Közép-Szibéria
Közép-Szibéria () óriástáj Oroszország ázsiai részén, nagyjából a Jenyiszej és a Léna között. Ahogy elnevezése utal rá, Szibéria közepén fekszik; több természetföldrajzi tényező alapján is átmenetnek tekinthető két „szomszédja”, az alacsony, lapos, mocsaras Nyugat-Szibéria és a magasabbra nyúló hegyláncokkal, a legzordabb éghajlattal jellemezhető Északkelet-Szibéria (vagy Kelet-Szibéria) között.

Bár gyakran Közép-Szibériát is Kelet-Szibéria részének tekintik, természetföldrajzi szempontból a hatalmas terület önálló, viszonylag egységes óriástájat képez, határai világosan kirajzolódnak.

Legnagyobb, központi és északi részei közigazgatási szempontból a Krasznojarszki határterülethez tartoznak, nyugati része Jakutföldhöz, déli része az Irkutszki területhez tartozik.

Elhelyezkedése 
Közép-Szibéria területe kb. 4 millió km². Nyugaton a Jenyiszej völgye választja el a Nyugat-szibériai-alföldtől; keleten a Léna és mellékfolyója, az Aldan jelenti a határt, melyeken túl már Kelet-Szibéria magas hegyláncai magasodnak. Délen Szibéria déli hegyvidékeinek egyes tájai: a Keleti-Szaján és a Bajkálmellék hegységei keretezik; északon a Jeges-tenger két peremtengere: a Kara- és a Laptyev-tenger határolja.

Kiterjedése észak–déli irányban nagyjából ugyanannyi, mint nyugat–keleti irányban. Kivétel ez alól az Aldan–Amga folyók délkeleten hosszan elnyúló völgye.

Domborzata, tájai 
Magas hegységei nincsenek. Területének körülbelül kétharmadát a Közép-szibériai-fennsík (vagy felvidék) foglalja el, mely maga is több, folyóvölgyekkel szabdalt, egymástól széles medencékkel elválasztott fennsíkból áll. A hegytetők laposak és csak néhol emelkednek 1000 m-nél magasabbra. Közép-Szibéria legmagasabb pontja is csupán 1701 m (a Putorana-fennsíkon). Nagyobb tájai:
Anabar-fennsík (Анабарское плато)
Angara-felföld (Приангарское плато)
Angara-hegyvonulat (Ангарский кряж)
Jenyiszej-hegyvonulat (Енисейский кряж)
Léna–Angara-fennsík (Лено-Ангарское плато)
Léna-felföld (Приленское плато)
Putorana-fennsík (плато Путорана)
Sziverma-felföld (плато Сыверма)
Tunguz-felföld (Тунгусское плато)
Viljuj-felföld (Вилюйское плато)

A Közép-szibériai-fennsíkot északon és keleten két nagy kiterjedésű alföld váltja fel.
Az Észak-szibériai-alföld a Jenyiszej torkolatvidékétől kelet felé az Olenyok völgyéig húzódik, északon pedig a Birranga-hegység zárja le.
Keleten a Közép-jakut-alföld a Viljuj alsó folyásának medencéjére (ennek korábbi elnevezése Viljuj-alföld) és a Léna völgyére terjed ki, de átnyúlik a Lénán az Aldan alsó folyására is.

A Közép-szibériai-fennsíktól jól elkülönül a Tajmir-félsziget. Déli felét az Észak-szibériai-alföld foglalja magában, északi felén az erősen lekopott Birranga-hegyvidék magasodik (1148 m).

Közép-Szibéria részét alkotja a Szevernaja Zemlja (Északi-föld) hegyes szigetcsoportja, valamint a Kara- és a Laptyev-tenger érintkezésénél fekvő kisebb szigetek sora is.

Délen, délnyugaton az óriástájat két árok választja el környezetétől:
a Szajáni-peremsüllyedék, melynek része a 250 km hosszú Kan-medence (tengelyében a Kan völgyével) és a keskeny, 380 km hosszú Irkutszki-medence
a Bajkáli-peremsüllyedék; mögötte már a Bajkál vidéke kezdődik.

Kialakulása, felépítése 
Szerkezeti alapja az ősidőben keletkezett ún. Angara-ősföld (vagy Angara-masszívum). A kemény kristályos kőzetekből álló masszívum Szibériában ma két nagyobb területen bukkan felszínre: északkeleten (Anabar-masszívum) és délkeleten, az Aldantól délre (Aldan-pajzs; ez már Kelet-Szibéria). Legnagyobb része azonban több ezer méterrel Közép-Szibéria felszín alatt, óidei és zömmel középidei üledékek alatt rejtőzik.

Az óidőben az ősföldet hatalmas tenger vette körül, a tenger hol elborította, hol visszahúzódott és nagy mennyiségű üledéket hagyott hátra, melyből vastag mészkő és dolomitrétegek képződtek. A későbbi időszak tavas-mocsaras területein nagy kiterjedésű széntelepek alakultak ki. A variszkuszi hegységképződés idején a masszívum egyes részei lassú függőleges mozgást végeztek és megrepedeztek (miközben peremein a tengeri üledékekből magas hegységrendszerek gyűrődtek fel). A mély repedésekből később, már a perm és a triász időszakban magma tört fel, az ősföldet hatalmas méretű vulkánosság törte át és kemény lávatakaróval vonta be (trapp), a felszín alatt pedig ércesedéshez és többek között gyémánt kialakulásához vezetett.

