Új-Zéland gazdasága
Új-Zéland gazdasága a világ élvonalába tartozó fejlett piacgazdaság.  2015-ben az egy főre jutó GDP vásárlóerő-paritáson számolva  USD volt. Az ország gazdasága rendkívüli mértékben nyitott, globalizált, erősen függ a nemzetközi konjunktúra alakulásától. Fő külkereskedelmi partnerei Kína, Ausztrália, az Egyesült Államok és Japán. A korábban mezőgazdasági jellegű ország a 20. század második felére erősen diverzifikált gazdaságot épített ki, a szolgáltatások aránya a GDP-ben 2015-re elérte a 69,4%-ot, az iparé 26,3%, a mezőgazdaságé 4,3% volt. Az exportban ennek ellenére még mindig döntő szerepet játszanak a nyersanyagok és az elsődlegesen feldolgozott termékek. A fő feldolgozóipari ágazatok az alumíniumtermelés (a bőségesen rendelkezésre álló vízenergiára alapozva), az élelmiszer-feldolgozás, a fémmegmunkálás, a fa- és papíripar. A bányászat, feldolgozóipar, elektromosenergia-termelés, a gáz- víz- és szemétszállítási szolgáltatások együttesen a GDP 16,5%-át tették ki 2011-ben.

Új-Zéland valutája az új-zélandi dollár, jele $, rövidítése NZD; ez a valutája a szigetországon kívül öt másik, lazábban Új-Zélandhoz kapcsolódó csendes-óceáni területnek is (Cook-szigetek, Niue, Ross antarktiszi terület, Tokelau-szigetek, és a Brit tengerentúli területekhez tartozó Pitcairn-szigetek). Az NZD a 10. legforgalmazottabb valuta a világon. Az új-zélandi tőzsdén (New Zealand Exchange, NZX) 2014 novemberében 258 különféle értékpapír forgott összesen 94,1 milliárd NZD értékben.

Gazdaságtörténet

Az európaiak előtt
A maorik új-zélandi letelepedésük után körülbelül a 15. századra alakították ki gazdálkodási rendszerüket. Az egy főre jutó termelésük általában fedezte a mindennapi szükségleteket, jelentős gazdasági fejlődésre nem került sor, az egy főre jutó termelés nemigen növekedett. A természeti csapások, szárazság, hurrikánok, áradások, vulkánkitörések, földrengések hosszú időre visszavetették egy-egy körzet életszínvonalát. A 18. században – részben már európai fegyverekkel – jelentős törzsi háborúkat vívtak, amik a súlyos emberi veszteségek mellett óriási energiákat kötöttek le, például országszerte erődített falvakat hoztak létre.

Az európai letelepedés és gyarmatosítás előtt a maorik által folytatott naturálgazdálkodás alapegysége a hapu vagy klán, a törzs kisebb alkotórésze volt. A hapu alapvetően önellátó gazdálkodást folytatott. A csoporton belül volt munkamegosztás, a hapuk között azonban nem volt kereskedelem, legfeljebb ajándék-csere. A születéskor várható életkor és az életszínvonal nem volt alacsonyabb, mint a korabeli Európában. A létszükségleti cikkek megtermelése után sok szabadidejük maradt, aminek egy részét kézműipari cikkek, fafaragások létrehozására fordították. A természeti környezetre eleinte egyáltalán nem voltak tekintettel, vadászatuk miatt számos állatfaj kipusztult.

A 19. század első fele 
Az 1790-es évektől kezdve a környező vizeken rendszeresen megjelentek a brit, francia és amerikai bálnavadászok és kereskedők, akik európai árukat, fémeszközöket, fegyvereket kínáltak a bennszülötteknek élelmiszerért, vízért, fáért, az új-zélandi lennek nevezett textilnövényből készült termékekért valamint szexuális szolgáltatásokért cserébe. A rendezetlen, törvénytelen kereskedelem, az ezzel járó összecsapások, valamint a New Zealand Company betelepítési tervei nyomán vált szükségessé a waitangi szerződés megkötése (1840), ami Új-Zélandot hivatalosan is gyarmattá tette. A telepesek ez után is nagyrészt a maoriktól szerezték be élelemszükségletüket. Egyes neves európai telepesek benősültek a maori törzsfőnökök családjába, és közös kereskedelmi vállalkozásokat hoztak létre. Az 1850-es években önálló maori vállalkozások is kialakultak, amelyek az európaiak szükségleteire termeltek és szállítottak mezőgazdasági terményeket. Az 1860-as évektől azonban a bevándorlók fokozatosan önellátóvá lettek, egyúttal a földek nagy részét így vagy úgy a maguk kezelésébe vették. Környezeti károk is keletkeztek, egyes termőföldek kimerültek, bizonyos halfajok visszaszorultak.

