Ahmed Adnan Saygun
Ahmed Adnan Saygun (ahˈmed adˈnan sajˈɡun; İzmir, 1907. szeptember 7. – Isztambul, 1991. január 6.) török zeneszerző, zenetudós és zenei szakíró. Egyike annak az öt zeneszerzőnek, akiket „a török Ötök” néven emlegetnek, és akik a nyugati klasszikus zene úttörői voltak Törökországban. Művei mutatják, hogy a nyugati klasszikus zene mestere volt, ugyanakkor a hagyományos török népzene és népi kultúra motívumait is felhasználta. Élete során öt szimfóniát, öt operát, két zongoraversenyt, egy-egy hegedű-, brácsa- és csellóversenyt szerzett, emellett számos kamarazenei és kórusművet is.

A The Times „a török zene nagy öregjének” nevezte, aki „az volt országának, ami Finnországnak Jean Sibelius, Spanyolországnak Manuel de Falla és Magyarországnak Bartók Béla”. Saygun abban az időben nőtt fel, amikor Törökországban radikális politikai és kulturális változások zajlottak, annak köszönhetően, hogy Mustafa Kemal Atatürk reformjai nyomán az Oszmán Birodalom helyét egy új, nyugati modellekre alapozott, szekuláris köztársaság vette át. Miközben Atatürk új kulturális identitást adott népének és újonnan alapított nemzetének, Saygun megtalálta a saját helyét Atatürk nagy műve építésében.

Élete
Ahmed Adnan Saygun 1907-ben született İzmirben, ami akkor az Oszmán Birodalom része volt, ma Törökországban található. A városban gyakran adtak hangversenyt az oszmán katonazenekarok; ezek és a kamarazenekarok által előadott nyugati klasszikus zenei művek hatására kezdett el Saygun már az általános iskolában zeneórákat venni. Gyermekkorától tanult zongorán, az oszmán kori rövid nyakú lanton és az údon, tizennégy évesen pedig már zenét szerzett. Apja, aki matematikatanár, emellett a vallás és irodalom tudósa is volt, már korán megtanította angolul és franciául, valamint a világ vallásainak ismeretére is. Saygun tanulmányai alapján képes volt lefordítani a nagy francia enciklopédia zenei fejezeteit, hogy létrehozzon egy török nyelvű zenei enciklopédiát. Középiskolában az iskola mellett magánúton és egy gyerekkorában kapott zeneelméleti könyvből is folytatta zenei tanulmányait. 1926-ban, csak két évvel a középiskola elvégzése után középiskolai zenetanárrá nevezték ki İzmirben.

1928-ban már országos szinten elismerték, és a török állam finanszírozta, hogy Franciaországban tanulhasson. A Schola Cantorum de Paris-ban zeneszerzést tanult Vincent d’Indytől, zeneelméletet és ellenpontozást Eugène Borreltől, orgonálást Edouard Souberbielle-től és gregorián éneket Amédée Gastoué-től, emellett megismerte a késő romantikus zenét és a francia impresszionizmust. Ezalatt az idő alatt írta meg első nagy zenekari művét, a Divertimentót. Ezzel 1931-ben díjat nyert Párizsban; a művet még ebben az évben nagy sikerrel adták elő Lengyelországban és a Szovjetunióban is. 1931-ben visszatért Törökországba, ahol egy Atatürk által alapított új intézmény zenetanára lett; az intézmény célja az volt, hogy az új művészeti törvénynek megfelelően képezzen zenetanárokat. Ehhez a korábbi képzést át kellett alakítani, hogy megfeleljen a nyugati zenei követelményeknek.