A mai felszíni formák a harmadidőszak végén és a jégkorban is folytatódó egyenetlen emelkedő mozgások során (és a tenger visszahúzódásával párhuzamosan) alakultak ki. Az emelkedés következtében a vastag tengeri üledék folyamatosan lepusztult, de ahol a vízszintes rétegzettségű lávatakaró megmaradt, ott megvédte a felszínt a további lepusztulástól, fennsíkok alakultak ki. A folyók mélyen bevágódtak a felszínbe és új völgyhálózatot alakítottak ki, amit a folyóvölgyekben a teraszok nagy száma is tanúsít.
A korai jégkorszakban a felvidék egyes részei tovább emelkedtek, az Észak-szibériai-alföld pedig megsüllyedt és tenger alá került, a Birranga szigetté vált. A jégkor végén a tenger ismét visszahúzódott.

A jégkori eljegesedés Közép-Szibériában jelentékeny nyomokat hagyott, de területét nem egyformán érintette. Az északról, a Tajmir-félszigetről nyomuló jégtakaró határa délen a Köves-Tunguszka torkolatáig ért, de keleten sokkal északabbra húzódott és például az Észak-jakut-medencét nem is érintette. Az utolsó jégkorszak sokkal melegebb volt, ekkor a jégtakaró már az északi sarkkört is alig érte el. Az óriástáj déli területei pedig a jégtől korábban is érintetlenek maradtak.

Éghajlata, örökfagy 

Éghajlata szélsőségesen kontinentális: zord, hideg a tél, – délen, az Irkutszki területen jóval enyhébb, mint északon –, és általában kevés a csapadék. A kontinentalitás nyugatról kelet felé távolodva egyre nő: mind hidegebb a tél, és egyre kevesebb a csapadék. Az éghajlati jellemzők azonban az éghajlati övezetektől, a domborzattól és a tengerszint feletti magasságtól is függően nagyon különbözőek.

A sarkvidéki övezeteket egész évben a Jeges-tengerről érkező hideg légtömegek árasztják el, állandóan viharos szelek fújnak. A szigeteken és Tajmir északi partvidékén a nyári középhőmérséklet nem emelkedik fagypont fölé. A tundraövezetben a legmelegebb hónap, a július középhőmérséklete 4–10 °C, a Tajmir-félszigeten azonban néhol csak alig éri el a 4 °C-t; a tél zord és hosszú, 7-8 hónapig tart.

A januári középhőmérséklet a Közép-szibériai-fennsík nyugati részén –26-30 °C, északkeleti részén –41-43 °C. A júliusi középhőmérséklet a fennsík nagy részén 14-16 °C; a magasabban fekvő területeken ennél jóval kevesebb, a déli tájakon 18-19 °C. Keleten, a Viljuj alföldjén a januári középhőmérséklet –35-45 °C, a minimum –60-65 °C; forró nyarakon viszont előfordult maximum 38–41 °C is, ez kb. 100 fokos hőingást jelent.

A Jenyiszej menti nyugati sáv kapja a legtöbb csapadékot (évente 600 mm-nél többet), sőt a Putorana és a Sziverma magas platóin 1000 mm-nél is több csapadék, főként eső hull. Az Atlanti-óceán felől érkező nedves légtömegek hatása azonban nagyjából csak a Jenyiszej vonaláig tart; keletebbre már nem, vagy csak alig érzékelhető. Így a Közép-jakut-alföldre nyáron is kevés, a Viljuj torkolatvidékére éves átlagban alig 200 mm csapadék jut, télen viszonylag vékony a hótakaró. Ez is hozzájárul az ottani nagy hideghez és az állandóan fagyott altalaj fennmaradásához.

Örökfagy 
Az óriástáj területének legnagyobb részét az állandóan fagyott föld jellemzi. Átlagos vastagsága északon és a Közép-jakut-alföldön néhány száz méter. A Viljuj felső folyásánál észlelt legnagyobb vastagsága közel másfél kilométer volt.

Az örökfagynak a felszín formálásában is fontos szerepe van. Folyamatosan alakulnak a nyári olvadással és téli újrafagyással keletkező fagykarsztos – gyakran tévesen termokarsztosnak nevezett – mélyedések: a kisebb fagytöbrök vagy a néhány kilométer átmérőjű alaszok, melyek alját gyakran tó vagy láp tölti ki; illetve domború formák: a kisebb, rövid életű fagypúpok (oroszul bugurok); a nagyobb jéglencséket tartalmazó és magasabb jégdombok (oroszul bulgunyakok), stb.

Vízhálózat 

Egész Közép-Szibéria a Jeges-tenger vízgyűjtő területének része. Folyóinak óriási többsége a két nagy folyam, a Jenyiszej és a Léna vízrendszeréhez tartozik, azok szállítják az óriási víztömeget a Kara-, illetve a Laptyev-tengerbe.

