Brassói tűzvész
Az 1689-es tűzvészt a történészek Brassó történetének legnagyobb, vagy (az 1421-es törökdúlás után) második legnagyobb katasztrófájaként tartják számon. Míg az 1421-es rombolás után a várost hat éven belül újjáépítették, az 1689-es tűzvész után a helyreállítás több évtizedet – egyes épületek esetén közel egy évszázadot – vett igénybe.

A tűz körülbelül 300 emberéletet követelt, és szinte teljesen elpusztította a történelmi központot és Bolgárszeg egy részét, beleértve a polgárok vagyoni és szellemi tulajdonát. Kitörésének oka máig vita tárgyát képezi a történészek között: egyesek szerint szándékos gyújtogatás, mások szerint véletlen baleset történt. Az eseményről hét szemtanú írt beszámolót; a legrészletesebb leírás Marcus Fronius lelkész tollából származik, magyar nemzetiségű krónikása Cserei Mihály volt.

Előzmények

Korábbi tűzesetek
Brassóban a korábbi években is kitörtek kisebb-nagyobb tűzesetek; 1519-ben például leégett a Kapu utca nagy része és a hozzá tartozó Kapu utcai kapu, 1641-ben pedig a Kötélverők bástyája és további negyvenöt épület. Az 1689-es „nagy” tűzvész azonban nem csak a pusztítás mértékében, hanem a katasztrófa alkalmából keletkezett beszámolók, leírások, prédikációk mennyiségében is túltett a korábbiakon.

A gyújtogatás elmélete
Az 1688-as fogarasi nyilatkozat értelmében Erdélyben végetért a török fennhatóság, helyét átvette a Habsburg-uralom. Antonio Caraffa generálist Erdély katonai kormányzójává nevezték ki azzal a feladattal, hogy előkészítse a régió Habsburg-tartományokba való beolvasztását. Brassó városa azonban ellenszegült: a lakosság fellázadt az osztrák uralom és a városvezetés ellen, és megtámadta a közeledő csapatokat. Az ellenállás és a konfliktus fő okai a szász polgárok büszkesége, a lutheránus szászok és katolikus osztrákok közötti vallási ellentét, és a kilátásba helyezett jelentős adók voltak. A városerődöt a császári seregek végül bevették, a felkelés vezetőit kivégezték, a városba pedig osztrák katonákat szállásoltak be.

Több történész egyetért abban, hogy a tűzvész az osztrákok szándékos gyújtogatásának eredménye volt, akik így akartak bosszút állni Brassón az 1688-as ellenállás miatt. Ezt főként a szemtanúk egymástól független vallomásaira alapozzák, melyek szerint gyújtogatásra utaló jeleket láttak, a lángok egyszerre több, egymástól viszonylag távol eső helyen csaptak fel, a katonák pedig inkább hátráltatták, mint segítették az oltást és a mentést. Ziegler Bálint Ágnes művészettörténész azonban óvatosságra int a szemtanúk beszámolóinak elfogadását illetően, mivel jellemző lehet rájuk az a toposz, hogy egy katasztrófa bekövetkeztéért szükségszerűen az „ellenséget” okolják. Az osztrákoknak nem volt érdeke, hogy a gazdasági és stratégiai jelentőségű város elpusztuljon, mi több, hogy ezzel együtt a saját készleteik is odavesszenek.

A tűzvész
A tűz 1689. április 21-én, a délutáni órákban tört ki a Kötélverők utcája (ma Strada Castelului) és a Fekete utca (ma Strada Bălcescu) alsó részein; ezzel egy időben a Katalin-kapunál is tűz ütött ki, mely a Lópiac (ma Strada Barițiu) irányába terjeszkedett. Kis idő múlva a város egész Cenk felőli része lángokban állt, majd a lángok tovább terjedtek észak felé, és még az elszigetelt épületeket, például a városházát is elérték. A tűz gyors elharapózásának oka az erős szél volt, továbbá az, hogy a házak és műhelyek egy része fából épült, a városban pedig kevés vízforrás volt.

