Szantósa
A szantósa vagy szamtósa szanszkrit szó (संतोष), jelentése megelégedettség, elégedettnek lenni. Összetett szó: szam/szan (सं, सम्) és tósa (तोष, तुष्, tuṣh gyökből). Szam/szan jelentése: "teljesen", tósa jelentése: "elégedettség", "elfogadás". A szantósa a teljes megelégedettség a külső körülményekkel.

Az ind filozófiában, vallásokban és a jógában használt szó és erény. Egyike a nijama erkölcsi előírásainak. 

Ez az elégedettség, belső nyugodtság azonban nem azonos a "nemtörődömség" passzivitásával, hanem rokonértelmű kifejezése a Bhagavad-Gítá "szamatvá"-jának (szamatva=nyugalom, megelégedettség, "közömbösség"), A szamatva egyike azoknak a belső erényeknek, melyeket a jóginak meg kell valósítania ahhoz, hogy szóban és tettben az abszolút kiegyensúlyozottságot elérje: "A megelégedettségből a legmagasabb fokú jóérzés származik", vagy másik fordításban: "A szamtósa eredménye a kifejezhetetlen boldogság". A jóga erkölcsi előírásai közül a szamtósát a Bhagavad-Gítá külön is hangsúlyozza: "A jóga neve: kiegyensúlyozottság" (szamatvam joga ucsjate).

A szamtósa egy olyan életlátásból fakadó megelégedettség, amely a tudat minden létformát azonosnak és egyenlőnek tekintő képességén alapszik. A szamtósa akkor szilárdul meg a jógiban, amikor a személyiség átformálásában eljut odáig, hogy a létesült világnak többé már nem kiszolgáltatottja, akit a teremtett világ határoz meg, hanem éber szemlélője és irányítója a létfolyamatoknak. Tudatában az élő és élettelen folyamatok és jelenségek egyenlő fogadtatásban részesülnek, hogy így teremtse meg önmagában az abszolút egyensúlyra való törekvés jógáját: "Az, aki részrehajlás nélkül szemléli szeretteit, barátait és ellenségeit, a közömböst, az idegent és a rokont, a becsületest és a becstelent, az messze kimagaslik". A jógi tudata az abszolút kiegyensúlyozottság állapotában feloldja a világot meghatározó ellentétek láncolatát. A tudat "szakrális tekintete" (vairágja) már nem érzékeli a nagy ellentétek - szép és rút, hideg és meleg, öröm és szenvedés - különbségét. Fölismerte, hogy a létesült világ értékbecslése önmagán belül történik meg. A tudat emeltsége vagy az anyag-mocsárban való reménytelen vergődése határozza meg, hogy mit fogad el igazi értékként és mi az, amit lebecsülve elutasít magától. A megszokott és általánosan elfogadott értékrendek "felrúgását" eredményezheti az a magatartás is, amely az emberi struktúra kezdetben birtokolt kozmikus egyensúlyának autentikus kisugárzódása. Ebben a helyzetben a jógi előtt a "sár, a kő vagy az arany egyenlő értékű". Az ember boldogságát vagy szenvedéseit, örömét vagy bánatát nem annyira a vele történő események határozzák meg, mint inkább a tudat odafordulása, az események belső feldolgozása. A világ mindig olyan, amilyennek látjuk és érezzük. A jóga ebben is a teljességre törekszik, amikor a megelégedettség attitűdjével kioltja az ellentétek megszokott tudati visszajelzését: testi kényelem vagy szenvedés, sikerek vagy kudarcok, hírnév vagy megaláztatás mind egyforma jelentőséggel bírnak. A jógi számára a gnosztikus önmegvalósítás révén megszerzett képességek (sziddhik) csupán eszközök, amelyekkel a létesült világ fölé emelkedhet. Innen már csak "lefelé" lehet nézni, mert a jógi a létesültek világának vonatkozásában rálátásra tett szert. Ezek az adottságok valódi képességek, tehát nincsen közük az egyén látásmódjának beszűküléséhez, vagy eltorzulásához. A jógiban megmaradnak illetve tovább tökéletesednek azok a képességek, amelyekkel a jelenségek eredeti, valódi értékét felbecsüli, megállapítja. Ezért, vagy mindezek ellenére úgy tekint rájuk, mint egyenlő értékű jelenségformákra, mert ha a tudati, szemléletnek és ítélőképességnek ez az "egyensúly-látása" megbillen, akkor ennek következménye az, hogy a tudat rendíthetetlen belső nyugalma (atharaxia) inog meg. A jóga módszere megteremti azt az abszolút lelki-szellemi egyensúlyt, ami a benső békesség (shánti), megszilárdult nyugalom (szthiratá) és csend (acsan-csalatá, niscsala níravatá) szintézise. Az említett tudattartalmak a belső átélés árnyaltságára utalnak, amennyiben a szakrális tartózkodást a tudati zavartalanság sugárzó nyugalmát éppúgy felölelik, mint a felszabadult életérzést.