A Jenyiszej vízrendszerének legnagyobb – részben vagy teljes egészében közép-szibériai – folyói:
Angara
Ilim
Taszejeva
Csuna
Birjusza
 Köves-Tunguszka
Csunya
Alsó-Tunguszka
Kocse-Csum
Kurejka
Kan

A Léna vízrendszerének legnagyobb – részben vagy teljes egészében közép-szibériai – folyói:
 Viljuj (legnagyobb bal oldali folyója)
Igiatta
Márha
Morkoka
Tyukjan
Tyung
Csona (leghosszabb jobb oldali mellékfolyója)
 Nyuja
 Muna
 Lingye
Aldan (legnagyobb jobb oldali mellékfolyója)
Amga

Egyéb folyók

Közvetlenül a tengerbe, tengeröblökbe torkolló további nagy közép-szibériai folyók:
Pjaszina
Anabar
Olenyok
Arga-Szala
Hatanga
Kotuj
Mojero
Heta
Majmecsa

Az óriástáj felszínét sok ezer kisebb tó borítja, legnagyobb részük az alföldeken, illetve az északi sarkkörön túl fekszik. Közülük legnagyobb a Tajmir-tó (4560 km²). Jóval nagyobb kiterjedésűek azok a mesterséges tavak, melyeket a vízművek víztározóiként az Angarán és a Viljujon alakítottak ki.

A Putorana-fennsíkon a folyók helyenként hosszúkás tóvá szélesednek vagy ilyenből erednek. Ezek a tektonikai repedésekben kialakult keskeny fjordos tavak a Putorana egyik nevezetességei. A Bajkált és a Tyeleckoje-tót leszámítva, itt találhatók Szibéria leghosszabb, legmélyebb állóvizei és legnagyobb édesvízkészletei:
Nagy Hantaj-tó (80 km, legmélyebb pontja 420 m)
Lama (82 km, max. 7 km széles, legmélyebb pontja legalább 300 m)
Keta (94 km, legmélyebb pontja 180 m)

Ásványi kincsei 
Legértékesebbnek mondott ásványi kincse a gyémánt. Vulkáni eredetű tölcsér alakú kürtőkben fordul elő. A leghíresebb kimberlitkürtők, gyémántbányák Jakutföldön, a Viljuj medencéjében vannak (Mirnij környéke, Udacsnaja, Zarnyica, Jubilejnij, stb.). Átmosott arany (folyóvízi hordalékban) a Léna és az Aldan számos mellékvölgyében található.

A Putorana-fennsíktól északnyugatra fekvő Norilszk és környéke (Talnah) régóta nikkel- és rézérc lelőhelyeiről és az azokra épült színesfémkohászatáról híres. A nikkel-rézhez gyakran kobalt és platina is társul.

A Jenyiszej-hegyvonulatban, az Angara partján, 40 km-re a torkolattól külfejtéssel ólom- és cinkércet bányásznak (Gorevszkij lelőhely, Novoangarszk településnél, a Krasznojarszki határterület Motiginói járásában). A hegyvonulat más helyén aluminiumérc, nefelinszienit ismeretes. Szintén a Motiginói járásban, Razdolinszknál magnezit kitermelése folyik.

Az Ilim völgyének híres vasérc lelőhelyein kívül (Angara–Ilim vasérckörzet: Uszty-Ilimszk, Zseleznogorszk-Ilimszkij, Rudnogorszk) az Angara torkolatától északkeletre, Juzsno-Jenyiszejszkij környékén is gazdag vasérckészletek vannak.

A Köves-Tunguszka medencéjében számottevő mennyiségben foszforit fordul elő. Az Alsó-Tunguszka alsó, középső folyása mentén gazdag grafittelepek húzódnak (Noginszk környékén, de kitermelésük szünetel).

Oroszország szénvagyonának legnagyobb részét Közép-Szibéria földje, két szénmedencéje rejti. A két Tunguszka folyó vízgyűjtőjén található a Föld egyik legnagyobb kiterjedésű kőszénmedencéje (Tunguz-szénmedence, kb. 1 millió km²), nagyobb része az óidőben keletkezett. A Lénai-szénmedence (kb. 400 000 km²) szénvagyonának zöme a középidőből származik. Az északi Tajmir-félszigeten egy "kisebb" szénmedence ismeretes. Az óriástáj déli peremén, Kanszk–Acsinszk környékén középidei barnaszenet bányásznak; még mindig jelentősek, bár több helyen már kimerültek az Irkutszki-szénmedence többnyire külfejtésű szénbányái.

Közép-Szibéria szénhidrogénekben nem bővelkedik. A Viljuj–Léna medencében, a Viljuj torkolatvidékén (Uszty-Viljujszk) nagy földgázmező terül el, onnan biztosítják többek között Jakutszk ellátását. A vankori olajmező egy része nyugatról a Jenyiszej keleti oldalára is átterjed. Tura településtől 280 km-re délnyugatra 1982-ben tártak fel és 2009-ben kezdtek kitermelni egy jelentékeny gáz- és olajmezőt. Délen, az Irkutszki területen 1987-ben tárták fel a koviktai gázmezőt.
Ugyancsak délen jelentős mennyiségben kősó- és gipszkészletek találhatók.

