Émile Loubet
Émile Loubet (Marsanne, 1838. december 31. – Montélimar, 1929. december 20.) francia politikus, a Harmadik Francia Köztársaság 26. miniszterelnöke és 8. köztársasági elnöke.

Pályafutása
Földművelő családban született. Jogot tanult és Párizsban doktorált. 1865-ben Montélimar bíróságán volt bejegyzett ügyvéd. 1870. szeptember 29-től elnökké választásáig Montélimar polgármestereként tevékenykedett. 1876-ban választották meg először képviselővé. A nemzetgyűlésben olyan ingyenes és kötelező elemi oktatásért harcolt, amelyben megvalósul a laicitás eszménye. 1881-ben ismét képviselővé választották. 1885. január 25-től a szenátusban politizált. 1887. december 12. és 1888. április 2. között Pierre Tirard kormányában vezette a közmunkaügyi tárcát. Ennek bukása után nem fogadott el miniszteri megbizatást, de amikor Freycinet lemondott, Marie François Sadi Carnot köztársasági elnök felkérésére kormányt alakított 1892. február 27-én és a belügyi tárcát is megtartotta. Miniszterelnöksége idején erősödött meg az anarchista mozgalom Franciaországban (katonai gyilkosságok, a párizsi bombamerénylet (1892. november 8.). Az ellenzék minden erőlködése ellenére sem sikerült Loubet-t megbuktatni, aki a rendkívüli törvények napirendre tűzését is elérte (november 18.). De tíz nappal később, november 28-án a Panama-csatorna építése körüli korrupciós botrány áldozatai közt a Loubet-kormány is ott volt. 1896. január 19-én a szenátus elnöke lett. 

Félix Faure halála után, 1899. február 18-án köztársasági elnökké választották. Február 23-án Paul Déroulède és a „hazafias vonal” követői az Élysée-palota felé akarták terelni Faure temetési menetét kísérő katonai egységeket, de a puccskísérlet nem sikerült. Heves nacionalista zavargások közepette fizikai bántalmazást szenvedett Loubet az Auteuil lóversenypályán. Ezért június 22-én felkérte Pierre Waldeck-Rousseau-t, hogy alakítson republikánus védelmi kormányt. Elnöksége kezdete óta támogatta Alfred Dreyfus perének felülvizsgálatát. 1899 szeptemberében a katonai bíróság ismét bűnösnek találta Dreyfus kapitányt, de Loubet elnöki kegyelemben részesítette szeptember 19-én.

Loubet kitöltötte hivatali idejét. Elnöksége alatt, az 1905. december 9-i törvénnyel vált szét véglegesen az állam és az egyház Franciaországban. Rendkívül aktív külpolitikát folytatott. 1904.  április 8-án jött létre az Entente cordiale Nagy-Britannia és Franciaország között. Loubet látogatást tett II. Miklós orosz cár, III. Viktor Emánuel olasz király és VII. Eduárd brit király udvarában.

Ellátogatott Algériába, Tunéziába, Madridba, Rómába és Lisszabonba. Párizsban fogadta
I. György görög királyt, Mozzafar ad-Din perzsa sahot, II. Lipót belga királyt, II. Miklós orosz cárt és feleségét, Hesseni Alekszandra Fjodorovna orosz cárnét, VII. Eduárd brit királyt, XIII. Alfonz spanyol királyt, és I. Ferdinánd bolgár cárt.

Források

Kapcsolódó szócikkek
Franciaország miniszterelnökeinek listája
Franciaország elnökeinek listája

Franciaországi politikusok
1838-ban született személyek
1929-ben elhunyt személyek
Franciaország elnökei
Franciaország miniszterelnökei
Francia jogászok
Franciaországi polgármesterek
Az Aranygyapjas rend lovagjai
Belügyminiszterek
Andorra társhercegei
Émile Loubet ( Marsanne , december – Montélimar , december ) francia politikus , a Harmadik Francia Köztársaság miniszterelnöke és köztársasági elnöke . Pályafutása Földművelő családban született . Jogot tanult és Párizsban doktorált.ben Montélimar bíróságán volt bejegyzett ügyvéd. szeptembertől elnökké választásáig Montélimar polgármestereként tevékenykedett.ban választották meg először képviselővé . A nemzetgyűlésben olyan ingyenes és kötelező elemi oktatásért harcolt , amelyben megvalósul a laicitás eszménye.ben ismét képviselővé választották. januártől a szenátusban politizált. december és április között Pierre Tirard kormányában vezette a közmunkaügyi tárcát . Ennek bukása után nem fogadott el miniszteri megbizatást , de amikor Freycinet lemondott , Marie François Sadi Carnot köztársasági elnök felkérésére kormányt alakított februárén és a belügyi tárcát is megtartotta . Miniszterelnöksége idején erősödött meg az anarchista mozgalom Franciaországban ( katonai gyilkosságok , a párizsi bombamerénylet november ) . Az ellenzék minden erőlködése ellenére sem sikerült Loubet-t megbuktatni , aki a rendkívüli törvények napirendre tűzését is elérte ( november ) . De tíz nappal később , novemberán a Panama-csatorna építése körüli korrupciós botrány áldozatai közt a Loubet-kormány is ott volt. januárén a szenátus elnöke lett . Félix Faure halála után , februárán köztársasági elnökké választották . Februárán Paul Déroulède és a „ hazafias vonal” követői az Élysée-palota felé akarták terelni Faure temetési menetét kísérő katonai egységeket , de a puccskísérlet nem sikerült . Heves nacionalista zavargások közepette fizikai bántalmazást szenvedett Loubet az Auteuil lóversenypályán . Ezért júniusén felkérte Pierre Waldeck-Rousseau-t , hogy alakítson republikánus védelmi kormányt . Elnöksége kezdete óta támogatta Alfred Dreyfus perének felülvizsgálatát.szeptemberében a katonai bíróság ismét bűnösnek találta Dreyfus kapitányt , de Loubet elnöki kegyelemben részesítette szeptemberén . Loubet kitöltötte hivatali idejét . Elnöksége alatt , az decemberi törvénnyel vált szét véglegesen az állam és az egyház Franciaországban . Rendkívül aktív külpolitikát folytatott. áprilisán jött létre az Entente cordiale Nagy-Britannia és Franciaország között . Loubet látogatást tett II. Miklós orosz cár , III. Viktor Emánuel olasz király és VII. Eduárd brit király udvarában . Ellátogatott Algériába , Tunéziába , Madridba , Rómába és Lisszabonba . Párizsban fogadta I. György görög királyt , Mozzafar ad-Din perzsa sahot , II. Lipót belga királyt , II. Miklós orosz cárt és feleségét , Hesseni Alekszandra Fjodorovna orosz cárnét , VII. Eduárd brit királyt , XIII. Alfonz spanyol királyt , és I. Ferdinánd bolgár cárt . Források Kapcsolódó szócikkek Franciaország miniszterelnökeinek listája Franciaország elnökeinek listája Franciaországi politikusok 1838-ban született személyek 1929-ben elhunyt személyek Franciaország elnökei Franciaország miniszterelnökei Francia jogászok Franciaországi polgármesterek Az Aranygyapjas rend lovagjai Belügyminiszterek Andorra társhercegei