Bunai csata
A bunai csata a második világháború egyik ütközete volt 1942. november 19. és 1943. január 2. között Pápuán a szövetséges csapatok és a japánok között. Ez volt az első alkalom, hogy a szövetségeseknek erős védelmi vonalakból kellett kivetniük a japánokat. A harcok tapasztalata, hogy nehézfegyverek és harckocsik nélkül ez szinte lehetetlen, meghatározó volt a szövetséges hadvezetés számára a későbbiekben.

A hídfő 

A japánok 1941. július 21-én partra szálltak Gonánál, majd Bunánál és Sananandánál is hídfőt hoztak létre, hogy azok kiinduló pontjai legyenek az ausztrálok által ellenőrzött Port Moresby és az oda vezető Kokoda ösvény elleni offenzívának. A japánoknak 45 kilométerre sikerült is megközelíteniük Port Moresbyt, amikor az ausztrál ellentámadás visszavetette őket.

Miközben az ausztrálok a dzsungelen átvezető ösvényért harcoltak, Douglas MacArthur tábornok saját ellentámadását készítette elő. Az amerikai csapatok átkeltek az Owen Stanley-hegységen a Kokoda ösvénytől keletre található hágókon, és új leszállópályákat vágtak az erdőkben. Más csapatok a Milne-öböl partján haladtak előre a japán állások felé. November közepére a szövetségesek készen álltak arra, hogy megindítsák a támadást a japán hídfők ellen.

A Bunánál kiépített hídfő nagyjából négy és fél kilométer széles volt. Nyugati csücskén, közel a Girau-folyóhoz feküdt Buna falu. A Buna missziótól az Entrance-patak választotta el. A missziótól keletre a kertek (Goverment Gardens) terültek el, amelyet mocsaras területek követtek. Ezek a mocsarak az ár-apály változásnak megfelelően értek bokáig, vagy nyakig, így rettentő nehézzé tették a haladást, illetve behatárolták az egyes offenzívák idejét. A keleti részen két repülőtér – angol nevükön az Old Strip és a New Strip – helyezkedett el. Mögöttük a Duropa ültetvény, majd a part terült el.

A japán védelem a keleti és nyugati végen volt a legerősebb. A vonal nyugati végénél feküdt a Háromszög nevű terület, ahonnan ösvények futottak Buna faluba és a misszióba. A keleti oldalon két útvonal vezetett a hídfő területére: az egyik a parton, a másik a két repülőtér között. A japánok a kifutópályák északi végén építették ki fő védelmi vonalukat, ahonnan kiválóan ráláttak a környező mezőkre.

A japán mérnökök és utászalakulatok néhány héttel a hídfőcsata kezdete előtt kiépítették a védelmi vonalat, amely remekül alkalmazkodott a terület adottságaihoz. Bunkerek, lövészállások tucatjait alakították ki, amelyeket bonyolult, labirintusszerű árokrendszer kötött össze. A bunkerek az összes megközelítési útvonalat lőni tudták, és szükség esetén egymást is ki tudták segíteni. A védelmi pozíciókat úgy álcázták, hogy teljesen belesimuljanak környezetükbe.

A csata kezdetén 2500 katona védte a bunai hídfőt, közülük ezren frissen érkeztek a helyszínre bárkákon Basabuából. Parancsnokuk Jokusze Jokojama ezredes volt, akinek a hídfő keleti végén volt a főhadiszállása, míg a nyugati véget Jositacsu Jaszuda százados védte.

Körülmények 

A terület alkalmatlan volt hagyományos katonai manőverek végrehajtására. Hatalmas mocsarak és áthatolhatatlanul sűrű erdők értek egymásba. A száraz területeken olykor a kétméteres magasságot is elérő fű nőtt, és a hőmérséklet a növények között gyakran az 50 Celsius-fokot is elérte. A dzsungelben és a magas fűben haladó katonák nem tudtak kommunikálni, így az egységek könnyen elszakadtak egymástól és eltévedtek. Ráadásul a japán mesterlövészek vadásztak a katonákat összetartó tisztekre, akik kimagaslóan nagy arányban haltak meg. A rádiók többsége nem működött a szélsőséges időjárásban, így az üzeneteket, parancsokat futárok vitték.