A világgal szemben csak az képes a megelégedettségre, aki szakrális közömbösséggel (vairágja) tekint mindenre. Ezen a ponton már egymáshoz kapcsolódó és egymásból következő fogalmakkal, etikai normákkal találkozunk. Szamtósáról csak abban az esetben lehet szó, ha a tudat szakrális ürességét (szunjatá) nem zavarják a gondolatörvénylések (csitta-vritti). A szakrális semlegesség megelégedettségéhez vezető út a testen át vezet (tapasz). A megvalósítás végkifejletéhez (móksa, kaivalja), a belső aktivitás uralmához a jógi a cselekvést használja: "Ahhoz áll közel, aki erőteljesen törekszik feléje". A jógi törekvésének azonban párosulnia kell a tiszta szemlélettel, arai cselekedeteit mentesíti az önösségtől, hiszen lemond (tjága) a tettek gyümölcséről (elismerés, hírnév stb.) s így cselekedete önmagában tiszta (szattva) lesz: önuralom, áldozás, adakozás, előírások megtartása.

Jegyzetek

Fordítás

Források 

 Rafael József: A tradicionális jóga rendszere, 1986

Hinduizmus
A szantósa vagy szamtósa szanszkrit szó ( संतोष ) , jelentése megelégedettség , elégedettnek lenni . Összetett szó : szam/ szan ( सं , सम् ) és tósa ( तोष, तुष् , tuṣh gyökből ) . Szam/ szan jelentése : " teljesen " , tósa jelentése : " elégedettség " , " elfogadás " . A szantósa a teljes megelégedettség a külső körülményekkel . Az ind filozófiában , vallásokban és a jógában használt szó és erény . Egyike a nijama erkölcsi előírásainak . Ez az elégedettség , belső nyugodtság azonban nem azonos a " nemtörődömség " passzivitásával , hanem rokonértelmű kifejezése a Bhagavad-Gítá " szamatvá"-jának ( szamatva=nyugalom , megelégedettség , " közömbösség " ) , A szamatva egyike azoknak a belső erényeknek , melyeket a jóginak meg kell valósítania ahhoz , hogy szóban és tettben az abszolút kiegyensúlyozottságot elérje : " A megelégedettségből a legmagasabb fokú jóérzés származik " , vagy másik fordításban : " A szamtósa eredménye a kifejezhetetlen boldogság " . A jóga erkölcsi előírásai közül a szamtósát a Bhagavad-Gítá külön is hangsúlyozza : " A jóga neve : kiegyensúlyozottság " ( szamatvam joga ucsjate ) . A szamtósa egy olyan életlátásból fakadó megelégedettség , amely a tudat minden létformát azonosnak és egyenlőnek tekintő képességén alapszik . A szamtósa akkor szilárdul meg a jógiban , amikor a személyiség átformálásában eljut odáig , hogy a létesült világnak többé már nem kiszolgáltatottja , akit a teremtett világ határoz meg , hanem éber szemlélője és irányítója a létfolyamatoknak . Tudatában az élő és élettelen folyamatok és jelenségek egyenlő fogadtatásban részesülnek , hogy így teremtse meg önmagában az abszolút egyensúlyra való törekvés jógáját : " Az , aki részrehajlás nélkül szemléli szeretteit , barátait és ellenségeit , a közömböst , az idegent és a rokont , a becsületest és a becstelent , az messze kimagaslik " . A jógi tudata az abszolút kiegyensúlyozottság állapotában feloldja a világot meghatározó ellentétek láncolatát . A tudat " szakrális tekintete " ( vairágja ) már nem érzékeli a nagy ellentétek - szép és rút , hideg és meleg , öröm és szenvedés - különbségét . Fölismerte , hogy a létesült világ értékbecslése önmagán belül történik