Növény- és állatvilága

Növényzet 
A legészakibb sarkvidéki övezeteket örökjégmezők (Északi-szigetek) és örökfagymezők (Tajmir-félsziget jelentős része) uralják. Ahol a rövid nyáron egyáltalán elolvad a hó, ott is csak a szélvédett helyeken élnek meg kezdetleges növények, zuzmók.
A tundraövezet, amelynek Közép-Szibériában nagyjából a 72° szélesség a déli határa, az északi területeken megszakítás nélkül húzódik nyugat–keleti irányban. A hosszú, fagyos tél elmúltával a talaj felszíne felenged, és mindent elborít a láp, de a tundra a Tajmir-félszigeten és keletebbre mégsem annyira nedves, mint Nyugat-Szibériában. Jellegzetes növényei a mohák és zuzmók, a délebbi tájakon megjelennek az apró cserjék, áfonya, csenevész törpenyír, törpefűz. A zuzmók egyes fajtáit a rénszarvasok kedvvel fogyasztják. Tovább dél felé az erdős-tundra képezi az átmenetet a tajga felé: ezt néhány méterre megnövő nyírek, füzek és az itt még alacsony daurfenyő szigetei, ritkás erdői jellemzik.

Közép-Szibéria területének nagy része a tajgaövezetben helyezkedik el. A tajgát általában több fenyőfaj alkotja, melyekhez gyakran nyírfa és nyárfa társul. Az örökzöld fenyőfajokból álló, sűrű lombú nyugat-szibériai sötét-tajgával szemben Közép- (és Kelet-) Szibériában az ún. világos-tajga az uralkodó.
Ez főként tűhullató vörösfenyőfélékből – a fagyott talajon és a lápokon egyaránt megélő dauriai vörösfenyőből és részint szibériai vörösfenyőből – áll. A ritkás lombon jól áthatoló napfény miatt gazdag aljnövényzete van. A tűlevelüket nem hullatók közül leginkább elterjedt az erdeifenyő, jellemző még a szibériai luc- és jegenyefenyő, a déli sávban pedig a szibériai cirbolyafenyő.

A közép-szibériai tajgaövezet az éghajlati jellemzők szerint három további alövre: északi, középső és déli tajgára osztható. Az északi tajga a Közép-szibériai-fennsík leghidegebb öve, ritka és alacsony daur vörösfenyves jellemzi. A Putoranán ez 450 m magasságig, az Anabar-fennsíkon 500–600 m-ig hatol fel, ennél magasabban ritkaerdők, majd a hegyi tundra különféle változatai találhatók (bokros-, mohás- és köves-tundra). A középső tajgát daur- és szibériai vörösfenyő alkotja, ezek luc-, jegyenye-, cirbolyafenyővel társulnak. A kesébé zord téllel és viszonylag meleg nyárral jellemezhető tájakat fedi: ilyen a Tunguz-, a Léna- és a Viljuj-felföld, az Amga völgye. A Jenyiszej-hegyvonulaton már átmegy a déli tajgába. A déli tajga erdei- és vörösfenyő együttese az Angara vidékén és a Léna–Angara-fennsíkon gyakori, nyugaton inkább az erdei-, keleten a vörösfenyő. A Jenyiszej-menti sávban és a délnyugati tájakon a sötét-tajga és a világos-tajga egyaránt jelen van.

A Közép-jakut-alföldön a középső tajga vörösfenyvesei mellett a homokon az erdős-sztyep, sőt a sztyepnövényzet foltjai is előfordulnak (árvalányhaj, csenkesz, stb.), a nedvesebb helyeket síkláp, mocsár borítja. Ahogy északon az erdős-tundra, úgy délen a foltokban mind sűrűbben jelentkező erdős-sztyep képviseli az átmenetet a szárazabb övezetek felé, de Közép-Szibéria területén sztyepövezettel nem találkozunk. A vegyeserdők övezete (mint egységes övezet) Közép-Szibériában hiányzik.

Állatvilág 
A tundrán télen is megélő emlős a lemming, madarai a hófajd és a hóbagoly. A jó idő beköszöntével megjelennek a récék, ludak, szalonkák, az emlősök közül a sarki rókák, a rénszarvascsordák, valamint hatalmas tömegben a szúnyogok.

A tajga állatvilága gazdag és változatos, jellemzői a prémes állatok. A Középszibériai Természetvédelmi Területet (biorezervátum) a Közép-szibériai-fennsík nyugati peremén, a Jenyiszej mentén, a Köves-Tunguszka torkolatvidékétől északra alakították ki, kb. 1 millió hektáron. Erdészeti rezervátum az ún. jenyiszeji tajgában (középső tajga). Területén 45 "tipikusan tajgai" emlősfajt, 274 madárfajt, 35 halfajt, 700 rovarfajt, stb. tartanak nyilván.
A 274 madárfaj között vannak lúdalakúak (28 faj), lilék (36 faj), verébfélék (120 faj), nappali ragadozómadarak (15 faj), stb. A ragadozók és nagyobb emlősök között szerepel: farkas (ritka), sarki róka, rókafélék, menyétfélék (köztük a coboly), hermelin, rozsomák, borz, hiúz (nagyon ritka), barna medve, jávorszarvas, tajgai rénszarvas, szibériai csíkosmókus.

A Tunguszkai Természetvédelmi Terület a Közép-szibériai-fennsík központi részén, egy alacsony platón helyezkedik el, ahol 1908-ban történt a tunguszkai esemény. Tájékoztatójuk majdnem ugyanezt a néhány emlőst (ragadozót) említi kiemelten, kiegészítve még a szibériai pézsmaszarvassal. A madarak közül általánosan elterjedt (sok egyéb mellett) a siketfajd, a nyírfajd, a császármadár. Ritka, védett fajok: a réti- és a halászsas, a vándorsólyom, a fekete gólya.