A hadművelet a nedves évszakban indult, így rendszeresek voltak a felhőszakadások. A hőségben a páratartalom elviselhetetlenül nagy volt. Semmi nem maradt szárazon, a lövészállások, árkok alján többcentis víz állt. A szigeten nem volt infrastruktúra, a legszélesebb ösvények is nagyon keskenyek voltak. Ez különösen nehézzé tette a felszerelések, fegyverek, lőszerek eljuttatását a frontra. A szövetségeseket bennszülött teherhordók is segítették az előrenyomulásban. A zátonyok és a sekély víz miatt a part menti hajózás nagyon hezéz volt, és a bárkák könnyű célpontok voltak a repülőgépek számára.

Különösen megnehezítették a harcoló felek dolgát a trópusi betegségek, jóval többen fertőződtek meg, mint amennyivel a stratégiai tervezők előzetesen számoltak. A legnagyobb fenyegetés a malária volt, de gyakori volt a vérhas és a tífusz is. A becslések szerint a harcokban részt vevő szövetséges katonák 85-95 százaléka megkapta a maláriát. Mivel egyik oldalon sem érkezett komoly erősítés, a beteg katonák kénytelenek voltak akár 40 fokos lázzal is a tűzvonalban maradni. A japánok közül 20-30 halt meg naponta a bunai kórházban, mivel nem volt elég gyógyszer és kötszer az ellátásukhoz.

Terv és valóság 

Az amerikaiak azt tervezték, hogy a 128. gyalogezred 1. és 3. zászlóaljából álló Warren Force a part mentén támad, míg a 126-os gyalogosok Buna falut és a missziót ostromolják meg. November 19-én megváltoztatták a terveket, amikor a 126-osokat átvezényelték ausztrál parancsnokság alá a sananandai hídfő ostromához. Edwin F. Harding tábornok így kénytelen volt saját tartalékát, a 128-as gyalogezred 2. zászlóaljat, majd a 126-osok 2. zászlóalját a falu ellen vezényelni. Ezekből a csapatokból alakították ki az Urbana Force-t.

A szövetséges csapatokra óriási nyomás nehezedett saját feljebbvalóik részéről is, ugyanis Douglas MacArthur azt akarta, hogy katonái felvegyék a versenyt a Guadalcanalnál harcoló tengerészgyalogosokkal. A tábornok ezért, tekintet nélkül a körülményekre, gyors sikert követelt. Annak ellenére, hogy Port Moresbyben, a hídfőktől mindössze 60 kilométerre tartózkodott, egyszer sem látogatott el az ütközetek helyszínére, hogy első kézből tájékozódjon. MacArthur több utasításban is jelezte: „bármilyen áron”, teljesíteni kell a célkitűzéseket.

Amikor kinevezte Robert Eichelberger tábornokot a harcokat addig irányító Harding helyére, a következőket mondta neki: „Azt akarom öntől, hogy távolítsa el az összes tisztet, aki nem akar harcolni. Mentse fel az ezred- és zászlóaljparancsnokot, ha szükséges, és nevezzen ki őrmestereket a zászlóaljak, és tizedeseket a századok élére; bárkit, aki kész harcolni. A gyorsaság létfontosságú, a japcsik bármelyik éjszaka partra tehetik az erősítést. Az akarom, hogy vegye be Bunát, vagy ne jöjjön vissza élve!”

Warren front 

A Warren Force súlyos veszteségeket szenvedett még a támadás előtt, ugyanis november 16-án japán repülőgépek elsüllyesztették az élelmiszert és hadi felszerelést szállító hajójukat, majd a következő két napban hasonló sorsra jutott az egység megmaradt három parti vizekre tervezett hajója is. A veszteségek miatt a katonák kénytelenek voltak súlyos ellátási hiányosságok mellett megindítani offenzívájukat.