Az európai telepesek kezdetben jellemzően a természeti erőforrásokat kizsákmányoló gazdálkodást folytattak. A fókákat és bálnákat csaknem kipusztulásokig vadászták, az erdőket irtották, különféle bányákat nyitottak. Az egyes természeti erőforrások kitermelése azonban jellemzően gyorsan lezajlott. Az arany felfedezése vezetett a rövid, de intenzív otagói aranylázhoz 1861-ben. Ennek nyomán lett Dunedin néhány évtizedre az ország leggazdagabb városa.

Az első európai települések általában a telepesek által magukkal hozott tőkéből és eszközökből épültek fel. Fenntartásukhoz azonban szükség volt tartós források megteremtésére. A legsikeresebb ilyen ágazat hamarosan a juhtenyésztés lett, és ez is maradt hosszú időn keresztül.

A korai állattenyésztő gazdálkodás 
Először az Északi-sziget délnyugati részén, a Wairarapa földrajzi régióban kezdték el a juhok tömeges tenyésztését, de hamarosan, a közlekedési lehetőségek fejlődésének függvényében, az egész országban elterjedt. Az ehhez szükséges földet a maoriktól vették el vagy bérelték. Az 1850-es évek közepére a juhok száma elérte az egy milliót, az 1870-es évek elejére a tíz milliót. (Az abszolút csúcsot az 1980-as évek elején érték el 70 milliós állománnyal.)  A gyapjú lett a legfontosabb exportcikk, eleinte csak Wellington kikötőjéből szállították külföldre, amit korábban a bálnavadászok használtak, de az a forrás kimerült.. A hús- és tejtermékeket hűtés nélkül csak Ausztráliáig tudták szállítani. A felesleges birkahúst és faggyút felfőzték és gyertyát, szappant készítettek belőle.

William Ball Sutch új-zélandi közgazdász szerint az egész ország gazdaság a „fű feldolgozására” alapult, azaz az 1861-es aranyláz rövid kivételével a legeltetésből származó gyapjú, hús és tejtermékek tették ki az export túlnyomó részét az 1850-es évektől egészen az 1970-es évekig, a mikor megindult a diverzifikálódás.

Fellendülés és válság
Az 1870-es években idején gyors fejlődésnek indult a szigetország infrastruktúrája. Julius Vogel korabeli miniszterelnök a „Déli tengerek Britanniáját” akarta létrehozni itt. Állami hitelekből nagyszabású út-, vasút- és hídépítések, távíró-beruházások kezdődtek. Az anyaországi City of Glasgow Bank látványos összeomlása azonban 1878-ban a hitelek beszűküléséhez és a gazdasági aktivitás visszaeséséhez vezetett. 1882-ben azonban megkezdődött a hűtőhajók alkalmazása az exportban, ami a hús és a tejtermékek Nagy-Britanniába irányuló exportjának fokozatos növekedését eredményezte. A fagyasztás technikája az egész új-zélandi gazdaságot átalakította, de egyben a korábbiaknál is szorosabb láncolta a gyarmatot az Egyesült Királysághoz. A mezőgazdaság gyorsan fejlődött, egyre több földet vontak művelésbe. A 19. században a Déli-sziget gazdasága volt az erősebb, de a századfordulótól a tejtermelésnek szintén a hűtés által lehetővé tett fejlődésével nőtt a gyapjútermelésre kevésbé alkalmas Északi-sziget fontossága. Az 1890-es évektől egészen 1920-ig a gazdaságot szinte töretlen fellendülés jellemezte, amit a liberális kormányzat miatt „Liberal Boomnak” neveztek.

Az első világháború utáni visszaesést lassú fejlődés követte, amit aztán az 1929-33-as nagy gazdasági világválság szakított meg. Ekkor a külföldi hitelfelvételi lehetőségek elapadtak, az exportpiacok bezárultak. A GDP 25%-kal csökkent, a munkanélküliség 20%-osra nőtt. Azon keveseknek azonban, akiknek volt vagyonuk illetve biztos állásuk, tovább növekedett az életszínvonala az általános olcsóság és a technikai fejlődés eredményeképpen. Ekkoriban terjedtek el az elektromos vízmelegítők és kályhák. 

A kormányzat még belső hitelezéssel sem tudta enyhíteni a nehézségeket, mivel az ország pénzügyeit egészen 1934-ig, az ország központi bankja, a Reserve Bank of New Zealand megalapításáig Londonból irányították. Addig a helyi valutát, az új-zélandi fontot magánbankok bocsátották ki, árfolyamát pedig a brit font sterlinghez kötötték. Az önálló központi bank létrehozása lehetővé tette az új-zélandi kormány számára, hogy saját monetáris politikát folytathasson.