1934-ben a híres Elnöki Szimfonikus Zenekar karmesterévé nevezték ki. Ugyanebben az évben Atatürk felkérte Saygunt az első török opera megírására. Mivel Saygun lelkes híve volt Atatürknek, örömmel vette a javaslatot és két hónap alatt be is fejezte Özsoy című operáját, melynek műve a török és az iráni nép közti történelmi barátság. Az Özsoy sikere után Atatürk arra kérte Saygunt, hogy írjon újabb operát, a törökök hősiességéről és Atatürk elkötelezettségéről országa és népe iránt. Saygun gyorsan, még abban az évben elkészült második, Taşbebek című operájával. Ekkortól számít Saygun az újonnan alapított köztársaság legjelentősebb zenei alakjának: az ország zenei jelképévé vált, életét és műveit népének és országának szentelte.

Az operák megírása után az Ankarai Állami Konzervatórium alapítója, Paul Hindemith hanyagolni kezdte Saygunt, ő ezért Isztambulba költözött, és az Isztambuli Városi Konzervatórium zenei karánál kezdett dolgozni. 1936-ban Bartók Béla Törökországba látogatott, hogy a helyi népzenét tanulmányozza. Saygun elkísérte Bartókot az országban tett utazásaira, számos népdalt gyűjtöttek és jegyeztek le Anatólia déli részén, Osmaniye körzetének területén (Osmaniye tartomány). Az utazás során Saygun alaposan megismerte Bartók zeneszerzési stílusát, sokat tanult a vonósnégyesekről, és közeli barátokká is váltak.

1939-ben visszahívták Ankarába, hogy tovább népszerűsítse a nyugati zenét. Egy évvel később megalapította a Ses ve Tel Birliği nevű szervezetet, amely országszerte rendezett hangversenyeket és még szélesebb körben ismertette meg az emberekkel a nyugati klasszikus zenét.

Saygun nemzetközi hírneve még tovább nőtt 1946-ban, amikor bemutatta Yunus Emre című oratóriumát. Az egyórás mű négy szólóénekesre, kórusra és nagy zenekarra íródott, és Yunus Emre 13. századi anatóliai misztikus költő verseit dolgozza fel török népdalok felhasználásával, bár posztromantikus stílusban íródott. 1947-es ankarai premierje óta a művet öt nyelvre fordították le és világszerte számos helyen előadták, közte az NBC Szimfonikus Zenekara is angol nyelven, az ENSZ-székházában 1958-ban, Leopold Stokowski vezényletével. Ugyanebben az évben Saygunt kitüntették az olasz Stella della solidarietàval és a Jean Sibelius Zeneszerzői Díjjal.

A Yunus Emre sikere arra ösztönözte Saygunt, hogy további nagyszabású műveket írjon. Az 1950-es években három új operát szerzett, megírta első két szimfóniáját, egy zongoraversenyt és számos kamarazenei művet. Első vonósnégyesre írt művének párizsi (1954), valamint a másodiknak a New York-i premierje (1958) a Juilliard String Quartet előadásában további nemzetközi hírnevet hozott neki. Ezeket a műveit három további szimfónia, hegedű- és brácsaversenyek, valamint egy harmadik zongoraverseny és egy harmadik vonósnégyesre írt mű követte (a negyedik befejezetlen maradt halálakor).

Saygunt nemcsak zeneszerzőként, hanem zenetudósként is ismerték, számos könyvet írt a zene tanításáról, emellett népzeneszakértő és zenetanár is volt. Nagy hatást gyakorolt a nyugati stílusú klasszikus zene alakulására Törökországban és számos új konzervatórium alapításához hozzájárult. Az Országos Oktatásügyi Tanács, valamint a Török Rádiós és Televíziótanács tagja is volt. 1972-től haláláig zeneszerzést és népzenetudományt tanított az Isztambuli Városi Konzervatóriumban (melyet 1986-ban átneveztek Török Állami Konzervatóriummá). 1991-ben bekövetkezett halála után az ankarai Bilkent Egyetemen megalapították az Ahmed Adnan Saygun Központot, ahol eredeti kéziratait és levelezését őrzik.

Műveit olyan zenekarok játszották, mint az NBC Szimfonikus Zenekara, a Bécsi Filharmonikusok, a Bécsi Szimfonikus Zenekar, a Berlini Szimfonikus Zenekar, a Müncheni Filharmonikusok, a Bajor Rádió Zenekara, az NDR Radiophilharmonie Hannoverben és sokan mások.