Jegyzetek

Források

Kapcsolódó szócikkek 
Nyugat-szibériai-alföld
Északkelet-Szibéria
Szibéria déli hegyvidékei

Oroszország tájegységei
Közép-Szibéria ( ) óriástáj Oroszország ázsiai részén , nagyjából a Jenyiszej és a Léna között . Ahogy elnevezése utal rá , Szibéria közepén fekszik ; több természetföldrajzi tényező alapján is átmenetnek tekinthető két „ szomszédja” , az alacsony , lapos , mocsaras Nyugat-Szibéria és a magasabbra nyúló hegyláncokkal , a legzordabb éghajlattal jellemezhető Északkelet-Szibéria ( vagy Kelet-Szibéria ) között . Bár gyakran Közép-Szibériát is Kelet-Szibéria részének tekintik , természetföldrajzi szempontból a hatalmas terület önálló , viszonylag egységes óriástájat képez , határai világosan kirajzolódnak . Legnagyobb , központi és északi részei közigazgatási szempontból a Krasznojarszki határterülethez tartoznak , nyugati része Jakutföldhöz , déli része az Irkutszki területhez tartozik . Elhelyezkedése Közép-Szibéria területe kb.milli ó km². Nyugaton a Jenyiszej völgye választja el a Nyugat-szibériai-alföldtől ; keleten a Léna és mellékfolyója , az Aldan jelenti a határt , melyeken túl már Kelet-Szibéria magas hegyláncai magasodnak . Délen Szibéria déli hegyvidékeinek egyes tájai : a Keleti-Szaján és a Bajkálmellék hegységei keretezik ; északon a Jeges-tenger két peremtengere : a Kara- és a Laptyev-tenger határolja . Kiterjedése észak–déli irányban nagyjából ugyanannyi , mint nyugat–keleti irányban . Kivétel ez alól az Aldan–Amga folyók délkeleten hosszan elnyúló völgye . Domborzata , tájai Magas hegységei nincsenek . Területének körülbelül kétharmadát a Közép-szibériai-fennsík ( vagy felvidék ) foglalja el , mely maga is több , folyóvölgyekkel szabdalt , egymástól széles medencékkel elválasztott fennsíkból áll . A hegytetők laposak és csak néhol emelkednekm-nél magasabbra . Közép-Szibéria legmagasabb pontja is csupánm ( a Putorana-fennsíkon ) . Nagyobb tájai : Anabar-fennsík ( Анабарское плато ) Angara-felföld ( Приангарское плато ) Angara-hegyvonulat ( Ангарский кряж ) Jenyiszej-hegyvonulat ( Енисейский кряж ) Léna–Angara-fennsík ( Лено-Ангарское плато ) Léna-felföld ( Приленское плато ) Putorana-fennsík ( плато Путорана ) Sziverma-felföld ( плато Сыверма ) Tunguz-felföld ( Тунгусское плато ) Viljuj-felföld ( Вилюйское плато ) A Közép-szibériai-fennsíkot északon és keleten két nagy kiterjedésű alföld váltja fel . Az Észak-szibériai-alföld a Jenyiszej torkolatvidékétől kelet felé az Olenyok völgyéig húzódik , északon pedig a Birranga-hegység zárja le . Keleten a Közép-jakut-alföld a Viljuj alsó folyásának medencéjére ( ennek korábbi elnevezése Viljuj-alföld ) és a Léna völgyére terjed ki , de átnyúlik a Lénán az Aldan alsó folyására is . A Közép-szibériai-fennsíktól jól elkülönül a Tajmir-félsziget . Déli felét az Észak-szibériai-alföld foglalja magában , északi felén az erősen lekopott Birranga-hegyvidék magasodikm ) . Közép-Szibéria részét alkotja a Szevernaja Zemlja ( Északi-föld ) hegyes szigetcsoportja , valamint a Kara- és a Laptyev-tenger érintkezésénél fekvő kisebb szigetek sora is . Délen , délnyugaton az óriástájat két árok választja el környezetétől : a Szajáni-peremsüllyedék , melynek része akm hosszú Kan-medence ( tengelyében a Kan völgyével ) és a keskeny,km hosszú Irkutszki-medence a Bajkáli-peremsüllyedék ; mögötte már a Bajkál vidéke kezdődik . Kialakulása , felépítése Szerkezeti alapja az ősidőben keletkezett ún . Angara-ősföld ( vagy Angara-masszívum ) . A kemény kristályos kőzetekből álló masszívum Szibériában ma két nagyobb területen bukkan felszínre : északkeleten ( Anabar-masszívum ) és délkeleten , az Aldantól délre ( Aldan-pajzs ; ez már Kelet-Szibéria ) . Legnagyobb része azonban több ezer méterrel Közép-Szibéria felszín alatt , óidei és zömmel középidei üledékek alatt rejtőzik . Az óidőben az ősföldet hatalmas tenger vette körül , a tenger hol elborította , hol visszahúzódott és nagy mennyiségű üledéket hagyott hátra , melyből vastag mészkő és dolomitrétegek képződtek . A későbbi időszak tavas-mocsaras területein nagy kiterjedésű széntelepek alakultak ki . A variszkuszi hegységképződés idején a masszívum egyes részei lassú függőleges mozgást végeztek és megrepedeztek ( miközben peremein a tengeri üledékekből magas hegységrendszerek gyűrődtek fel ) . A mély repedésekből később , már a perm és a