A polgárok kezdetben oltani próbálták a lángokat, majd miután látták, hogy erőfeszítésük hiábavaló, a falakon kívülre menekültek. Néhány óra alatt Erdély leggazdagabb és legvirágzóbb városának nagy része hamuvá vált. Megrongálódtak a város falai és tornyai, a legtöbb ház, műhely, raktár; elégett a levéltári okmányok nagy része, elpusztult a Johannes Honterus által alapított könyvtár (mely abban az időben körülbelül 270 ritka könyvet tartalmazott, és az ország egyik legnagyobb és legértékesebb könyvtárának számított), és további 13 magánkönyvtár. Estére a lángok alábbhagytak, de ekkor váratlanul kigyulladt a monumentális evangélikus templom (ma Fekete templom); a tető beszakadt, a boltozat és a berendezés megsemmisült, az orgona és a harangok pedig megolvadtak. A tűz Bolgárszeg, a románok által lakott külváros egy részét is elpusztította. Mivel itt a házak szinte mind fából készültek, több utca leégett; az emberek azonban könnyen biztonságba tudták helyezni magukat a környező hegyekbe menekülve.

Az áldozatok számát a szemtanúk 200 és 300 közöttire teszik; ők a tűzben vagy a leomló épületek alatt lelték halálukat, vagy pedig házaik pincéibe rejtőzve megfulladtak a füsttől. Ez az akkor körülbelül 5000 lelket számoló városerőd lakosságának 5%-át tette ki.

A korabeli beszámolók az evangélikus templom kiégését tartották a legnagyobb csapásnak; Froniusnál a város épített és szellemi öröksége elveszítésének jelképeként jelenik meg. A mai történészek a Honterus-féle könyvtár megsemmisülését tekintik a legnagyobb veszteségnek.

A pusztításhoz a tűzön felül a következő napok havazásba átcsapó felhőszakadása is hozzájárult: a leégett tetejű házak mennyezetét áttörte, szobáit elárasztotta a víz, lakhatatlanná téve azokat. Ezen felül a városban elszállásolt császári katonák – akik Fronius szerint már a tűzvész alatt is szándékosan hátráltatták a mentési munkálatokat – állítólag fosztogatásba kezdtek. Bár a szabad rablás jussa halálbüntetés volt, egyetlen katonát sem végeztek ki.

Újjáépítés

Mivel a házak nagy részét abban az időben már kőből építették, sok házfal és udvar fennmaradt (a közelmúltban végzett felújítások alkalmával több falban, ablak- és ajtókeretben találtak 16. századi építésre utaló évszámokat, és számos ház földszintjén láthatóak gótikus boltívek, gyámívek, és reneszánsz részletek). A fa zsindelyek, tartógerendák, és a berendezések (közöttük a műhelyek) legnagyobb része azonban elégett. A városban csak néhány épület maradt épen, főként az északi részen, a katolikus templom és kolostor környékén.

Brassó sokáig egy megfeketedett rom volt, ahol éveken keresztül érezni lehetett a füstszagot, és a városerőd egész területe alatt máig félméteres fekete talajréteg húzódik. I. Apafi Mihály erdélyi fejedelem és I. Lipót magyar király több évre felmentette a polgárokat az adók és katonai hozzájárulások fizetése alól, hogy újjá tudják építeni a városukat.

Bár az utcahálózat alapvetően megőrizte a középkori viszonyokat, a pusztítás eredményeként Brassó elvesztette régi kinézetét; a ma látható régi épületek java a 18. és a 19. században épült klasszicista, barokk, modernista stílusban. A városházát, az Árucsarnokot, és a Kovácsok bástyáját húsz év alatt építették újjá, a Fehér tornyot negyven év alatt. A nagytemplom teljes újjáépítésével 1772-ben készültek el.

Brassóban további tűzvészek törtek ki 1718-ban, 1726-ban, 1728-ban, és 1744-ben, házak tucatjait elpusztítva. 1754-ben a városvezetés kiadott egy rendeletet, mely szerint a polgárok csak tégla és kő házakat építhetnek. Ezen felül fazsindely helyett áttértek a tetőfedő cserépre, minek köszönhetően Brassót „vörös városnak” is nevezték.

Érdekességek
 Egy népszerű vélekedés szerint a Fekete templomnak a tűzvész miatt rárakódott korom kölcsönözte fekete színét, és így nevét is. Ennek ellenére 21. századi vizsgálatok nem találtak tűzpusztításra utaló rétegeket; a templom pusztán a környezeti hatások miatt feketedett meg. Megjegyzendő, hogy a „Fekete templom” nevet csak a 19. század végén kezdték használni, vagyis két évszázaddal a tűzvész után.
 Egy korabeli beszámoló szerint a Cziegler-házról terjedt át a tűz a Fekete templomra, ezért a városvezetés közel egy évszázadig nem engedélyezte, hogy az újjáépített házaknak templomudvarra néző ablakaik legyenek.
 A 2006. évi városnapok alkalmából színészek és kaszkadőrök felelevenítették az 1688-as lázadás és az 1689-es tűzvész egyes jeleneteit.

