .
 SU-152, panzernet.net (cseh nyelvű weboldal), hozzáférés ideje: 2013. május 20.

Szovjet önjáró lövegek
Második világháborús önjáró lövegek
Második világháborús szovjet harci járművek
A SZU–152 ( oroszul : Самоходная установка , magyar átírásban : szamohodnaja usztanovka ) szovjet nehéz önjáró tüzérségi löveg , amely a KV–1 nehéz harckocsi alvázára épült . A második világháború idején használták . Előzmények A második világháború elején a szovjet T–34 és a KV–1 harckocsik még képesek voltak felvenni a harcot a német harckocsikkal . A német PzKpfw VI Tiger I harckocsi , majd a PzKpfw V Panther megjelenésével a szovjetmm-es F–34 harckocsiágyúk elavulttá váltak , az új német tankok frontpáncéljának és az oldalpáncél átütésére csakméternél kisebb távolságból voltak képesek . Ezért a szovjet hadvezetés a német hadosztályok megállítása érdekében elrendelte egy új , erősebb löveggel felszerelt harcjármű kifejlesztésétban , amely könnyedén képes hatástalanítani akár a Tigrist és a Párducot is . A fejlesztéssel Zsozef Kotyint bízták meg a leningrádi Kirov Gyárban , ahol akkoriban a KV nehéz harckocsikat is gyártották . Az új önjáró löveghez a KV–1 alvázát használták fel . Amm-es ML–20 tarackágyú bizonyult a legmegfelelőbb választásnak a harctéri tesztelések alapján és elegendő mennyiségben rendelkezésre is állt . Az első prototípusa a tervezés kezdetétőlnap alatt elkészült , majd februárén már a csapatokhoz is került . A sorozatgyártást megkönnyítette , hogy más harckocsik alkatrészeit használták fel és ennek köszönhetően a költségek alacsonyak maradtak . Előnyei és hátrányai A SZU–152 azon kevés szovjet páncélosok közé tartozottban , amely sikerrel vehette fel a harcot az olyan új generációs német harckocsikkal , mint a Tiger vagy a Panther . Lőszerkészlete repesz-romboló gránátokból állt , melynek robbanása elég erős volt ahhoz , hogy ha nem is ütötte át az ellenséges harckocsi páncélját , a harcjárművet harcképtelenné tegye . Az önjáró lövegnek azonban megvoltak a hátrányai is : a lövedék nagyon lassú repülési sebessége ( főleg a tömege miatt ) és a kevés muníció ( csakdarab gránátot hordozhatott ) . Az osztott lőszer és annak fizikai paraméterei nagy mértékben korlátozták a tűzgyorsaságot . Ez igen kedvezőtlenül hatott a harckocsik elleni összecsapásoknál . Igaz , az elülső páncél erősebb volt , mint a T–34-eseknek , de még így is átütötték a Pz.Kpfw . VI-osok és Pz.Kpfw . V harckocsik . Ráadásul amm-es tarack nagyon pontatlan volt nagy távolságra . Ezért a SZU-152-est inkább gyors letámadásra használták , nagyobb csoportokban , amivel megszüntették a német harckocsik előnyét – a nagyobb távolságban való jó használhatóságukat – , és egyidejűleg ki volt használva a SZU–152-es közelharcra való alkalmazhatósága . A fő hátrány az elégtelen ventiláció volt . A kipufogórendszer füstje bejutott a legénység kabinjába , ami problémát jelentett , főleg a hosszabb csatáknál . Ez volt a fő ok , amiért dolgozni kezdtek a harcjármű feljavításán . Végül a KV–1 alváza ki lett cserélve az ISZ–2-ére , és az új modell az ISZU–152 nevet kapta . A SZU–152-eseket fokozatosan kicserélték az újabb verziójú ISZU–152-re , ésre a legtöbb ilyen önjáró löveget kiselejtezték a szolgálatból . Jegyzetek Fordítás Források Steve Zaloga , James Grandsen : Soviet tanks and combat vehicles of World War Two . Harrisburg , Arms and Armour Press , \ . SU-152 , panzernet.net ( cseh nyelvű weboldal ) , hozzáférés ideje : május Szovjet önjáró lövegek Második világháborús önjáró lövegek Második világháborús szovjet harci járművek