triász időszakban magma tört fel , az ősföldet hatalmas méretű vulkánosság törte át és kemény lávatakaróval vonta be ( trapp ) , a felszín alatt pedig ércesedéshez és többek között gyémánt kialakulásához vezetett . A mai felszíni formák a harmadidőszak végén és a jégkorban is folytatódó egyenetlen emelkedő mozgások során ( és a tenger visszahúzódásával párhuzamosan ) alakultak ki . Az emelkedés következtében a vastag tengeri üledék folyamatosan lepusztult , de ahol a vízszintes rétegzettségű lávatakaró megmaradt , ott megvédte a felszínt a további lepusztulástól , fennsíkok alakultak ki . A folyók mélyen bevágódtak a felszínbe és új völgyhálózatot alakítottak ki , amit a folyóvölgyekben a teraszok nagy száma is tanúsít . A korai jégkorszakban a felvidék egyes részei tovább emelkedtek , az Észak-szibériai-alföld pedig megsüllyedt és tenger alá került , a Birranga szigetté vált . A jégkor végén a tenger ismét visszahúzódott . A jégkori eljegesedés Közép-Szibériában jelentékeny nyomokat hagyott , de területét nem egyformán érintette . Az északról , a Tajmir-félszigetről nyomuló jégtakaró határa délen a Köves-Tunguszka torkolatáig ért , de keleten sokkal északabbra húzódott és például az Észak-jakut-medencét nem is érintette . Az utolsó jégkorszak sokkal melegebb volt , ekkor a jégtakaró már az északi sarkkört is alig érte el . Az óriástáj déli területei pedig a jégtől korábban is érintetlenek maradtak . Éghajlata , örökfagy Éghajlata szélsőségesen kontinentális : zord , hideg a tél , – délen , az Irkutszki területen jóval enyhébb , mint északon – , és általában kevés a csapadék . A kontinentalitás nyugatról kelet felé távolodva egyre nő : mind hidegebb a tél , és egyre kevesebb a csapadék . Az éghajlati jellemzők azonban az éghajlati övezetektől , a domborzattól és a tengerszint feletti magasságtól is függően nagyon különbözőek . A sarkvidéki övezeteket egész évben a Jeges-tengerről érkező hideg légtömegek árasztják el , állandóan viharos szelek fújnak . A szigeteken és Tajmir északi partvidékén a nyári középhőmérséklet nem emelkedik fagypont fölé . A tundraövezetben a legmelegebb hónap , a július középhőmérséklete10 °C , a Tajmir-félszigeten azonban néhol csak alig éri el a°C-t ; a tél zord és hosszú, hónapig tart . A januári középhőmérséklet a Közép-szibériai-fennsík nyugati részén –26-30 °C , északkeleti részén –41-43 °C. A júliusi középhőmérséklet a fennsík nagy részén°C ; a magasabban fekvő területeken ennél jóval kevesebb , a déli tájakon°C . Keleten , a Viljuj alföldjén a januári középhőmérséklet –35-45 °C , a minimum –60-65 °C ; forró nyarakon viszont előfordult maximum41 °C is , ez kb.fokos hőingást jelent . A Jenyiszej menti nyugati sáv kapja a legtöbb csapadékot ( éventemm-nél többet ) , sőt a Putorana és a Sziverma magas platóinmm-nél is több csapadék , főként eső hull . Az Atlanti-óceán felől érkező nedves légtömegek hatása azonban nagyjából csak a Jenyiszej vonaláig tart ; keletebbre már nem , vagy csak alig érzékelhető . Így a Közép-jakut-alföldre nyáron is kevés , a Viljuj torkolatvidékére éves átlagban aligmm csapadék jut , télen viszonylag vékony a hótakaró . Ez is hozzájárul az ottani nagy hideghez és az állandóan fagyott altalaj fennmaradásához . Örökfagy Az óriástáj területének legnagyobb részét az állandóan fagyott föld jellemzi . Átlagos vastagsága északon és a Közép-jakut-alföldön néhány száz méter . A Viljuj felső folyásánál észlelt legnagyobb vastagsága közel másfél kilométer volt . Az örökfagynak a felszín formálásában is fontos szerepe van . Folyamatosan alakulnak a nyári olvadással és téli újrafagyással keletkező fagykarsztos – gyakran tévesen termokarsztosnak nevezett – mélyedések : a kisebb fagytöbrök vagy a néhány kilométer átmérőjű alaszok , melyek alját gyakran tó vagy láp tölti ki ; illetve domború formák : a kisebb , rövid életű fagypúpok ( oroszul bugurok ) ; a nagyobb jéglencséket tartalmazó és magasabb jégdombok ( oroszul bulgunyakok ) , stb . Vízhálózat Egész Közép-Szibéria a Jeges-tenger vízgyűjtő területének része . Folyóinak óriási többsége a két nagy folyam , a Jenyiszej és a Léna vízrendszeréhez tartozik , azok szállítják az óriási víztömeget a Kara- , illetve a Laptyev-tengerbe . A Jenyiszej vízrendszerének legnagyobb – részben vagy teljes egészében közép-szibériai – folyói : Angara Ilim Taszejeva Csuna Birjusza