A német CPO zenekiadó 2007-ben, Saygun születésének 100. évfordulójára kiadott egy sorozatot műveiből: az öt szimfóniát, az első két zongorahangversenyt, a hegedű-, brácsa- és csellóversenyt, az anatóliai szvitet és a négy, vonósnégyesre írt művet.

Emre Araci török zenetörténész 2001-ben részletes életrajzot jelentetett meg Adnan Saygunról, művei katalógusával (Yapı Kredi Yayınları). Ez Aracinak az 1999-ben az Edinburgh-i Egyetemen írt PhD-disszertációján alapul.

Művei

Operák
Op. 9  Özsoy (egyfelvonásos), 1934
Op. 11 Taşbebek (egyfelvonásos), 1934
Op. 28 Kerem (háromfelvonásos), 1947–52
Op. 52 Köroğlu (háromfelvonásos, a Köroğlu-eposz alapján), 1973
Op. 65 Gılgameş, 1964–1983

Balettek
Op.17 Bir Orman Masalı („Erdei mese”), 1939–43
Op.75 Kumru Efsanesi („Kumru legendája”), 1986–89

Zenekari
Op.1 Divertimento (nagyzenekarra szaxofonnal és darbukával), 1930
Op.10/b İnci könyve (szimfonikus elrendezés), 1944
Op.13 Magic Dance, 1934
Op.14 Suite for Orchestra, 1936
Op.24 Halay, 1943
Op.29 Symphony No. 1, 1953
Op.30 Symphony No. 2, 1958
Op.39 Symphony No. 3, 1960
Op.53 Symphony No. 4, 1974
Op.57 Ritual Dance, 1975
Op.70 Symphony No. 5, 1985
Op.72 Variations for Orchestra, 1985

Vokális/kórusra-zenekarra
Op.3 Laments (tenorszólóra és férfikórusra), 1932
Op.6 Kızılırmak Türküsü (népdal szoprán hangra), 1933
Op.16 Masal Lied (baritonszólóra), 1940
Op.19 Cantata in the Old Style (szólókra és kórusra), 1941
Op.21 Geçen Dakikalarım (baritonszólóra), 1941
Op.23 Négy népdal, 1945
Op.26 'Yunus Emre' Oratórium (szólókra, kórusra és zenekarra), 1942
Op.41 Tíz népdal, 1968
Op.54 Laments - Book II (tenor solo, male voices), 1974
Op.60 Mediations on Men I, 1977
Op.61 Mediations on Men II, 1977
Op.63 Mediations on Men III, 1983
Op.64 Mediations on Men IV, 1978
Op.66 Mediations on Men V, 1978
Op.67 Epics on Atatürk and Anatolia, 1981
Op.69 Mediations on Men VI, 1984

Versenyművek
Op.34 Piano Concerto No. 1, 1952–58
Op.44 Violin Concerto, 1967
Op.59 Viola Concerto, 1977
Op.71 Piano Concerto No. 2, 1985
Op.74 Cello Concerto, 1987

Kamarazene
Op.4 Intuitions ( two clarinets), 1933
Op.8 Percussion Quartet (clarinet, saxophone, piano, percussion), 1933
Op.12 Sonata (piano-cello), 1935
Op.20 Sonata (piano- violin), 1941
Op.27 String Quartet No.1, 1947
Op.33 Demet, Suite for violin and piano,1955
Op.35 String Quartet No.2, 1957
Op.37 Trio (oboe, clarinet, harp), 1966
Op.43 String Quartet No.3, 1966
Op.46 Wind Quintet, 1968
Op.49 Deyiş "Dictum" (strings), 1970
Op.50 Three Preludes (two harps), 1971
Op.55 Trio (oboe, clarinet, piano), 1975
Op.62 Concerto da Camera (strings), 1978
Op.68 Three Folk Songs for Four Harps, 1983
Op.78 String Quartet No.4-two movements, 1990