Iparosítás és gazdaságpolitika a 20. század második felében 
A gazdasági világválság megmutatta, hogy Új-Zéland a néhány mezőgazdasági exporttermékre korlátozódó kínálatával, gazdasági kapcsolatainak szinte kizárólag Nagy-Britanniára koncentrálódásával különösen érzékeny a kedvezőtlen külső hatásokra. A 20. század közepére a mezőgazdasági termékek (főleg a gyapjú, tejtermékek és hús) tették ki az új-zélandi export 90%-át és ebből 65% Nagy-Britanniába került. A biztos brit piac, garantált áraival, lehetővé tette, hogy Új-Zéland magas vámot vessen ki a más országokból importált termékekre. Ez elősegítette az új-zélandi feldolgozóipar fejlődését.

1955-ben azonban Nagy-Britannia megszüntette az új-zélandi termékekre biztosított garantált árak rendszerét. Az intézkedés nyomán az új-zélandi életszínvonal visszaesett.

Nagy-Britannia fokozatosan a Közös Piac felé fordult, bár első tagsági kérelmét Franciaország 1961-ben blokkolta. A Keith Holyoake miniszterelnök vezette új-zélandi kormány azonban időszerűnek látta, hogy diverzifikálja az ország külkereskedelmi kapcsolatait. Ennek jegyében 1965-ben aláírták első szabadkereskedelmi egyezményüket Ausztráliával „Closer Economic Relations” (CER) néven. Új diplomáciai és kereskedelmi képviseleteket nyitottak Hongkongban, Jakartában, Saigonban, Los Angelesben és San Franciscóbanban. A brit közös piaci csatlakozási tárgyalások előrehaladtával Jack Marshall miniszterelnök-helyettes, majd miniszterelnök vezetésével kidolgozták a Nagy-Britannia és Új-Zéland közötti úgynevezett „luxemburgi egyezményt” a kétoldalú gazdasági kapcsolatoknak az új körülmények közötti alakításáról. A gazdasági kapcsolatok súlyának eltolódásával 1967-ben az ország új pénznemet vezetett be, az új-zélandi dollárt, aminek árfolyamát már az ausztrál dollárhoz kötötték.

Nagy-Britannia 1973. január 1-jén lett a Közös Piac teljes jogú tagja, és ezzel a korábbi kereskedelmi egyezményei Új-Zélanddal érvényüket vesztették, kivéve a luxemburgi egyezményt, amit már a Közös Piac szabályainak megfelelően hoztak létre. Az év végére Új-Zéland exportjának már cssak 26,8%-a irányult az Egyesült Királyságba. Ezt a változást az életszínvonal is megsínylette. Míg 1953-ban az új-zélandi életszínvonal a harmadik legmagasabb volt a világon, 1978-ra a 22. helyre esett vissza.

Norman Kirk miniszterelnök kormánya folytatta az ország külkereskedelmének diverzifikálását, különös tekintettel Délkelet-Ázsiára. Az 1973-as, majd az 1979-es olajválság különösen súlyosan érintette az országot, elsősorban a nagy távolságok miatti magas szállítási költségek miatt. Rob Muldoon, Új-Zéland 1975 és 1984 közötti miniszterelnöke a válságokra válaszul Think Big (kb. „gondolkodjunk merészen”) néven új gazdasági stratégiát dolgozott ki. Az ország jelentős földgázkészleteire támaszkodva iparfejlesztési terveket kezdeményezett, például a műtrágyagyártás területén. Az ugyancsak bőségesen rendelkezésre álló villamos energia révén is igyekezett csökkenteni az ország kőolajfüggőségét; ekkor villamosították az Északi-sziget fő vasútvonalát (North Island Main Trunk). Újabb vízerőművet építettek a Clutha folyón, kibővítették a Glenbrook mellett acélművet. Tovább növelték a bőségesen rendelkezésre álló elektromos energia hasznosítására 1971-ben megnyitott Tiwai Point alumíniumolvasztót.