Az 1. zászlóalj a part mentén, a 3. a két repülőtér közötti területen indította első támadását a japán védelmi vonalak ellen. Az akció a lezúduló trópusi esőben nem volt sikeres, egyik zászlóalj sem ért el érdemi előrehaladást. A legtöbb katona először volt csatában, és úgy tudták, kis létszámú, kiéhezett ellenség ellen indulnak harcba, de ehelyett 800 frissen átcsoportosított japán katona várta őket. A helyzet egész novemberben nem változott, és Harding tábornok felismerte, hogy harckocsik nélkül nem tud áttörni.

A Milne-öbölből indított bárka azonban, amely három tankot hozott a hídfőhöz, elsüllyedt. A lassú előrehaladásról és a katonák gyenge ellátmányáról szóló hírek arra késztették MacArthurt, hogy november 30-án Robert Eichelberger tábornokot nevezze ki a bunai amerikai csapatok parancsnokának.

December 2-án Eichelberger megbeszélést tartott tisztjeivel, és úgy döntött, hogy Albert W. Waldron tábornokot nevezi ki Harding helyére. Több más magas rangú tisztet is leváltott. December 3-án öt ausztrál, Bren géppuskával felszerelt páncélozott jármű érkezett a Porlock kikötőbe, és két nap múlva be is vetették őket. Húsz percen belül a japánok mind az ötöt kilőtték. December 7-én megérkeztek az első ausztrál egységek, és Eichelberger vezetőjüket, George F. Woottent nevezte ki a Warren Force parancsnokának. Az ausztráloknak nyolc tankjuk volt, amelyek december 15-én elfoglalták pozíciójukat.

December 18-án az ausztrálok megindították első offenzívájukat. A Stuart harckocsik megváltoztatták a harc képét, és a szövetségesek alig egy óra alatt komoly előrenyomulást hajtottak végre. A japánok ugyan hevesen ellenálltak, de kénytelenek voltak folyamatosan hátrálni. December 20-ára a szövetségesek elérték az Új repülőtér (New Strip) nyugati végét, a parton pedig a Strip-pontot, és északról fenyegették a Régi repülőteret (Old Strip). December 23-án elérték a Régi repülőtér keleti végét, és a létesítmény december 31-én elesett. A japánok egy keskeny parti sávra szorultak vissza.

A végső támadást 11 harckocsi és tüzérségi tűz segítette. Először a japán védelmi vonal nyugati állásai ellen indult offenzíva, majd amikor a szövetségesek elérték a partot, keletre fordultak. Január 1-jén a szervezett japán ellenállás véget ért. Másnap a Warren Force és az Urbana Force találkozott.

Urbana front 

A nyugati oldalt a támadó zászlóaljnál kétszer nagyobb japán erő védte, amely nagyon erős pozíciót foglalt el. Az amerikaiak november 21-én reggel lendültek akcióba, és 13.30 órakor kerültek harcérintkezésbe a japánokkal. Hamar kiderült, hogy a japánok nagyon jól védett állásokat birtokolnak az ösvény mentén, ezért az amerikaiakat vezető Smith ezredes megpróbálta átkarolni őket, valamint erősítést kért.

A 126. gyalogezred 2. zászlóalja november 23-án érkezett a helyszínre. A két egységből alakult Urbana Force először november 24-én indított közös akciót a Háromszög elnevezésű terület ellen. Szerencsétlenségükre a támogató légitámadás rossz célpontokat, köztük az amerikai parancsnokságot semmisítette meg. Három irányból támadtak, de mindegyik kudarcot vallott.

November 27-én az Urbana Force új parancsnokot kapott John W. Mott ezredes személyében. December 2-án Eichelberger a helyszínen szemlélte meg a támadást, és mivel elégedetlen volt az akció irányításával, leváltotta Mott ezredest, akit John E. Grose ezredes váltott. December 3-án B–25-ös bombázók támadták Buna falut, majd mozgásba lendült a gyalogság. Bár bátran harcoltak, mégsem jutottak előre, hiába vette át a csata irányítását Eichelberger tábornok. Az egyetlen komoly sikert egy szakasz érte el, amely nyugat helyett északi irányban haladt, és sikerült a falu és a misszió között a tengerpartig verekednie magát.