Hangszeres
Op.31 Partita for Cello,1954
Op.36 Partita for Violin, 1961

Zongora
Op.2 Suite for Piano, 1931
Op.10/a İnci's Book, 1934
Op.15 Piano Sonatina, 1938
Op.25 From Anatolia, 1945
Op.38 Ten Etudes on "Aksak" Rhythms, 1964
Op.45 Twelve Preludes on "Aksak" Rhythms,1967
Op.47 Fifteen Pieces on "Aksak" Rhythms, 1967
Op.58 Ten Sketches on "Aksak" Rhythms, 1976
Op.51 Short Things, 1950–52
Op.56 Ballade (two pianos), 1975
Op.73 Poem for Three Pianos, 1986
Op.76 Poem for Two Pianos, 1989?
Op.77 Piano Sonata, 1990?

Kórusművek
Op.5 Népdal, 1933
Op.7 Çoban Armağanı, 1933
Op.18 Dağlardan Ovalardan, 1939
Op.22 Bir Tutam Kekik, 1943, az utolsó szakasz: variációk a Kâtibimra
Op.42 Impressions (három női hangra), 1935

Vokális
Op.32 Három ballada, 1955
Op.48 Négy dallam, 1977

Kapcsolódó szócikkek 
Török Állami Opera és Balett

Fordítás

Jegyzetek

Források
 Anon. [n.d.]. "Ahmed Adnan Saygun" (Bilkent University Faculty of Music and Performing Arts)
 Burton, Anthony. 2002. "Saygun, A. Adnan." In The Oxford Companion to Music, edited by Alison Latham. Oxford Music Online,  (accessed February 26, 2009). (Subscription access)
 Orga, Ateş. [2006]. "Ahmed Adnan SAYGUN (1907-1991): Complete String Quartets" (review). Music Web International.

További irodalom
 Araci, Emre. 1997. "Reforming Zeal". The Musical Times 138, no. 1855 (September): 12–15.
 Miller, Philip L., and Franklin B. Zimmerman. 1959. "Current Chronicle: United States: New York". The Musical Quarterly 45, no. 1 (January): 88–95.
 Weldon, George. 1951. "Music in Turkey". Tempo, New Series, no. 20 (Summer): 29–30.
 Zimmerman, Franklin B. 1959. "Reports from Abroad: New York". The Musical Times 100, no. 1392 (February): 99.

Külső hivatkozások
Peermusic Classical: Ahmed Adnan Saygun  Composer's Publisher and Bio
Discography