Sajnálatos módon ezeknek a hitelből épülő állami beruházásoknak az elkészültére az olajválság véget ért, az olajárak a harmadukra zuhantak. Az ország adósságállománya  4,2 milliárd NZD-ről 21,9 milliárdra növekedett. A 80-as években az infláció évi átlagban elérte a 11%-ot. Az 1984-ben hatalomra jutott munkáspárti kormány nagyszabású privatizáció keretében a Think Big projekt elemeit is magánkézbe adta. A munkáspárti kormány 1984-88 közötti pénzügyminiszteréről, Roger Douglasról „Rogernomics”-nak nevezett gazdaságpolitika lényege – munkáspárti kormányzattól talán meglepően – az addigi, nemzetközileg is kiemelkedően magas állami gazdasági beavatkozás következetes leépítése és a szabadpiaci erők teljes érvényre jutásának biztosítása volt. Függetlenítették a nemzeti bankot a politikai befolyástól, eredményességi szerződéseket kötöttek a vezető állami alkalmazottakkal; eredményszemléletű pénzügyi elszámolási rendszereket vezettek be; semleges adórendszert hoztak létre; megszüntették a különböző állami támogatásokat, mezőgazdasági téren is; az ágazatok iránt semleges gazdasági versenyszabályozást vezettek be, fellazították az import szabályozását, lebegtették a nemzeti valuta árfolyamát, eltörölték a kamatok, bérek, árak állami szabályozását; csökkentették a jövedelemadókat. Azokat az ágazatokat, amelyek állami tulajdonban maradtak, szintén átszervezték a korábbi hivatali formából profitorientált állami vállalatokká. 1987-től az villamosenergia-szolgáltatás, a szénbányászat, az erdészet és a posta is ilyen átszervezésen esett át, ami jelentős elbocsátásokkal járt. Az intézkedések révén sikerült csökkenteni az inflációt és az államadósságot.

Az infláció azonban továbbra is súlyos problémája maradt az új-zélandi gazdaságnak. 1985 és 1992 között az árak évente átlag 9%-kal emelkedtek, bár a gazdaság recesszióban volt. A munkanélküliség 3,6%-ról 11%-ra emelkedett, a külföldi államadósság négyszeresére nőtt. 1989-ben a nemzeti bankról elfogadott törvény (Reserve Bank Act 1989) szigorú monetáris politikát vezetett be a központi bank kormányzójának kizárólagos felelőssége alatt. Ennek eredményeképpen az infláció évi átlag 2,5%-ra csökkent a kilencvenes években. A munkanélküliség azonban tovább emelkedett. A munkáspárti kormányzattól szokatlan gazdaságpolitika és a továbbra is súlyos gazdasági helyzet nagy belső vitákat okozott a kormánypártban. Az 1990-es választásokon  a jobboldali Nemzeti Párt (National Party) visszatért a hatalomba.

A jobboldali kormány első költségvetése további dereguláció és gazdasági megszorítások révén igyekezett orvosolni a helyzetet. Csökkentették az állami kiadásokat, a munkanélküliek támogatását és a szociális segélyeket, emelték – esetenként a háromszorosára – az állami lakások bérleti díját. Bevezették a kórházi hozzájárulásokat és a tandíjakat.

A 21. századi helyzet
 
A dereguláció kedvező üzleti környezetet teremtett azok számára, akik élni tudtak vele. Egy 2008-as nemzetközi felmérés szerint szerint (Heritage Foundation, The Wall Street Journal) szerint az országban az „üzleti szabadság” 99,9%-os, az általános „gazdasági szabadság” pedig 80%-os. Az országban például 12 nap alatt lehet egy vállalkozást beindítani, a világon átlagosan szükséges 43 nappal szemben. Ugyancsak 2008-ban a Világbank is a második leginkább vállalkozásbarát országnak értékelte Új-Zélandot a világon. A deregulációnak ugyanakkor súlyos árnyoldalai is voltak. Nagy botrányt okozott az úgy nevezett „beázó házak válsága”. A dereguláció jegyében ugyanis az építési szabályzatokat is könnyítették azzal, hogy majd a piaci verseny  kikényszeríti a minőségi munkát. Ez nem valósult meg, és tömegével épültek a rossz lakások, amiket aztán nagy költséggel kellett kijavítani.

2000 és 2007 között az ország gazdasága évi átlag 3,5%-kal növekedett, elsősorban a magánfogyasztás és a lakásépítés bővülése nyomán. Az infláció csak évi 2,6% volt ebben az időszakban. A 2008-as globális pénzügyi válság azonban Új-Zélandot is súlyosan érintette. A munkanélküliség a válság után jelentősen csökkent, 2016-ra 5,3%-ra, ami a legalacsonyabb szint az utolsó 7 évben.

Az új-zélandi gazdaságban a 21. század elején más fejlett tőkés országokhoz hasonlóan a tercier szektor, a szolgáltatások dominálnak. A gazdaság digitalizálódására jellemző, hogy az elektronikus kereskedelem a GDP 15%-át adja. Világviszonylatban is jelentős a fejlett mezőgazdaságra épülő biotechnológiai ipar. Az ország kiemelkedő turisztikai adottságai alapján gyorsan növekszik a külföldi látogatók száma. A Gyűrűk Ura új-zélandi helyszíneken történt megfilmesítése is szerepet játszott abban, hogy 1990 és 2009 között megduplázódtak az idegenforgalmi bevételek, és azóta is lendületesen nőnek tovább.