Köves-Tunguszka Csunya Alsó-Tunguszka Kocse-Csum Kurejka Kan A Léna vízrendszerének legnagyobb – részben vagy teljes egészében közép-szibériai – folyói : Viljuj ( legnagyobb bal oldali folyója ) Igiatta Márha Morkoka Tyukjan Tyung Csona ( leghosszabb jobb oldali mellékfolyója ) Nyuja Muna Lingye Aldan ( legnagyobb jobb oldali mellékfolyója ) Amga Egyéb folyók Közvetlenül a tengerbe , tengeröblökbe torkolló további nagy közép-szibériai folyók : Pjaszina Anabar Olenyok Arga-Szala Hatanga Kotuj Mojero Heta Majmecsa Az óriástáj felszínét sok ezer kisebb tó borítja , legnagyobb részük az alföldeken , illetve az északi sarkkörön túl fekszik . Közülük legnagyobb a Tajmir-tókm² ) . Jóval nagyobb kiterjedésűek azok a mesterséges tavak , melyeket a vízművek víztározóiként az Angarán és a Viljujon alakítottak ki . A Putorana-fennsíkon a folyók helyenként hosszúkás tóvá szélesednek vagy ilyenből erednek . Ezek a tektonikai repedésekben kialakult keskeny fjordos tavak a Putorana egyik nevezetességei . A Bajkált és a Tyeleckoje-tót leszámítva , itt találhatók Szibéria leghosszabb , legmélyebb állóvizei és legnagyobb édesvízkészletei : Nagy Hantaj-tókm , legmélyebb pontjam ) Lamakm , max.km széles , legmélyebb pontja legalábbm ) Ketakm , legmélyebb pontjam ) Ásványi kincsei Legértékesebbnek mondott ásványi kincse a gyémánt . Vulkáni eredetű tölcsér alakú kürtőkben fordul elő . A leghíresebb kimberlitkürtők , gyémántbányák Jakutföldön , a Viljuj medencéjében vannak ( Mirnij környéke , Udacsnaja , Zarnyica , Jubilejnij , stb. ) . Átmosott arany ( folyóvízi hordalékban ) a Léna és az Aldan számos mellékvölgyében található . A Putorana-fennsíktól északnyugatra fekvő Norilszk és környéke ( Talnah ) régóta nikkel- és rézérc lelőhelyeiről és az azokra épült színesfémkohászatáról híres . A nikkel-rézhez gyakran kobalt és platina is társul . A Jenyiszej-hegyvonulatban , az Angara partján,km-re a torkolattól külfejtéssel ólom- és cinkércet bányásznak ( Gorevszkij lelőhely , Novoangarszk településnél , a Krasznojarszki határterület Motiginói járásában ) . A hegyvonulat más helyén aluminiumérc , nefelinszienit ismeretes . Szintén a Motiginói járásban , Razdolinszknál magnezit kitermelése folyik . Az Ilim völgyének híres vasérc lelőhelyein kívül ( Angara–Ilim vasérckörzet : Uszty-Ilimszk , Zseleznogorszk-Ilimszkij , Rudnogorszk ) az Angara torkolatától északkeletre , Juzsno-Jenyiszejszkij környékén is gazdag vasérckészletek vannak . A Köves-Tunguszka medencéjében számottevő mennyiségben foszforit fordul elő . Az Alsó-Tunguszka alsó , középső folyása mentén gazdag grafittelepek húzódnak ( Noginszk környékén , de kitermelésük szünetel ) . Oroszország szénvagyonának legnagyobb részét Közép-Szibéria földje , két szénmedencéje rejti . A két Tunguszka folyó vízgyűjtőjén található a Föld egyik legnagyobb kiterjedésű kőszénmedencéje ( Tunguz-szénmedence , kb.milli ó km² ) , nagyobb része az óidőben keletkezett . A Lénai-szénmedence ( kb.000 km² ) szénvagyonának zöme a középidőből származik . Az északi Tajmir-félszigeten egy " kisebb " szénmedence ismeretes . Az óriástáj déli peremén , Kanszk–Acsinszk környékén középidei barnaszenet bányásznak ; még mindig jelentősek , bár több helyen már kimerültek az Irkutszki-szénmedence többnyire külfejtésű szénbányái . Közép-Szibéria szénhidrogénekben nem bővelkedik . A Viljuj–Léna medencében , a Viljuj torkolatvidékén ( Uszty-Viljujszk ) nagy földgázmező terül el , onnan biztosítják többek között Jakutszk ellátását . A vankori olajmező egy része nyugatról a Jenyiszej keleti oldalára is átterjed . Tura településtőlkm-re délnyugatraben tártak fel ésben kezdtek kitermelni egy jelentékeny gáz- és olajmezőt . Délen , az Irkutszki területenben tárták fel a koviktai gázmezőt . Ugyancsak délen jelentős mennyiségben kősó- és gipszkészletek találhatók . Növény- és állatvilága Növényzet A legészakibb sarkvidéki övezeteket örökjégmezők ( Északi-szigetek ) és örökfagymezők ( Tajmir-félsziget jelentős része ) uralják . Ahol a rövid nyáron egyáltalán elolvad a hó , ott is csak a szélvédett helyeken élnek meg kezdetleges növények , zuzmók . A tundraövezet , amelynek Közép-Szibériában nagyjából a szélesség a déli határa , az északi területeken megszakítás nélkül húzódik nyugat–keleti irányban . A hosszú , fagyos tél elmúltával a talaj felszíne felenged , és mindent