Nagy-Szerbia
A Nagy-Szerbia kifejezés a szerb nacionalista ideológiát írja le, amely a szerb állam alapításánál belefoglalja az összes olyan területet, amely szerb tradíciókkal bír, beleértve azokat a területeket is, amelyek Szerbián kívül esnek, de rendelkeznek szerb lakossággal. A kezdeti mozgalom fő ideológiája (pánszerbizmus) az összes szerb (vagy minden olyan terület, amely történelmileg szerbek által uralt vagy lakott volt) egy állammá történő egyesítése volt. Eltértek a nézetek abban, hogy mely területek tartoznak ebbe a környező országokból.

A nagy-szerb ideológia követeli a mai Horvátország, Bosznia-Hercegovina, Montenegró, Koszovó és a Macedón Köztársaság területeit. Néhány történelmi formájában a törekvései kiterjednek Albánia, Bulgária, Magyarország és Románia területére is. Az ideológiát a relatív nagy és erős Szerb Birodalom emléke inspirálja, amely a 14. század délkeleti Európájában létezett az oszmán balkáni hódítása előtt. A "szerb imperializmus" kifejezés leginkább a Szerb Királyság törekvéseire értendő.

Történeti megközelítés 
Az Európában egyre növekvő nacionalista nézetek terjedése a 18. századtól – mint Itália egyesítése – a szerbek számára is fontossá váltak, főleg azok számára, akik a szomszédos országokban éltek.

Szerbia területének kiterjesztésének gondolata 1844-ben Nacertanije-ben (Vázlat, Piszkozat) fogalmazódott meg a Szerb Fejedelemség egy titkos politikai programjának keretében, ami szerint az új szerb állam magába foglalná Montenegró, Észak-Albánia és Bosznia-Hercegovina szomszédos területeit. A korai 20. században a Szerb Királyság összes politikai pártja (a Szociáldemokrata Párt kivételével) egy Balkán Föderációt akart létrehozni. Általánosan elfogadott nézet volt, hogy az összes szerbet egy szerb államba tömörítsék. A Fejedelemség létrehozásától az első világháborúig Szerbia területe folyamatosan növekedett.

A balkáni háborúkat követően a Szerb Királyság terjeszkedett délen, de az eseményeknek vegyes volt a fogadtatása, mivel az Adriai-tengerhez való kijutás ígérete nem teljesült. Ehelyett Makedónia egy részét szerezte meg, amelyet a Bolgár Királysághoz akartak csatolni, és a szerb hadseregnek el kellett hagynia a part menti szakaszokat, amelyek az újonnan kialakult Albán Fejedelemséghez csatlakoztak. Ezek az események az Bosznia osztrák-magyar bekebelezésével együtt a szerb politikusok többségét zavarta, hiszen sok szerb maradt a királyságon kívül

A szerb győzelem az első világháború során ennek kompenzálásáról kellett volna, hogy szóljon. Két nézőpont létezett: egyik oldal a nagy-szerb doktrínát követte, ők a legyőzött Osztrák-Magyar Monarchia szerbek által lakott területeinek beépítését védték. Velük szemben álltak azok, akik nem csak a szerb területek egyesítését kívánták elérni, hanem más délszláv nemzeteket is be akartak vonni egy új országba. Végül megszületett a döntés egy etnikailag vegyes délszláv állam megalapításáról, amelyek kiegyensúlyozzák a szerb hegemóniát.

A szerb Karađorđević királyi család került a létrejött Szerb–Horvát–Szlovén Királyság élére, amelyet 1929-ben Jugoszláviának neveztek át. Kezdetben a nagyszerb doktrína védelmezői elégedettek voltak, hiszen a szerbek által lakott területek egyesülése szerb irányítás alatt többnyire sikeres volt. A két világháború közötti időszakban a legtöbb szerb politikus egy erősen centralizált országot támogatott, a velük szemben állók nagyobb autonómiát akartak elérni az egyes területeken. Ez a feszültség vezetett az egymással szemben álló nacionalista mozgalmak kialakulásához, és a csúcspontját érte el Sándor király 1934-es meggyilkolásakor.

Jugoszlávia 1941-es német megszállása idején ez az ellentét a második világháború legbrutálisabb polgárháborújává nőtte ki magát. A királyi kormány hamarosan megadta magát és megkezdődött az ellenállás. A csetnikek a monarchia visszaállításáért harcoltak, velük szemben a partizánok a kommunista jugoszláv állam létrehozását szorgalmazták. A szerbek két csoportra osztódtak, és nem csak a náci Németország és az összes környező ország ellen, amely szövetségben állt velük, hanem egymás ellen is harcoltak.

A háború után a győztes partizánok vezetője Josip Broz Tito lett a Jugoszláv állam vezetője 1980-as haláláig. Ebben az időszakban az ország 6 köztársaságra volt bontva. 1976-ban A Szerb Szocialista Köztársaságon belül két terület, Koszovó és a Vajdaság autonómiát kapott. Ez alatt az időszak alatt a nagyszerb ideológia legtöbb követőjét bebörtönözték árulásért vagy száműzték. A szerb lakosság további része támogatta az új jugoszláv modellt.

Az 1990-es évekbeli jugoszláv háborúk során Szerbiát azzal vádolták, hogy a Bosznia-Hercegovina és Horvátország területén élő, fel nem ismert szerbek bevonásával akarta létrehozni Nagy-Szerbiát.