Az egyes régiók aránya az új-zélandi gazdaságban

Az új-zélandi statisztikai hivatal adatai a 2015 márciusában végződött pénzügyi évre.

Jegyzetek

Fordítás

Források
Új-Zéland gazdasága a világ élvonalába tartozó fejlett piacgazdaság. ben az egy főre jutó GDP vásárlóerő-paritáson számolva USD volt . Az ország gazdasága rendkívüli mértékben nyitott , globalizált , erősen függ a nemzetközi konjunktúra alakulásától . Fő külkereskedelmi partnerei Kína , Ausztrália , az Egyesült Államok és Japán . A korábban mezőgazdasági jellegű ország a század második felére erősen diverzifikált gazdaságot épített ki , a szolgáltatások aránya a GDP-benre elérte a4%-ot , az iparé3 % , a mezőgazdaságé3 % volt . Az exportban ennek ellenére még mindig döntő szerepet játszanak a nyersanyagok és az elsődlegesen feldolgozott termékek . A fő feldolgozóipari ágazatok az alumíniumtermelés ( a bőségesen rendelkezésre álló vízenergiára alapozva ) , az élelmiszer-feldolgozás , a fémmegmunkálás , a fa- és papíripar . A bányászat , feldolgozóipar , elektromosenergia-termelés , a gáz- víz- és szemétszállítási szolgáltatások együttesen a GDP5%-át tették kiben . Új-Zéland valutája az új-zélandi dollár , jele $ , rövidítése NZD ; ez a valutája a szigetországon kívül öt másik , lazábban Új-Zélandhoz kapcsolódó csendes-óceáni területnek is ( Cook-szigetek , Niue , Ross antarktiszi terület , Tokelau-szigetek , és a Brit tengerentúli területekhez tartozó Pitcairn-szigetek ) . Az NZD a legforgalmazottabb valuta a világon . Az új-zélandi tőzsdén ( New Zealand Exchange , NZX) novemberébenkülönféle értékpapír forgott összesen1 milliárd NZD értékben . Gazdaságtörténet Az európaiak előtt A maorik új-zélandi letelepedésük után körülbelül a századra alakították ki gazdálkodási rendszerüket . Az egy főre jutó termelésük általában fedezte a mindennapi szükségleteket , jelentős gazdasági fejlődésre nem került sor , az egy főre jutó termelés nemigen növekedett . A természeti csapások , szárazság , hurrikánok , áradások , vulkánkitörések , földrengések hosszú időre visszavetették egy-egy körzet életszínvonalát . A században – részben már európai fegyverekkel – jelentős törzsi háborúkat vívtak , amik a súlyos emberi veszteségek mellett óriási energiákat kötöttek le , például országszerte erődített falvakat hoztak létre . Az európai letelepedés és gyarmatosítás előtt a maorik által folytatott naturálgazdálkodás alapegysége a hapu vagy klán , a törzs kisebb alkotórésze volt . A hapu alapvetően önellátó gazdálkodást folytatott . A csoporton belül volt munkamegosztás , a hapuk között azonban nem volt kereskedelem , legfeljebb ajándék-csere . A születéskor várható életkor és az életszínvonal nem volt alacsonyabb , mint a korabeli Európában . A létszükségleti cikkek megtermelése után sok szabadidejük maradt , aminek egy részét kézműipari cikkek , fafaragások létrehozására fordították . A természeti környezetre eleinte egyáltalán nem voltak tekintettel , vadászatuk miatt számos állatfaj kipusztult . A század első fele Azes évektől kezdve a környező vizeken rendszeresen megjelentek a brit , francia és amerikai bálnavadászok és kereskedők , akik európai árukat , fémeszközöket , fegyvereket kínáltak a bennszülötteknek élelmiszerért , vízért , fáért , az új-zélandi lennek nevezett textilnövényből készült termékekért valamint szexuális szolgáltatásokért cserébe . A rendezetlen , törvénytelen kereskedelem , az ezzel járó összecsapások , valamint a New Zealand Company betelepítési tervei nyomán vált szükségessé a waitangi szerződés megkötése ami Új-Zélandot hivatalosan is gyarmattá tette . A telepesek ez után is nagyrészt a maoriktól szerezték be élelemszükségletüket . Egyes neves európai telepesek benősültek a maori törzsfőnökök családjába , és közös kereskedelmi vállalkozásokat hoztak létre . Azes években önálló maori vállalkozások is kialakultak , amelyek az európaiak szükségleteire termeltek és szállítottak mezőgazdasági terményeket . Azas évektől azonban a bevándorlók fokozatosan önellátóvá lettek , egyúttal a földek nagy részét így vagy úgy a