elborít a láp , de a tundra a Tajmir-félszigeten és keletebbre mégsem annyira nedves , mint Nyugat-Szibériában . Jellegzetes növényei a mohák és zuzmók , a délebbi tájakon megjelennek az apró cserjék , áfonya , csenevész törpenyír , törpefűz . A zuzmók egyes fajtáit a rénszarvasok kedvvel fogyasztják . Tovább dél felé az erdős-tundra képezi az átmenetet a tajga felé : ezt néhány méterre megnövő nyírek , füzek és az itt még alacsony daurfenyő szigetei , ritkás erdői jellemzik . Közép-Szibéria területének nagy része a tajgaövezetben helyezkedik el . A tajgát általában több fenyőfaj alkotja , melyekhez gyakran nyírfa és nyárfa társul . Az örökzöld fenyőfajokból álló , sűrű lombú nyugat-szibériai sötét-tajgával szemben Közép- ( és Kelet- ) Szibériában az ún. világos-tajga az uralkodó . Ez főként tűhullató vörösfenyőfélékből – a fagyott talajon és a lápokon egyaránt megélő dauriai vörösfenyőből és részint szibériai vörösfenyőből – áll . A ritkás lombon jól áthatoló napfény miatt gazdag aljnövényzete van . A tűlevelüket nem hullatók közül leginkább elterjedt az erdeifenyő , jellemző még a szibériai luc- és jegenyefenyő , a déli sávban pedig a szibériai cirbolyafenyő . A közép-szibériai tajgaövezet az éghajlati jellemzők szerint három további alövre : északi , középső és déli tajgára osztható . Az északi tajga a Közép-szibériai-fennsík leghidegebb öve , ritka és alacsony daur vörösfenyves jellemzi . A Putoranán ezm magasságig , az Anabar-fennsíkon600 m-ig hatol fel , ennél magasabban ritkaerdők , majd a hegyi tundra különféle változatai találhatók ( bokros- , mohás- és köves-tundra ) . A középső tajgát daur- és szibériai vörösfenyő alkotja , ezek luc- , jegyenye- , cirbolyafenyővel társulnak . A kesébé zord téllel és viszonylag meleg nyárral jellemezhető tájakat fedi : ilyen a Tunguz- , a Léna- és a Viljuj-felföld , az Amga völgye . A Jenyiszej-hegyvonulaton már átmegy a déli tajgába . A déli tajga erdei- és vörösfenyő együttese az Angara vidékén és a Léna–Angara-fennsíkon gyakori , nyugaton inkább az erdei- , keleten a vörösfenyő . A Jenyiszej-menti sávban és a délnyugati tájakon a sötét-tajga és a világos-tajga egyaránt jelen van . A Közép-jakut-alföldön a középső tajga vörösfenyvesei mellett a homokon az erdős-sztyep , sőt a sztyepnövényzet foltjai is előfordulnak ( árvalányhaj , csenkesz , stb . ) , a nedvesebb helyeket síkláp , mocsár borítja . Ahogy északon az erdős-tundra , úgy délen a foltokban mind sűrűbben jelentkező erdős-sztyep képviseli az átmenetet a szárazabb övezetek felé , de Közép-Szibéria területén sztyepövezettel nem találkozunk . A vegyeserdők övezete ( mint egységes övezet ) Közép-Szibériában hiányzik . Állatvilág A tundrán télen is megélő emlős a lemming , madarai a hófajd és a hóbagoly . A jó idő beköszöntével megjelennek a récék , ludak , szalonkák , az emlősök közül a sarki rókák , a rénszarvascsordák , valamint hatalmas tömegben a szúnyogok . A tajga állatvilága gazdag és változatos , jellemzői a prémes állatok . A Középszibériai Természetvédelmi Területet ( biorezervátum ) a Közép-szibériai-fennsík nyugati peremén , a Jenyiszej mentén , a Köves-Tunguszka torkolatvidékétől északra alakították ki , kb.milli ó hektáron . Erdészeti rezervátum az ún. jenyiszeji tajgában ( középső tajga ) . Területén" tipikusan tajgai " emlősfajt,madárfajt , halfajt ,rovarfajt , stb. tartanak nyilván . Amadárfaj között vannak lúdalakúakfaj ) , lilékfaj ) , verébfélékfaj ) , nappali ragadozómadarakfaj ) , stb . A ragadozók és nagyobb emlősök között szerepel : farkas ( ritka ) , sarki róka , rókafélék , menyétfélék ( köztük a coboly ) , hermelin , rozsomák , borz , hiúz ( nagyon ritka ) , barna medve , jávorszarvas , tajgai rénszarvas , szibériai csíkosmókus . A Tunguszkai Természetvédelmi Terület a Közép-szibériai-fennsík központi részén , egy alacsony platón helyezkedik el , aholban történt a tunguszkai esemény . Tájékoztatójuk majdnem ugyanezt a néhány emlőst ( ragadozót ) említi kiemelten , kiegészítve még a szibériai pézsmaszarvassal . A madarak közül általánosan elterjedt ( sok egyéb mellett ) a siketfajd , a nyírfajd , a császármadár . Ritka , védett fajok : a réti- és a halászsas , a vándorsólyom , a fekete gólya . Jegyzetek Források Kapcsolódó szócikkek Nyugat-szibériai-alföld Északkelet-Szibéria Szibéria déli hegyvidékei Oroszország tájegységei