December 7-én a japánok ellentámadást indítottak, de visszaverték őket, majd egy sikertelen amerikai akció indult Buna falu ellen. Ezek a támadások december 13-áig folytatódtak, amíg a helyőrség utolsó száz védője a heves bombázás miatt vissza nem vonult Giruwába. Másnap az amerikaiak ellenállás nélkül elfoglalták a falut. A következő célpont a Kókusz-erdő volt, az utolsó japán erősség az Entrance-pataktól nyugatra. A védelmi pozíció két nap harc után esett el. Ezután a misszió ellen indultak az amerikai erők, amelyet január 2-án foglaltak el. Addig az amerikaiak lépésről lépésre haladtak előre, sorban elfoglalva a japán állásokat. A japán katonák egy része megpróbált eljutni a Sanandana hídfőhöz, a két rangidős parancsnok, Tamamoto ezredes és Taszuda százados pedig rituális öngyilkosságot követett el.

Következmények 
A következő napokban még folytatódtak a harcok a japán ellenállás teljes felszámolásáig. A veszteségek mindkét oldalon nagyok voltak. Az amerikaiak közül 620 meghalt, 2065 megsebesült, 132 eltűnt, míg a japánok 1400 embert vesztettek. A Bunánál, Gonánál és Sananandánál vívott csaták voltak az első olyan ütközetek, amikor a szövetségeseknek a jól kiépített védelmi állásokban harcoló japánok ellenállását kellett megtörniük. Kiderült, hogy nehézfegyverek és megfelelő légi előkészítés nélkül ez szinte lehetetlen. A hadjárat előtt a szövetségesek még úgy gondolták, hogy a tüzérséget és a harckocsikat nem lehet a dzsungelben használni, mire befejeződtek a csaták, tudták, ezek elengedhetetlenek a sikerhez.

Jegyzetek

Források 
  
  
  