Jegyzetek 

Szerbia történelme
Irredentizmus
A Nagy-Szerbia kifejezés a szerb nacionalista ideológiát írja le , amely a szerb állam alapításánál belefoglalja az összes olyan területet , amely szerb tradíciókkal bír , beleértve azokat a területeket is , amelyek Szerbián kívül esnek , de rendelkeznek szerb lakossággal . A kezdeti mozgalom fő ideológiája ( pánszerbizmus ) az összes szerb ( vagy minden olyan terület , amely történelmileg szerbek által uralt vagy lakott volt ) egy állammá történő egyesítése volt . Eltértek a nézetek abban , hogy mely területek tartoznak ebbe a környező országokból . A nagy-szerb ideológia követeli a mai Horvátország , Bosznia-Hercegovina , Montenegró , Koszovó és a Macedón Köztársaság területeit . Néhány történelmi formájában a törekvései kiterjednek Albánia, Bulgária , Magyarország és Románia területére is . Az ideológiát a relatív nagy és erős Szerb Birodalom emléke inspirálja , amely a század délkeleti Európájában létezett az oszmán balkáni hódítása előtt . A " szerb imperializmus " kifejezés leginkább a Szerb Királyság törekvéseire értendő . Történeti megközelítés Az Európában egyre növekvő nacionalista nézetek terjedése a századtól – mint Itália egyesítése – a szerbek számára is fontossá váltak , főleg azok számára , akik a szomszédos országokban éltek . Szerbia területének kiterjesztésének gondolataben Nacertanije-ben ( Vázlat , Piszkozat ) fogalmazódott meg a Szerb Fejedelemség egy titkos politikai programjának keretében , ami szerint az új szerb állam magába foglalná Montenegró , Észak-Albánia és Bosznia-Hercegovina szomszédos területeit . A korai században a Szerb Királyság összes politikai pártja ( a Szociáldemokrata Párt kivételével ) egy Balkán Föderációt akart létrehozni . Általánosan elfogadott nézet volt , hogy az összes szerbet egy szerb államba tömörítsék . A Fejedelemség létrehozásától az első világháborúig Szerbia területe folyamatosan növekedett . A balkáni háborúkat követően a Szerb Királyság terjeszkedett délen , de az eseményeknek vegyes volt a fogadtatása , mivel az Adriai-tengerhez való kijutás ígérete nem teljesült . Ehelyett Makedónia egy részét szerezte meg , amelyet a Bolgár Királysághoz akartak csatolni , és a szerb hadseregnek el kellett hagynia a part menti szakaszokat , amelyek az újonnan kialakult Albán Fejedelemséghez csatlakoztak . Ezek az események az Bosznia osztrák-magyar bekebelezésével együtt a szerb politikusok többségét zavarta , hiszen sok szerb maradt a királyságon kívül A szerb győzelem az első világháború során ennek kompenzálásáról kellett volna , hogy szóljon . Két nézőpont létezett : egyik oldal a nagy-szerb doktrínát követte , ők a legyőzött Osztrák-Magyar Monarchia szerbek által lakott területeinek beépítését védték . Velük szemben álltak azok , akik nem csak a szerb területek egyesítését kívánták elérni , hanem más délszláv nemzeteket is be akartak vonni egy új országba . Végül megszületett a döntés egy etnikailag vegyes délszláv állam megalapításáról , amelyek kiegyensúlyozzák a szerb hegemóniát . A szerb Karađorđević királyi család került a létrejött Szerb–Horvát–Szlovén Királyság élére , amelyetben Jugoszláviának neveztek át . Kezdetben a nagyszerb doktrína védelmezői elégedettek voltak , hiszen a szerbek által lakott területek egyesülése szerb irányítás alatt többnyire sikeres volt . A két világháború közötti időszakban a legtöbb szerb politikus egy erősen centralizált országot támogatott , a velük szemben állók nagyobb autonómiát akartak elérni az egyes területeken . Ez a feszültség vezetett az egymással szemben álló nacionalista mozgalmak kialakulásához , és a csúcspontját érte el Sándor királyes meggyilkolásakor . Jugoszláviaes német megszállása idején ez az ellentét a második világháború legbrutálisabb polgárháborújává nőtte ki magát . A királyi kormány hamarosan megadta magát és megkezdődött az ellenállás . A csetnikek a monarchia visszaállításáért harcoltak , velük szemben a partizánok a kommunista jugoszláv állam létrehozását szorgalmazták . A szerbek két csoportra osztódtak , és nem csak a náci Németország és az összes környező ország ellen , amely szövetségben állt velük , hanem egymás ellen is harcoltak . A háború után a győztes partizánok vezetője Josip Broz Tito lett a Jugoszláv állam vezetőjeas haláláig . Ebben az időszakban az országköztársaságra volt bontva.ban A Szerb Szocialista Köztársaságon belül két terület , Koszovó és a Vajdaság autonómiát kapott . Ez alatt az időszak alatt a nagyszerb ideológia legtöbb követőjét bebörtönözték árulásért vagy száműzték . A szerb lakosság további része támogatta az új jugoszláv modellt . Azes évekbeli jugoszláv háborúk során Szerbiát azzal vádolták , hogy a Bosznia-Hercegovina és Horvátország területén élő , fel nem ismert szerbek bevonásával akarta létrehozni Nagy-Szerbiát . Jegyzetek Szerbia történelme Irredentizmus