maguk kezelésébe vették . Környezeti károk is keletkeztek , egyes termőföldek kimerültek , bizonyos halfajok visszaszorultak . Az európai telepesek kezdetben jellemzően a természeti erőforrásokat kizsákmányoló gazdálkodást folytattak . A fókákat és bálnákat csaknem kipusztulásokig vadászták , az erdőket irtották , különféle bányákat nyitottak . Az egyes természeti erőforrások kitermelése azonban jellemzően gyorsan lezajlott . Az arany felfedezése vezetett a rövid , de intenzív otagói aranylázhozben . Ennek nyomán lett Dunedin néhány évtizedre az ország leggazdagabb városa . Az első európai települések általában a telepesek által magukkal hozott tőkéből és eszközökből épültek fel . Fenntartásukhoz azonban szükség volt tartós források megteremtésére . A legsikeresebb ilyen ágazat hamarosan a juhtenyésztés lett , és ez is maradt hosszú időn keresztül . A korai állattenyésztő gazdálkodás Először az Északi-sziget délnyugati részén , a Wairarapa földrajzi régióban kezdték el a juhok tömeges tenyésztését , de hamarosan , a közlekedési lehetőségek fejlődésének függvényében , az egész országban elterjedt . Az ehhez szükséges földet a maoriktól vették el vagy bérelték . Azes évek közepére a juhok száma elérte az egy milliót , azes évek elejére a tíz milliót . ( Az abszolút csúcsot azas évek elején érték elmilliós állománnyal . ) A gyapjú lett a legfontosabb exportcikk , eleinte csak Wellington kikötőjéből szállították külföldre , amit korábban a bálnavadászok használtak , de az a forrás kimerült . . A hús- és tejtermékeket hűtés nélkül csak Ausztráliáig tudták szállítani . A felesleges birkahúst és faggyút felfőzték és gyertyát , szappant készítettek belőle . William Ball Sutch új-zélandi közgazdász szerint az egész ország gazdaság a „ fű feldolgozására” alapult , azaz azes aranyláz rövid kivételével a legeltetésből származó gyapjú , hús és tejtermékek tették ki az export túlnyomó részét azes évektől egészen azes évekig , a mikor megindult a diverzifikálódás . Fellendülés és válság Azes években idején gyors fejlődésnek indult a szigetország infrastruktúrája . Julius Vogel korabeli miniszterelnök a „ Déli tengerek Britanniáját” akarta létrehozni itt . Állami hitelekből nagyszabású út- , vasút- és hídépítések , távíró-beruházások kezdődtek . Az anyaországi City of Glasgow Bank látványos összeomlása azonbanban a hitelek beszűküléséhez és a gazdasági aktivitás visszaeséséhez vezetett.ben azonban megkezdődött a hűtőhajók alkalmazása az exportban , ami a hús és a tejtermékek Nagy-Britanniába irányuló exportjának fokozatos növekedését eredményezte . A fagyasztás technikája az egész új-zélandi gazdaságot átalakította , de egyben a korábbiaknál is szorosabb láncolta a gyarmatot az Egyesült Királysághoz . A mezőgazdaság gyorsan fejlődött , egyre több földet vontak művelésbe . A században a Déli-sziget gazdasága volt az erősebb , de a századfordulótól a tejtermelésnek szintén a hűtés által lehetővé tett fejlődésével nőtt a gyapjútermelésre kevésbé alkalmas Északi-sziget fontossága . Azes évektől egészenig a gazdaságot szinte töretlen fellendülés jellemezte , amit a liberális kormányzat miatt „ Liberal Boomnak” neveztek . Az első világháború utáni visszaesést lassú fejlődés követte , amit aztán azas nagy gazdasági világválság szakított meg . Ekkor a külföldi hitelfelvételi lehetőségek elapadtak , az exportpiacok bezárultak . A GDP-kal csökkent , a munkanélküliség-osra nőtt . Azon keveseknek azonban , akiknek volt vagyonuk illetve biztos állásuk , tovább növekedett az életszínvonala az általános olcsóság és a technikai fejlődés eredményeképpen . Ekkoriban terjedtek el az elektromos vízmelegítők és kályhák . A kormányzat még belső hitelezéssel sem tudta enyhíteni a nehézségeket , mivel az ország pénzügyeit egészenig , az ország központi bankja , a Reserve Bank of New Zealand megalapításáig Londonból irányították . Addig a helyi valutát , az új-zélandi fontot magánbankok bocsátották ki , árfolyamát pedig a brit font sterlinghez kötötték . Az önálló központi bank létrehozása lehetővé tette az új-zélandi