Az USA csatái a második világháborúban
1942
1943
Új-guineai hadjáratok és csaták a második világháborúban
Japán csatái a második világháborúban
Ausztrália csatái a második világháborúban
A bunai csata a második világháború egyik ütközete volt november és január között Pápuán a szövetséges csapatok és a japánok között . Ez volt az első alkalom , hogy a szövetségeseknek erős védelmi vonalakból kellett kivetniük a japánokat . A harcok tapasztalata , hogy nehézfegyverek és harckocsik nélkül ez szinte lehetetlen , meghatározó volt a szövetséges hadvezetés számára a későbbiekben . A hídfő A japánok júliusén partra szálltak Gonánál , majd Bunánál és Sananandánál is hídfőt hoztak létre , hogy azok kiinduló pontjai legyenek az ausztrálok által ellenőrzött Port Moresby és az oda vezető Kokoda ösvény elleni offenzívának . A japánoknakkilométerre sikerült is megközelíteniük Port Moresbyt , amikor az ausztrál ellentámadás visszavetette őket . Miközben az ausztrálok a dzsungelen átvezető ösvényért harcoltak , Douglas MacArthur tábornok saját ellentámadását készítette elő . Az amerikai csapatok átkeltek az Owen Stanley-hegységen a Kokoda ösvénytől keletre található hágókon , és új leszállópályákat vágtak az erdőkben . Más csapatok a Milne-öböl partján haladtak előre a japán állások felé . November közepére a szövetségesek készen álltak arra , hogy megindítsák a támadást a japán hídfők ellen . A Bunánál kiépített hídfő nagyjából négy és fél kilométer széles volt . Nyugati csücskén , közel a Girau-folyóhoz feküdt Buna falu . A Buna missziótól az Entrance-patak választotta el . A missziótól keletre a kertek ( Goverment Gardens ) terültek el , amelyet mocsaras területek követtek . Ezek a mocsarak az ár-apály változásnak megfelelően értek bokáig , vagy nyakig , így rettentő nehézzé tették a haladást , illetve behatárolták az egyes offenzívák idejét . A keleti részen két repülőtér – angol nevükön az Old Strip és a New Strip – helyezkedett el . Mögöttük a Duropa ültetvény , majd a part terült el . A japán védelem a keleti és nyugati végen volt a legerősebb . A vonal nyugati végénél feküdt a Háromszög nevű terület , ahonnan ösvények futottak Buna faluba és a misszióba . A keleti oldalon két útvonal vezetett a hídfő területére : az egyik a parton , a másik a két repülőtér között . A japánok a kifutópályák északi végén építették ki fő védelmi vonalukat , ahonnan kiválóan ráláttak a környező mezőkre . A japán mérnökök és utászalakulatok néhány héttel a hídfőcsata kezdete előtt kiépítették a védelmi vonalat , amely remekül alkalmazkodott a terület adottságaihoz . Bunkerek , lövészállások tucatjait alakították ki , amelyeket bonyolult , labirintusszerű árokrendszer kötött össze . A bunkerek az összes megközelítési útvonalat lőni tudták , és szükség esetén egymást is ki tudták segíteni . A védelmi pozíciókat úgy álcázták , hogy teljesen belesimuljanak környezetükbe . A csata kezdeténkatona védte a bunai hídfőt , közülük ezren frissen érkeztek a helyszínre bárkákon Basabuából . Parancsnokuk Jokusze Jokojama ezredes volt , akinek a hídfő keleti végén volt a főhadiszállása , míg a nyugati véget Jositacsu Jaszuda százados védte . Körülmények A terület alkalmatlan volt hagyományos katonai manőverek végrehajtására . Hatalmas mocsarak és áthatolhatatlanul sűrű erdők értek egymásba . A száraz területeken olykor a kétméteres magasságot is elérő fű nőtt , és a hőmérséklet a növények között gyakran azCelsius-fokot is elérte . A dzsungelben és a magas fűben haladó katonák nem tudtak kommunikálni , így az egységek könnyen elszakadtak egymástól és eltévedtek . Ráadásul a japán mesterlövészek vadásztak a katonákat összetartó tisztekre , akik kimagaslóan nagy arányban haltak meg . A rádiók többsége nem működött a szélsőséges időjárásban , így az üzeneteket , parancsokat futárok vitték . A hadművelet a nedves évszakban indult , így rendszeresek voltak a felhőszakadások . A hőségben a páratartalom elviselhetetlenül nagy volt . Semmi nem maradt szárazon , a lövészállások , árkok alján többcentis víz állt . A szigeten nem volt infrastruktúra , a legszélesebb ösvények is nagyon keskenyek voltak . Ez különösen nehézzé tette a