meg . A tudat emeltsége vagy az anyag-mocsárban való reménytelen vergődése határozza meg , hogy mit fogad el igazi értékként és mi az , amit lebecsülve elutasít magától . A megszokott és általánosan elfogadott értékrendek " felrúgását " eredményezheti az a magatartás is , amely az emberi struktúra kezdetben birtokolt kozmikus egyensúlyának autentikus kisugárzódása . Ebben a helyzetben a jógi előtt a " sár , a kő vagy az arany egyenlő értékű " . Az ember boldogságát vagy szenvedéseit , örömét vagy bánatát nem annyira a vele történő események határozzák meg , mint inkább a tudat odafordulása , az események belső feldolgozása . A világ mindig olyan , amilyennek látjuk és érezzük . A jóga ebben is a teljességre törekszik , amikor a megelégedettség attitűdjével kioltja az ellentétek megszokott tudati visszajelzését : testi kényelem vagy szenvedés , sikerek vagy kudarcok , hírnév vagy megaláztatás mind egyforma jelentőséggel bírnak . A jógi számára a gnosztikus önmegvalósítás révén megszerzett képességek ( sziddhik ) csupán eszközök , amelyekkel a létesült világ fölé emelkedhet . Innen már csak " lefelé " lehet nézni , mert a jógi a létesültek világának vonatkozásában rálátásra tett szert . Ezek az adottságok valódi képességek , tehát nincsen közük az egyén látásmódjának beszűküléséhez , vagy eltorzulásához . A jógiban megmaradnak illetve tovább tökéletesednek azok a képességek , amelyekkel a jelenségek eredeti , valódi értékét felbecsüli , megállapítja . Ezért , vagy mindezek ellenére úgy tekint rájuk , mint egyenlő értékű jelenségformákra , mert ha a tudati , szemléletnek és ítélőképességnek ez az " egyensúly-látása " megbillen , akkor ennek következménye az , hogy a tudat rendíthetetlen belső nyugalma ( atharaxia ) inog meg . A jóga módszere megteremti azt az abszolút lelki-szellemi egyensúlyt , ami a benső békesség ( shánti ) , megszilárdult nyugalom ( szthiratá ) és csend ( acsan-csalatá , niscsala níravatá ) szintézise . Az említett tudattartalmak a belső átélés árnyaltságára utalnak , amennyiben a szakrális tartózkodást a tudati zavartalanság sugárzó nyugalmát éppúgy felölelik , mint a felszabadult életérzést . A világgal szemben csak az képes a megelégedettségre , aki szakrális közömbösséggel ( vairágja ) tekint mindenre . Ezen a ponton már egymáshoz kapcsolódó és egymásból következő fogalmakkal , etikai normákkal találkozunk . Szamtósáról csak abban az esetben lehet szó , ha a tudat szakrális ürességét ( szunjatá ) nem zavarják a gondolatörvénylések ( csitta-vritti ) . A szakrális semlegesség megelégedettségéhez vezető út a testen át vezet ( tapasz ) . A megvalósítás végkifejletéhez ( móksa , kaivalja ) , a belső aktivitás uralmához a jógi a cselekvést használja : " Ahhoz áll közel , aki erőteljesen törekszik feléje " . A jógi törekvésének azonban párosulnia kell a tiszta szemlélettel , arai cselekedeteit mentesíti az önösségtől , hiszen lemond ( tjága ) a tettek gyümölcséről ( elismerés , hírnév stb. ) s így cselekedete önmagában tiszta ( szattva ) lesz : önuralom , áldozás , adakozás , előírások megtartása . Jegyzetek Fordítás Források Rafael József : A tradicionális jóga rendszere , Hinduizmus