kormány számára , hogy saját monetáris politikát folytathasson . Iparosítás és gazdaságpolitika a század második felében A gazdasági világválság megmutatta , hogy Új-Zéland a néhány mezőgazdasági exporttermékre korlátozódó kínálatával , gazdasági kapcsolatainak szinte kizárólag Nagy-Britanniára koncentrálódásával különösen érzékeny a kedvezőtlen külső hatásokra . A század közepére a mezőgazdasági termékek ( főleg a gyapjú , tejtermékek és hús ) tették ki az új-zélandi export-át és ebből Nagy-Britanniába került . A biztos brit piac , garantált áraival , lehetővé tette , hogy Új-Zéland magas vámot vessen ki a más országokból importált termékekre . Ez elősegítette az új-zélandi feldolgozóipar fejlődését . 1955-ben azonban Nagy-Britannia megszüntette az új-zélandi termékekre biztosított garantált árak rendszerét . Az intézkedés nyomán az új-zélandi életszínvonal visszaesett . Nagy-Britannia fokozatosan a Közös Piac felé fordult , bár első tagsági kérelmét Franciaországben blokkolta . A Keith Holyoake miniszterelnök vezette új-zélandi kormány azonban időszerűnek látta , hogy diverzifikálja az ország külkereskedelmi kapcsolatait . Ennek jegyébenben aláírták első szabadkereskedelmi egyezményüket Ausztráliával „ Closer Economic Relations” ( CER) néven . Új diplomáciai és kereskedelmi képviseleteket nyitottak Hongkongban , Jakartában , Saigonban , Los Angelesben és San Franciscóbanban . A brit közös piaci csatlakozási tárgyalások előrehaladtával Jack Marshall miniszterelnök-helyettes , majd miniszterelnök vezetésével kidolgozták a Nagy-Britannia és Új-Zéland közötti úgynevezett „ luxemburgi egyezményt” a kétoldalú gazdasági kapcsolatoknak az új körülmények közötti alakításáról . A gazdasági kapcsolatok súlyának eltolódásávalben az ország új pénznemet vezetett be , az új-zélandi dollárt , aminek árfolyamát már az ausztrál dollárhoz kötötték . Nagy-Britannia januárjén lett a Közös Piac teljes jogú tagja , és ezzel a korábbi kereskedelmi egyezményei Új-Zélanddal érvényüket vesztették , kivéve a luxemburgi egyezményt , amit már a Közös Piac szabályainak megfelelően hoztak létre . Az év végére Új-Zéland exportjának már cssak8%-a irányult az Egyesült Királyságba . Ezt a változást az életszínvonal is megsínylette . Mígban az új-zélandi életszínvonal a harmadik legmagasabb volt a világon , ra a helyre esett vissza . Norman Kirk miniszterelnök kormánya folytatta az ország külkereskedelmének diverzifikálását , különös tekintettel Délkelet-Ázsiára . Azas , majd azes olajválság különösen súlyosan érintette az országot , elsősorban a nagy távolságok miatti magas szállítási költségek miatt . Rob Muldoon , Új-Zélandésközötti miniszterelnöke a válságokra válaszul Think Big ( kb. „ gondolkodjunk merészen” ) néven új gazdasági stratégiát dolgozott ki . Az ország jelentős földgázkészleteire támaszkodva iparfejlesztési terveket kezdeményezett , például a műtrágyagyártás területén . Az ugyancsak bőségesen rendelkezésre álló villamos energia révén is igyekezett csökkenteni az ország kőolajfüggőségét ; ekkor villamosították az Északi-sziget fő vasútvonalát ( North Island Main Trunk ) . Újabb vízerőművet építettek a Clutha folyón , kibővítették a Glenbrook mellett acélművet . Tovább növelték a bőségesen rendelkezésre álló elektromos energia hasznosításáraben megnyitott Tiwai Point alumíniumolvasztót . Sajnálatos módon ezeknek a hitelből épülő állami beruházásoknak az elkészültére az olajválság véget ért , az olajárak a harmadukra zuhantak . Az ország adósságállománya 2 milliárd NZD-ről9 milliárdra növekedett . Aas években az infláció évi átlagban elérte a-ot . Azben hatalomra jutott munkáspárti kormány nagyszabású privatizáció keretében a Think Big projekt elemeit is magánkézbe adta . A munkáspárti kormányközötti pénzügyminiszteréről , Roger Douglasról „ Rogernomics”-nak nevezett gazdaságpolitika lényege – munkáspárti kormányzattól talán meglepően – az addigi , nemzetközileg is kiemelkedően magas állami gazdasági beavatkozás következetes leépítése és a szabadpiaci erők teljes érvényre jutásának biztosítása volt . Függetlenítették a nemzeti bankot a politikai befolyástól , eredményességi szerződéseket kötöttek a vezető állami alkalmazottakkal ; eredményszemléletű pénzügyi elszámolási rendszereket vezettek be ; semleges adórendszert hoztak létre ; megszüntették a különböző állami támogatásokat , mezőgazdasági téren is ; az ágazatok iránt semleges gazdasági versenyszabályozást vezettek be , fellazították az import szabályozását , lebegtették a nemzeti valuta árfolyamát , eltörölték a kamatok , bérek , árak állami szabályozását ; csökkentették a jövedelemadókat . Azokat az ágazatokat , amelyek állami tulajdonban maradtak , szintén átszervezték a korábbi hivatali formából profitorientált állami vállalatokká.től az villamosenergia-szolgáltatás , a szénbányászat , az erdészet és a posta is ilyen átszervezésen esett át , ami jelentős elbocsátásokkal járt . Az intézkedések révén sikerült csökkenteni az inflációt és az államadósságot . Az infláció azonban továbbra is súlyos problémája maradt az új-zélandi gazdaságnak.ésközött az árak évente átlag-kal emelkedtek , bár a gazdaság recesszióban volt . A munkanélküliség6%-ról-ra emelkedett , a külföldi államadósság négyszeresére nőtt.ben a nemzeti bankról elfogadott törvény ( Reserve Bank Actszigorú monetáris politikát vezetett be a központi bank kormányzójának kizárólagos felelőssége alatt . Ennek eredményeképpen az infláció évi átlag5%-ra csökkent a kilencvenes években . A munkanélküliség azonban tovább emelkedett . A munkáspárti kormányzattól szokatlan gazdaságpolitika és a továbbra is súlyos gazdasági helyzet nagy belső vitákat okozott a kormánypártban . Azes választásokon a jobboldali Nemzeti Párt ( National Party ) visszatért a hatalomba . A jobboldali kormány első költségvetése további dereguláció és gazdasági megszorítások révén igyekezett orvosolni a helyzetet . Csökkentették az állami kiadásokat , a munkanélküliek támogatását és a szociális segélyeket , emelték – esetenként a háromszorosára – az állami lakások bérleti díját . Bevezették a kórházi hozzájárulásokat és a tandíjakat . A századi helyzet A dereguláció kedvező üzleti környezetet teremtett azok számára , akik élni tudtak vele . Egyas nemzetközi felmérés szerint szerint ( Heritage Foundation , The Wall Street Journal ) szerint az országban az „ üzleti szabadság”9%-os , az általános „ gazdasági szabadság” pedig-os . Az országban példáulnap alatt lehet egy vállalkozást beindítani , a világon átlagosan szükségesnappal szemben . Ugyancsakban a Világbank is a második leginkább vállalkozásbarát országnak értékelte Új-Zélandot a világon . A deregulációnak ugyanakkor súlyos árnyoldalai is voltak . Nagy botrányt okozott az úgy nevezett „ beázó házak válsága” . A dereguláció jegyében ugyanis az építési szabályzatokat is könnyítették azzal , hogy majd a piaci verseny kikényszeríti a minőségi munkát . Ez nem valósult meg , és tömegével épültek a rossz lakások , amiket aztán nagy költséggel kellett kijavítani . 2000 ésközött az ország gazdasága évi átlag5%-kal növekedett , elsősorban a magánfogyasztás és a lakásépítés bővülése nyomán . Az infláció csak évi6 % volt ebben az időszakban . Aas globális pénzügyi válság azonban Új-Zélandot is súlyosan érintette . A munkanélküliség a válság után jelentősen csökkent , ra3%-ra , ami a legalacsonyabb szint az utolsóévben . Az új-zélandi gazdaságban a század elején más fejlett tőkés országokhoz hasonlóan a tercier szektor , a szolgáltatások dominálnak . A gazdaság digitalizálódására jellemző , hogy az elektronikus kereskedelem a GDP-át adja . Világviszonylatban is jelentős a fejlett mezőgazdaságra épülő biotechnológiai ipar . Az ország kiemelkedő turisztikai adottságai alapján gyorsan növekszik a külföldi látogatók száma . A Gyűrűk Ura új-zélandi helyszíneken történt megfilmesítése is szerepet játszott abban , hogyésközött megduplázódtak az idegenforgalmi bevételek , és azóta is lendületesen nőnek tovább . Az egyes régiók aránya az új-zélandi gazdaságban Az új-zélandi statisztikai hivatal adatai amárciusában végződött pénzügyi évre . Jegyzetek Fordítás Források