Török zeneszerzők
1907-ben született személyek
1991-ben elhunyt személyek
Ahmed Adnan Saygun ( ahˈmed adˈnan sajˈɡun ; İzmir , szeptember – Isztambul , január ) török zeneszerző , zenetudós és zenei szakíró . Egyike annak az öt zeneszerzőnek , akiket „ a török Ötök” néven emlegetnek , és akik a nyugati klasszikus zene úttörői voltak Törökországban . Művei mutatják , hogy a nyugati klasszikus zene mestere volt , ugyanakkor a hagyományos török népzene és népi kultúra motívumait is felhasználta . Élete során öt szimfóniát , öt operát , két zongoraversenyt , egy-egy hegedű- , brácsa- és csellóversenyt szerzett , emellett számos kamarazenei és kórusművet is . A The Times „ a török zene nagy öregjének” nevezte , aki „ az volt országának , ami Finnországnak Jean Sibelius , Spanyolországnak Manuel de Falla és Magyarországnak Bartók Béla” . Saygun abban az időben nőtt fel , amikor Törökországban radikális politikai és kulturális változások zajlottak , annak köszönhetően , hogy Mustafa Kemal Atatürk reformjai nyomán az Oszmán Birodalom helyét egy új , nyugati modellekre alapozott , szekuláris köztársaság vette át . Miközben Atatürk új kulturális identitást adott népének és újonnan alapított nemzetének , Saygun megtalálta a saját helyét Atatürk nagy műve építésében . Élete Ahmed Adnan Saygunben született İzmirben , ami akkor az Oszmán Birodalom része volt , ma Törökországban található . A városban gyakran adtak hangversenyt az oszmán katonazenekarok ; ezek és a kamarazenekarok által előadott nyugati klasszikus zenei művek hatására kezdett el Saygun már az általános iskolában zeneórákat venni . Gyermekkorától tanult zongorán , az oszmán kori rövid nyakú lanton és az údon , tizennégy évesen pedig már zenét szerzett . Apja , aki matematikatanár , emellett a vallás és irodalom tudósa is volt , már korán megtanította angolul és franciául , valamint a világ vallásainak ismeretére is . Saygun tanulmányai alapján képes volt lefordítani a nagy francia enciklopédia zenei fejezeteit , hogy létrehozzon egy török nyelvű zenei enciklopédiát . Középiskolában az iskola mellett magánúton és egy gyerekkorában kapott zeneelméleti könyvből is folytatta zenei tanulmányait.ban , csak két évvel a középiskola elvégzése után középiskolai zenetanárrá nevezték ki İzmirben . 1928-ban már országos szinten elismerték , és a török állam finanszírozta , hogy Franciaországban tanulhasson . A Schola Cantorum de Paris-ban zeneszerzést tanult Vincent d’Indytől , zeneelméletet és ellenpontozást Eugène Borreltől , orgonálást Edouard Souberbielle-től és gregorián éneket Amédée Gastoué-től , emellett megismerte a késő romantikus zenét és a francia impresszionizmust . Ezalatt az idő alatt írta meg első nagy zenekari művét , a Divertimentót . Ezzelben díjat nyert Párizsban ; a művet még ebben az évben nagy sikerrel adták elő Lengyelországban és a Szovjetunióban is.ben visszatért Törökországba , ahol egy Atatürk által alapított új intézmény zenetanára lett ; az intézmény célja az volt , hogy az új művészeti törvénynek megfelelően képezzen zenetanárokat . Ehhez a korábbi képzést át kellett alakítani , hogy megfeleljen a nyugati zenei követelményeknek . 1934-ben a híres Elnöki Szimfonikus Zenekar karmesterévé nevezték ki . Ugyanebben az évben Atatürk felkérte Saygunt az első török opera megírására . Mivel Saygun lelkes híve volt Atatürknek , örömmel vette a javaslatot és két hónap alatt be is fejezte Özsoy című operáját , melynek műve a török és az iráni nép közti történelmi barátság . Az Özsoy sikere után Atatürk arra kérte Saygunt , hogy írjon újabb operát , a törökök hősiességéről és Atatürk elkötelezettségéről országa és népe iránt . Saygun gyorsan , még abban az évben elkészült második , Taşbebek című