felszerelések , fegyverek , lőszerek eljuttatását a frontra . A szövetségeseket bennszülött teherhordók is segítették az előrenyomulásban . A zátonyok és a sekély víz miatt a part menti hajózás nagyon hezéz volt , és a bárkák könnyű célpontok voltak a repülőgépek számára . Különösen megnehezítették a harcoló felek dolgát a trópusi betegségek , jóval többen fertőződtek meg , mint amennyivel a stratégiai tervezők előzetesen számoltak . A legnagyobb fenyegetés a malária volt , de gyakori volt a vérhas és a tífusz is . A becslések szerint a harcokban részt vevő szövetséges katonákszázaléka megkapta a maláriát . Mivel egyik oldalon sem érkezett komoly erősítés , a beteg katonák kénytelenek voltak akárfokos lázzal is a tűzvonalban maradni . A japánok közülhalt meg naponta a bunai kórházban , mivel nem volt elég gyógyszer és kötszer az ellátásukhoz . Terv és valóság Az amerikaiak azt tervezték , hogy a gyalogezred és zászlóaljából álló Warren Force a part mentén támad , míg aos gyalogosok Buna falut és a missziót ostromolják meg . Novemberén megváltoztatták a terveket , amikor aosokat átvezényelték ausztrál parancsnokság alá a sananandai hídfő ostromához . Edwin F. Harding tábornok így kénytelen volt saját tartalékát , aas gyalogezred zászlóaljat , majd aosok zászlóalját a falu ellen vezényelni . Ezekből a csapatokból alakították ki az Urbana Force-t . A szövetséges csapatokra óriási nyomás nehezedett saját feljebbvalóik részéről is , ugyanis Douglas MacArthur azt akarta , hogy katonái felvegyék a versenyt a Guadalcanalnál harcoló tengerészgyalogosokkal . A tábornok ezért , tekintet nélkül a körülményekre , gyors sikert követelt . Annak ellenére , hogy Port Moresbyben , a hídfőktől mindösszekilométerre tartózkodott , egyszer sem látogatott el az ütközetek helyszínére , hogy első kézből tájékozódjon . MacArthur több utasításban is jelezte : „ bármilyen áron” , teljesíteni kell a célkitűzéseket . Amikor kinevezte Robert Eichelberger tábornokot a harcokat addig irányító Harding helyére , a következőket mondta neki : „ Azt akarom öntől , hogy távolítsa el az összes tisztet , aki nem akar harcolni . Mentse fel az ezred- és zászlóaljparancsnokot , ha szükséges , és nevezzen ki őrmestereket a zászlóaljak , és tizedeseket a századok élére ; bárkit , aki kész harcolni . A gyorsaság létfontosságú , a japcsik bármelyik éjszaka partra tehetik az erősítést . Az akarom , hogy vegye be Bunát , vagy ne jöjjön vissza élve! ” Warren front A Warren Force súlyos veszteségeket szenvedett még a támadás előtt , ugyanis novemberán japán repülőgépek elsüllyesztették az élelmiszert és hadi felszerelést szállító hajójukat , majd a következő két napban hasonló sorsra jutott az egység megmaradt három parti vizekre tervezett hajója is . A veszteségek miatt a katonák kénytelenek voltak súlyos ellátási hiányosságok mellett megindítani offenzívájukat . Az zászlóalj a part mentén , a a két repülőtér közötti területen indította első támadását a japán védelmi vonalak ellen . Az akció a lezúduló trópusi esőben nem volt sikeres , egyik zászlóalj sem ért el érdemi előrehaladást . A legtöbb katona először volt csatában , és úgy tudták , kis létszámú , kiéhezett ellenség ellen indulnak harcba , de ehelyettfrissen átcsoportosított japán katona várta őket . A helyzet egész novemberben nem változott , és Harding tábornok felismerte , hogy harckocsik nélkül nem tud áttörni . A Milne-öbölből indított bárka azonban , amely három tankot hozott a hídfőhöz , elsüllyedt . A lassú előrehaladásról és a katonák gyenge ellátmányáról szóló hírek arra késztették MacArthurt , hogy novemberán Robert Eichelberger tábornokot nevezze ki a bunai amerikai csapatok parancsnokának . Decemberán Eichelberger megbeszélést tartott tisztjeivel , és úgy döntött , hogy Albert W. Waldron tábornokot nevezi ki Harding helyére . Több más magas rangú tisztet is leváltott . Decemberán öt ausztrál , Bren géppuskával felszerelt páncélozott jármű érkezett a Porlock kikötőbe , és két nap múlva be is vetették őket . Húsz percen belül a japánok mind az ötöt kilőtték . Decemberén megérkeztek az első ausztrál egységek , és Eichelberger vezetőjüket , George F. Woottent