Jegyzetek

Források

További információk
 
 

Tuzvesz
Tűzesetek
1689
Azes tűzvészt a történészek Brassó történetének legnagyobb , vagy ( azes törökdúlás után ) második legnagyobb katasztrófájaként tartják számon . Míg azes rombolás után a várost hat éven belül újjáépítették , azes tűzvész után a helyreállítás több évtizedet – egyes épületek esetén közel egy évszázadot – vett igénybe . A tűz körülbelülemberéletet követelt , és szinte teljesen elpusztította a történelmi központot és Bolgárszeg egy részét , beleértve a polgárok vagyoni és szellemi tulajdonát . Kitörésének oka máig vita tárgyát képezi a történészek között : egyesek szerint szándékos gyújtogatás , mások szerint véletlen baleset történt . Az eseményről hét szemtanú írt beszámolót ; a legrészletesebb leírás Marcus Fronius lelkész tollából származik , magyar nemzetiségű krónikása Cserei Mihály volt . Előzmények Korábbi tűzesetek Brassóban a korábbi években is kitörtek kisebb-nagyobb tűzesetek;ben például leégett a Kapu utca nagy része és a hozzá tartozó Kapu utcai kapu,ben pedig a Kötélverők bástyája és további negyvenöt épület . Azes „ nagy” tűzvész azonban nem csak a pusztítás mértékében , hanem a katasztrófa alkalmából keletkezett beszámolók , leírások , prédikációk mennyiségében is túltett a korábbiakon . A gyújtogatás elmélete Azas fogarasi nyilatkozat értelmében Erdélyben végetért a török fennhatóság , helyét átvette a Habsburg-uralom . Antonio Caraffa generálist Erdély katonai kormányzójává nevezték ki azzal a feladattal , hogy előkészítse a régió Habsburg-tartományokba való beolvasztását . Brassó városa azonban ellenszegült : a lakosság fellázadt az osztrák uralom és a városvezetés ellen , és megtámadta a közeledő csapatokat . Az ellenállás és a konfliktus fő okai a szász polgárok büszkesége , a lutheránus szászok és katolikus osztrákok közötti vallási ellentét , és a kilátásba helyezett jelentős adók voltak . A városerődöt a császári seregek végül bevették , a felkelés vezetőit kivégezték , a városba pedig osztrák katonákat szállásoltak be . Több történész egyetért abban , hogy a tűzvész az osztrákok szándékos gyújtogatásának eredménye volt , akik így akartak bosszút állni Brassón azas ellenállás miatt . Ezt főként a szemtanúk egymástól független vallomásaira alapozzák , melyek szerint gyújtogatásra utaló jeleket láttak , a lángok egyszerre több , egymástól viszonylag távol eső helyen csaptak fel , a katonák pedig inkább hátráltatták , mint segítették az oltást és a mentést . Ziegler Bálint Ágnes művészettörténész azonban óvatosságra int a szemtanúk beszámolóinak elfogadását illetően , mivel jellemző lehet rájuk az a toposz , hogy egy katasztrófa bekövetkeztéért szükségszerűen az „ ellenséget” okolják . Az osztrákoknak nem volt érdeke , hogy a gazdasági és stratégiai jelentőségű város elpusztuljon , mi több , hogy ezzel együtt a saját készleteik is odavesszenek . A tűzvész A tűz áprilisén , a délutáni órákban tört ki a Kötélverők utcája ( ma Strada Castelului ) és a Fekete utca ( ma Strada Bălcescu ) alsó részein ; ezzel egy időben a Katalin-kapunál is tűz ütött ki , mely a Lópiac ( ma Strada Barițiu ) irányába terjeszkedett . Kis idő múlva a város egész Cenk felőli része lángokban állt , majd a lángok tovább terjedtek észak felé , és még az elszigetelt épületeket , például a városházát is elérték . A tűz gyors elharapózásának oka az erős szél volt , továbbá az , hogy a házak és műhelyek egy része fából épült , a városban pedig kevés vízforrás volt . A polgárok kezdetben oltani próbálták a lángokat , majd miután látták , hogy erőfeszítésük hiábavaló , a falakon kívülre menekültek . Néhány óra alatt Erdély leggazdagabb és legvirágzóbb városának nagy része hamuvá vált . Megrongálódtak a város falai és tornyai , a legtöbb ház , műhely , raktár ; elégett a levéltári okmányok nagy része , elpusztult a Johannes Honterus által alapított könyvtár ( mely abban az időben körülbelülritka könyvet tartalmazott , és az ország egyik legnagyobb