operájával . Ekkortól számít Saygun az újonnan alapított köztársaság legjelentősebb zenei alakjának : az ország zenei jelképévé vált , életét és műveit népének és országának szentelte . Az operák megírása után az Ankarai Állami Konzervatórium alapítója , Paul Hindemith hanyagolni kezdte Saygunt , ő ezért Isztambulba költözött , és az Isztambuli Városi Konzervatórium zenei karánál kezdett dolgozni.ban Bartók Béla Törökországba látogatott , hogy a helyi népzenét tanulmányozza . Saygun elkísérte Bartókot az országban tett utazásaira , számos népdalt gyűjtöttek és jegyeztek le Anatólia déli részén , Osmaniye körzetének területén ( Osmaniye tartomány ) . Az utazás során Saygun alaposan megismerte Bartók zeneszerzési stílusát , sokat tanult a vonósnégyesekről , és közeli barátokká is váltak . 1939-ben visszahívták Ankarába , hogy tovább népszerűsítse a nyugati zenét . Egy évvel később megalapította a Ses ve Tel Birliği nevű szervezetet , amely országszerte rendezett hangversenyeket és még szélesebb körben ismertette meg az emberekkel a nyugati klasszikus zenét . Saygun nemzetközi hírneve még tovább nőttban , amikor bemutatta Yunus Emre című oratóriumát . Az egyórás mű négy szólóénekesre , kórusra és nagy zenekarra íródott , és Yunus Emre századi anatóliai misztikus költő verseit dolgozza fel török népdalok felhasználásával , bár posztromantikus stílusban íródott.es ankarai premierje óta a művet öt nyelvre fordították le és világszerte számos helyen előadták , közte az NBC Szimfonikus Zenekara is angol nyelven , az ENSZ-székházábanban , Leopold Stokowski vezényletével . Ugyanebben az évben Saygunt kitüntették az olasz Stella della solidarietàval és a Jean Sibelius Zeneszerzői Díjjal . A Yunus Emre sikere arra ösztönözte Saygunt , hogy további nagyszabású műveket írjon . Azes években három új operát szerzett , megírta első két szimfóniáját , egy zongoraversenyt és számos kamarazenei művet . Első vonósnégyesre írt művének párizsi valamint a másodiknak a New York-i premierjea Juilliard String Quartet előadásában további nemzetközi hírnevet hozott neki . Ezeket a műveit három további szimfónia , hegedű- és brácsaversenyek , valamint egy harmadik zongoraverseny és egy harmadik vonósnégyesre írt mű követte ( a negyedik befejezetlen maradt halálakor ) . Saygunt nemcsak zeneszerzőként , hanem zenetudósként is ismerték , számos könyvet írt a zene tanításáról , emellett népzeneszakértő és zenetanár is volt . Nagy hatást gyakorolt a nyugati stílusú klasszikus zene alakulására Törökországban és számos új konzervatórium alapításához hozzájárult . Az Országos Oktatásügyi Tanács , valamint a Török Rádiós és Televíziótanács tagja is volt.től haláláig zeneszerzést és népzenetudományt tanított az Isztambuli Városi Konzervatóriumban ( melyetban átneveztek Török Állami Konzervatóriummá) .ben bekövetkezett halála után az ankarai Bilkent Egyetemen megalapították az Ahmed Adnan Saygun Központot , ahol eredeti kéziratait és levelezését őrzik . Műveit olyan zenekarok játszották , mint az NBC Szimfonikus Zenekara , a Bécsi Filharmonikusok , a Bécsi Szimfonikus Zenekar , a Berlini Szimfonikus Zenekar , a Müncheni Filharmonikusok , a Bajor Rádió Zenekara , az NDR Radiophilharmonie Hannoverben és sokan mások . A német CPO zenekiadóben , Saygun születésének évfordulójára kiadott egy sorozatot műveiből : az öt szimfóniát , az első két zongorahangversenyt , a hegedű- , brácsa- és csellóversenyt , az anatóliai szvitet és a négy , vonósnégyesre írt művet . Emre Araci török zenetörténészben részletes életrajzot jelentetett meg Adnan Saygunról , művei katalógusával ( Yapı Kredi Yayınları ) . Ez Aracinak azben az Edinburgh-i Egyetemen írt PhD-disszertációján alapul . Művei Operák Op. Özsoy ( egyfelvonásos ) , Op.Ta şbebek ( egyfelvonásos ) , Op.Kerem ( háromfelvonásos) ,52 Op.Köroğlu ( háromfelvonásos , a Köroğlu-eposz alapján ) , Op.Gılgameş, 1983 Balettek Op.17 Bir Orman Masalı ( „ Erdei mese”) ,43 Op.75 Kumru Efsanesi ( „ Kumru legendája”) ,89 Zenekari Op.1 Divertimento ( nagyzenekarra szaxofonnal és darbukával ) , Op.10/b İnci könyve ( szimfonikus elrendezés ) , Op.13 Magic Dance , Op.14 Suite for Orchestra , Op.24 Halay , Op.29 Symphony No . Op.30 Symphony No . Op.39 Symphony No . Op.53 Symphony No . Op.57 Ritual Dance , Op.70 Symphony No . Op.72 Variations for Orchestra , Vokális / kórusra-zenekarra Op.3 Laments ( tenorszólóra és férfikórusra ) , Op.6 Kızılırmak Türküsü ( népdal szoprán hangra ) , Op.16 Masal Lied ( baritonszólóra ) , Op.19 Cantata in the Old Style ( szólókra és kórusra ) , Op.21 Geçen Dakikalarım ( baritonszólóra ) , Op.23 Négy népdal , Op.26 'Yunus Emre' Oratórium ( szólókra , kórusra és zenekarra ) , Op.41 Tíz népdal , Op.54 Laments - Book II ( tenor solo , male voices ) , Op.60 Mediations on Men I, Op.61 Mediations on Men II , Op.63 Mediations on Men III , Op.64 Mediations on Men IV , Op.66 Mediations on Men V , Op.67 Epics on Atatürk and Anatolia , Op.69 Mediations on Men VI , Versenyművek Op.34 Piano Concerto No.58 Op.44 Violin Concerto , Op.59 Viola Concerto , Op.71 Piano Concerto No . Op.74 Cello Concerto , Kamarazene Op.4 Intuitions ( two clarinets ) , Op.8 Percussion Quartet ( clarinet , saxophone , piano , percussion ) , Op.12 Sonata ( piano-cello ) , Op.20 Sonata ( piano- violin ) , Op.27 String Quartet No.1 , Op.33 Demet , Suite for violin and piano, 1955 Op.35 String Quartet No.2 , Op.37 Trio ( oboe , clarinet , harp ) , Op.43 String Quartet No.3 , Op.46 Wind Quintet , Op.49 Deyiş " Dictum " ( strings ) , Op.50 Three Preludes ( two harps ) , Op.55 Trio ( oboe , clarinet , piano ) , Op.62 Concerto da Camera ( strings ) , Op.68 Three Folk Songs for Four Harps , Op.78 String Quartet No.4-two movements , Hangszeres Op.31 Partita for Cello, 1954 Op.36 Partita for Violin , Zongora Op.2 Suite for Piano , Op.10/a İnci's Book , Op.15 Piano Sonatina , Op.25 From Anatolia , Op.38 Ten Etudes on " Aksak " Rhythms , Op.45 Twelve Preludes on " Aksak " Rhythms, 1967 Op.47 Fifteen Pieces on " Aksak " Rhythms , Op.58 Ten Sketches on " Aksak " Rhythms , Op.51 Short Things,52 Op.56 Ballade ( two pianos ) , Op.73 Poem for Three Pianos , Op.76 Poem for Two Pianos , Op.77 Piano Sonata , Kórusművek Op.5 Népdal , Op.7 Çoban Armağanı , Op.18 Dağlardan Ovalardan , Op.22 Bir Tutam Kekik , az utolsó szakasz : variációk a Kâtibimra Op.42 Impressions ( három női hangra ) , Vokális Op.32 Három ballada , Op.48 Négy dallam , Kapcsolódó szócikkek Török Állami Opera és Balett Fordítás Jegyzetek Források Anon. [ n.d. ] . " Ahmed Adnan Saygun " ( Bilkent University Faculty of Music and Performing Arts ) Burton , Anthony . " Saygun , A . Adnan . " In The Oxford Companion to Music , edited by Alison Latham . Oxford Music Online , ( accessed February ( Subscription access ) Orga , Ateş . [ 2006 ] . " Ahmed Adnan SAYGUN Complete String Quartets " ( review ) . Music Web International . További irodalom Araci , Emre . " Reforming Zeal " . The Musical Times no.( September ) : 15. Miller , Philip L. , and Franklin B . Zimmerman . " Current Chronicle : United States : New York " . The Musical Quarterly no.( January ):95. Weldon , George . " Music in Turkey " . Tempo , New Series , no.( Summer) :30. Zimmerman , Franklin B . " Reports from Abroad : New York " . The Musical Times no.( February ) : Külső hivatkozások Peermusic Classical : Ahmed Adnan Saygun Composer's Publisher and Bio Discography Török zeneszerzők 1907-ben született személyek 1991-ben elhunyt személyek