Staccato
A staccato egy zenei játékmód és zenei jel. Az olasz szó jelentése szaggatottan. Olyan előadásmódot jelent, amikor a jelölt hangokat egymástól kis szünettel elválasztva játsszák. Legkorábbi zeneelméleti leírása 1676-ból származik.

Története 
A 17.-18. században a hangjegy fölé írt vonással, ponttal, vesszővel jelölték, hogy a hangot nem a hangjegynek megfelelő időtartamig kell az előadónak kitartani, hanem szaggatva, az egymást követő hangokat rövid szünetekkel elválasztva kell megszólaltatni. A 19. században és a 20. század elején sokféle jelölés jelent meg különféle hosszúságú és karakterű staccatók jelölésére, bár szakmai közmegegyezés ezek használatában és pontos jelentésében nem alakult ki. A 20. század közepétől terjedt el az az általános jelölés, miszerint a hangjegy feletti pont jelöli a hagyományos staccatót, míg a vessző az ennél még rövidebben, élesebben játszott staccatissimót.

Alkalmazása 
A staccato egy adott hang játékmódjára vonatkozó előírás, mely nem pusztán az előadói gyakorlat része, hanem a kottában is jelölik. A tényleges végrehajtásban, az élességében azonban van némi szabadsága az előadónak. A staccato nem változtatja meg a ritmust, a megszólaltatott hang időtartamát rövidíti (általában a felére), melyet szünettel pótol ki. A staccato hatóköre az egy száron írt hangjegyekre együttesen érvényes. Ez azt jelenti, hogy míg az egy száron levő hangjegyeknél egy pont az összes hangra staccato játékmódot ír elő, addig a különálló száron jelzett hangoknál csak akkor kell mindegyiket staccatóval játszani, ha rajtuk az külön-külön jelölve van.A staccato ellentéte a legato, mely hosszan kitartott, folytonos játékmódot jelent. A két ellentét között megkülönböztetnek egy köztes esetet is, melyet a szaknyelv mezzo staccatónak nevez.

A vonósok számára előírt staccato vonóval adandó elő, azaz nem a pizzicato egyik válfaja. Kétféle módon is előadható: vagy hangonként váltott vonóval (ha a hangnak hangsúlyt is adnak, lásd pl, marcato, martellato), vagy több hang egy vonóra vételével szólaltatják meg (pl. gyors tempó esetén). A staccato során a vonó — a spiccatóval és a sautillével ellentétben — nem hagyja el a húrokat.

Jegyzetek 

Zenei_kifejezésmódok
A staccato egy zenei játékmód és zenei jel . Az olasz szó jelentése szaggatottan . Olyan előadásmódot jelent , amikor a jelölt hangokat egymástól kis szünettel elválasztva játsszák . Legkorábbi zeneelméleti leírásaból származik . Története A-18. században a hangjegy fölé írt vonással , ponttal , vesszővel jelölték , hogy a hangot nem a hangjegynek megfelelő időtartamig kell az előadónak kitartani , hanem szaggatva , az egymást követő hangokat rövid szünetekkel elválasztva kell megszólaltatni . A században és a század elején sokféle jelölés jelent meg különféle hosszúságú és karakterű staccatók jelölésére , bár szakmai közmegegyezés ezek használatában és pontos jelentésében nem alakult ki . A század közepétől terjedt el az az általános jelölés , miszerint a hangjegy feletti pont jelöli a hagyományos staccatót , míg a vessző az ennél még rövidebben , élesebben játszott staccatissimót . Alkalmazása A staccato egy adott hang játékmódjára vonatkozó előírás , mely nem pusztán az előadói gyakorlat része , hanem a kottában is jelölik . A tényleges végrehajtásban , az élességében azonban van némi szabadsága az előadónak . A staccato nem változtatja meg a ritmust , a megszólaltatott hang időtartamát rövidíti ( általában a felére ) , melyet szünettel pótol ki . A staccato hatóköre az egy száron írt hangjegyekre együttesen érvényes . Ez azt jelenti , hogy míg az egy száron levő hangjegyeknél egy pont az összes hangra staccato játékmódot ír elő , addig a különálló száron jelzett hangoknál csak akkor kell mindegyiket staccatóval játszani , ha rajtuk az külön-külön jelölve van.A staccato ellentéte a legato , mely hosszan kitartott , folytonos játékmódot jelent . A két ellentét között megkülönböztetnek egy köztes esetet is , melyet a szaknyelv mezzo staccatónak nevez . A vonósok számára előírt staccato vonóval adandó elő , azaz nem a pizzicato egyik válfaja . Kétféle módon is előadható : vagy hangonként váltott vonóval ( ha a hangnak hangsúlyt is adnak , lásd pl , marcato , martellato ) , vagy több hang egy vonóra vételével szólaltatják meg ( pl. gyors tempó esetén ) . A staccato során a vonó — a spiccatóval és a sautillével ellentétben — nem hagyja el a húrokat . Jegyzetek Zenei_kifejezésmódok