és legértékesebb könyvtárának számított ) , és továbbimagánkönyvtár . Estére a lángok alábbhagytak , de ekkor váratlanul kigyulladt a monumentális evangélikus templom ( ma Fekete templom ) ; a tető beszakadt , a boltozat és a berendezés megsemmisült , az orgona és a harangok pedig megolvadtak . A tűz Bolgárszeg , a románok által lakott külváros egy részét is elpusztította . Mivel itt a házak szinte mind fából készültek , több utca leégett ; az emberek azonban könnyen biztonságba tudták helyezni magukat a környező hegyekbe menekülve . Az áldozatok számát a szemtanúkésközöttire teszik ; ők a tűzben vagy a leomló épületek alatt lelték halálukat , vagy pedig házaik pincéibe rejtőzve megfulladtak a füsttől . Ez az akkor körülbelüllelket számoló városerőd lakosságának-át tette ki . A korabeli beszámolók az evangélikus templom kiégését tartották a legnagyobb csapásnak ; Froniusnál a város épített és szellemi öröksége elveszítésének jelképeként jelenik meg . A mai történészek a Honterus-féle könyvtár megsemmisülését tekintik a legnagyobb veszteségnek . A pusztításhoz a tűzön felül a következő napok havazásba átcsapó felhőszakadása is hozzájárult : a leégett tetejű házak mennyezetét áttörte , szobáit elárasztotta a víz , lakhatatlanná téve azokat . Ezen felül a városban elszállásolt császári katonák – akik Fronius szerint már a tűzvész alatt is szándékosan hátráltatták a mentési munkálatokat – állítólag fosztogatásba kezdtek . Bár a szabad rablás jussa halálbüntetés volt , egyetlen katonát sem végeztek ki . Újjáépítés Mivel a házak nagy részét abban az időben már kőből építették , sok házfal és udvar fennmaradt ( a közelmúltban végzett felújítások alkalmával több falban , ablak- és ajtókeretben találtak századi építésre utaló évszámokat , és számos ház földszintjén láthatóak gótikus boltívek , gyámívek , és reneszánsz részletek ) . A fa zsindelyek , tartógerendák , és a berendezések ( közöttük a műhelyek ) legnagyobb része azonban elégett . A városban csak néhány épület maradt épen , főként az északi részen , a katolikus templom és kolostor környékén . Brassó sokáig egy megfeketedett rom volt , ahol éveken keresztül érezni lehetett a füstszagot , és a városerőd egész területe alatt máig félméteres fekete talajréteg húzódik . I. Apafi Mihály erdélyi fejedelem és I. Lipót magyar király több évre felmentette a polgárokat az adók és katonai hozzájárulások fizetése alól , hogy újjá tudják építeni a városukat . Bár az utcahálózat alapvetően megőrizte a középkori viszonyokat , a pusztítás eredményeként Brassó elvesztette régi kinézetét ; a ma látható régi épületek java a és a században épült klasszicista , barokk , modernista stílusban . A városházát , az Árucsarnokot , és a Kovácsok bástyáját húsz év alatt építették újjá , a Fehér tornyot negyven év alatt . A nagytemplom teljes újjáépítésévelben készültek el . Brassóban további tűzvészek törtek kiban , ban, ban , ésben , házak tucatjait elpusztítva.ben a városvezetés kiadott egy rendeletet , mely szerint a polgárok csak tégla és kő házakat építhetnek . Ezen felül fazsindely helyett áttértek a tetőfedő cserépre , minek köszönhetően Brassót „ vörös városnak” is nevezték . Érdekességek Egy népszerű vélekedés szerint a Fekete templomnak a tűzvész miatt rárakódott korom kölcsönözte fekete színét , és így nevét is . Ennek ellenére századi vizsgálatok nem találtak tűzpusztításra utaló rétegeket ; a templom pusztán a környezeti hatások miatt feketedett meg . Megjegyzendő , hogy a „ Fekete templom” nevet csak a század végén kezdték használni , vagyis két évszázaddal a tűzvész után . Egy korabeli beszámoló szerint a Cziegler-házról terjedt át a tűz a Fekete templomra , ezért a városvezetés közel egy évszázadig nem engedélyezte , hogy az újjáépített házaknak templomudvarra néző ablakaik legyenek . A évi városnapok alkalmából színészek és kaszkadőrök felelevenítették azas lázadás és azes tűzvész egyes jeleneteit . Jegyzetek Források További információk Tuzvesz Tűzesetek 1689