nevezte ki a Warren Force parancsnokának . Az ausztráloknak nyolc tankjuk volt , amelyek decemberén elfoglalták pozíciójukat . Decemberán az ausztrálok megindították első offenzívájukat . A Stuart harckocsik megváltoztatták a harc képét , és a szövetségesek alig egy óra alatt komoly előrenyomulást hajtottak végre . A japánok ugyan hevesen ellenálltak , de kénytelenek voltak folyamatosan hátrálni . Decemberára a szövetségesek elérték az Új repülőtér ( New Strip ) nyugati végét , a parton pedig a Strip-pontot , és északról fenyegették a Régi repülőteret ( Old Strip ) . Decemberán elérték a Régi repülőtér keleti végét , és a létesítmény decemberén elesett . A japánok egy keskeny parti sávra szorultak vissza . A végső támadástharckocsi és tüzérségi tűz segítette . Először a japán védelmi vonal nyugati állásai ellen indult offenzíva , majd amikor a szövetségesek elérték a partot , keletre fordultak . Januárjén a szervezett japán ellenállás véget ért . Másnap a Warren Force és az Urbana Force találkozott . Urbana front A nyugati oldalt a támadó zászlóaljnál kétszer nagyobb japán erő védte , amely nagyon erős pozíciót foglalt el . Az amerikaiak novemberén reggel lendültek akcióba , és30 órakor kerültek harcérintkezésbe a japánokkal . Hamar kiderült , hogy a japánok nagyon jól védett állásokat birtokolnak az ösvény mentén , ezért az amerikaiakat vezető Smith ezredes megpróbálta átkarolni őket , valamint erősítést kért . A gyalogezred zászlóalja novemberán érkezett a helyszínre . A két egységből alakult Urbana Force először novemberén indított közös akciót a Háromszög elnevezésű terület ellen . Szerencsétlenségükre a támogató légitámadás rossz célpontokat , köztük az amerikai parancsnokságot semmisítette meg . Három irányból támadtak , de mindegyik kudarcot vallott . Novemberén az Urbana Force új parancsnokot kapott John W. Mott ezredes személyében . Decemberán Eichelberger a helyszínen szemlélte meg a támadást , és mivel elégedetlen volt az akció irányításával , leváltotta Mott ezredest , akit John E. Grose ezredes váltott . Decemberán B–25-ös bombázók támadták Buna falut , majd mozgásba lendült a gyalogság . Bár bátran harcoltak , mégsem jutottak előre , hiába vette át a csata irányítását Eichelberger tábornok . Az egyetlen komoly sikert egy szakasz érte el , amely nyugat helyett északi irányban haladt , és sikerült a falu és a misszió között a tengerpartig verekednie magát . Decemberén a japánok ellentámadást indítottak , de visszaverték őket , majd egy sikertelen amerikai akció indult Buna falu ellen . Ezek a támadások decemberáig folytatódtak , amíg a helyőrség utolsó száz védője a heves bombázás miatt vissza nem vonult Giruwába . Másnap az amerikaiak ellenállás nélkül elfoglalták a falut . A következő célpont a Kókusz-erdő volt , az utolsó japán erősség az Entrance-pataktól nyugatra . A védelmi pozíció két nap harc után esett el . Ezután a misszió ellen indultak az amerikai erők , amelyet januárán foglaltak el . Addig az amerikaiak lépésről lépésre haladtak előre , sorban elfoglalva a japán állásokat . A japán katonák egy része megpróbált eljutni a Sanandana hídfőhöz , a két rangidős parancsnok , Tamamoto ezredes és Taszuda százados pedig rituális öngyilkosságot követett el . Következmények A következő napokban még folytatódtak a harcok a japán ellenállás teljes felszámolásáig . A veszteségek mindkét oldalon nagyok voltak . Az amerikaiak közülmeghalt, megsebesült, eltűnt , míg a japánokembert vesztettek . A Bunánál , Gonánál és Sananandánál vívott csaták voltak az első olyan ütközetek , amikor a szövetségeseknek a jól kiépített védelmi állásokban harcoló japánok ellenállását kellett megtörniük . Kiderült , hogy nehézfegyverek és megfelelő légi előkészítés nélkül ez szinte lehetetlen . A hadjárat előtt a szövetségesek még úgy gondolták , hogy a tüzérséget és a harckocsikat nem lehet a dzsungelben használni , mire befejeződtek a csaták , tudták , ezek elengedhetetlenek a sikerhez . Jegyzetek Források Az USA csatái a második világháborúban 1942 1943 Új-guineai hadjáratok és csaták a második világháborúban Japán csatái a második világháborúban Ausztrália csatái a második világháborúban