Fehérfarkú rubinbegy
A fehérfarkú rubinbegy (Calliope pectoralis) a madarak (Aves) osztályának verébalakúak (Passeriformes) rendjébe, ezen belül a légykapófélék (Muscicapidae) családjába tartozó faj.

Rendszertani besorolása 
2003-ban, Edward C. Dickinson brit ornitológus azt állította, hogy a Luscinia madárnem nem monofiletikus csoport, azaz nem egy közös rendszertani őstől származó élőlények összességét alkotó nemről van szó. A múlt évtizedben egy hatalmas méretű, DNS és molekuláris vizsgálatokból álló nemzetközi kutatás történt a madárrendszerezés terén. Az eredmények egy részét 2010-ben is kiadták; ebből pedig megtudtuk, hogy Dickinsonnak igaza volt. A kutatás eredményeként egyes madarakat átsoroltak, átrendszereztek. Ez történt a Luscinia nemmel is; belőle négy fajt áthelyeztek a Larvivora és másik négyet a Calliope madárnembe; ez utóbbiba tartozik a szóban forgó énekesmadár is.

Előfordulása 
A fehérfarkú rubinbegy vonulómadárfaj, mely a nyarat, azaz a költési időszakot északabbra és a hegyvidékeken, míg a telet délebbre és az alföldeken tölti. Az előfordulási területe Közép-Ázsiában és az Indiai szubkontinensen van. A következő országokban lelhető fel: Afganisztán, Banglades, Bhután, India, Kazahsztán, Mianmar, Nepál, Oroszország, Pakisztán, Tádzsikisztán, Thaiföld, Türkmenisztán és Üzbegisztán. Az indiai Goa államig eljutó példányokat, gyakran összetévesztik a rubinbeggyel (Calliope calliope).

Alfajai 

Calliope pectoralis bailloni (Severtzov, 1873) – a faj elterjedésének északi és nyugati területeit foglalja el
Calliope pectoralis confusa (Hartert, 1910) – Szikkimtől Asszámig található meg; a hím háti tollazata sötétebb
Calliope pectoralis pectoralis (Gould, 1837) – a Himalája nyugati és középső hegységein, valamint Indiában él

A Tibeti-fennsíkon költő, és Nepálban, valamint Asszámban áttelelő tibeti rubinbegyet (Calliope tschebaiewi) (Prjevalsky, 1876), melyet korábban a fehérfarkú rubinbegy alfajának véltek Calliope pectoralis tschebaiewi név alatt, manapság önálló fajként tartanak számon.

Megjelenése 
A hím tollazata felül szürkésbarna. Szemei fölött fehér sávok húzódnak. A szárnyai barnásak, a farktollai pedig feketék; a farktollak tövei és végei fehérek. A torok oldalai és a begye szintén feketék. A pofáján a foltok és a torka skarlátvörösek. A begy fekete tollai szürkén szegélyezettek. A testoldalai és a hasi része fehérek. A tojó halvány barnásszürke. A szem fölötti sávozása nem szembetűnő, és a háti része füstös árnyalatú. A toroktájéka fehéres; a keleti állományoknál a csőrtől fehéres bajuszszerű fehér csíkozás fut alá.

Életmódja 
A nyíltabb erdőket és bozótosokat választja élőhelyéül. Habár félénk madár, a felnőtt fehérfarkú rubinbegy megfigyelhető az ágakon ülve. Általában magányosan vagy párban él. Rovarokkal, főleg kisebb bogarakkal és hangyákkal táplálkozik. A Tien-san hegységben 2500-2700 méteres tengerszint fölötti magasságokban lévő borókásokban (Juniperus) is fellelhető.

Szaporodása 
A fehérfarkú rubinbegy költési időszaka nyáron van. A fészkét egy sűrű bokorba vagy bokor alá készíti. A fészek nagy és gömb alakú, melynek oldalán van a nyílása; a fészeknyílás néha fent is lehet. A fészket főleg a tojó építi. A fészekaljban általában 4-6 tojás található. A tojás zöldeskék, rozsdás pontokkal, melyek gyűrűt alkotnak a vastagabb része körül. A költést főleg a tojó végzi, azonban az etetésben mindkét szülő részt vesz. A fiókák táplálékát a szőrös hernyók alkotják. A kotlás 14 napig tart. A fiatal madarak 16 naposan válnak röpképessé.

Amikor észreveszi, hogy kakukk (Cuculus canorus) tojt a fészkébe, a fehérfarkú rubinbegy elhagyja fészkét és tojásait. A tojások és fiókák legfőbb természetes ellenségei a nyusztok és a hermelin (Mustela erminea).

Képek

Jegyzetek

Fordítás

További információk 
Images and videos on the Internet Bird Collection
Birds of Kazakhstan
Icones avium 1: pl.4, text

Calliope
Madárfajok
Ázsia madarai
A fehérfarkú rubinbegy ( Calliope pectoralis ) a madarak ( Aves ) osztályának verébalakúak ( Passeriformes ) rendjébe , ezen belül a légykapófélék ( Muscicapidae ) családjába tartozó faj. Rendszertani besorolása 2003-ban , Edward C. Dickinson brit ornitológus azt állította , hogy a Luscinia madárnem nem monofiletikus csoport , azaz nem egy közös rendszertani őstől származó élőlények összességét alkotó nemről van szó . A múlt évtizedben egy hatalmas méretű , DNS és molekuláris vizsgálatokból álló nemzetközi kutatás történt a madárrendszerezés terén . Az eredmények egy részétben is kiadták ; ebből pedig megtudtuk , hogy Dickinsonnak igaza volt . A kutatás eredményeként egyes madarakat átsoroltak , átrendszereztek . Ez történt a Luscinia nemmel is ; belőle négy fajt áthelyeztek a Larvivora és másik négyet a Calliope madárnembe ; ez utóbbiba tartozik a szóban forgó énekesmadár is . Előfordulása A fehérfarkú rubinbegy vonulómadárfaj , mely a nyarat , azaz a költési időszakot északabbra és a hegyvidékeken , míg a telet délebbre és az alföldeken tölti . Az előfordulási területe Közép-Ázsiában és az Indiai szubkontinensen van . A következő országokban lelhető fel : Afganisztán , Banglades, Bhután , India , Kazahsztán , Mianmar , Nepál , Oroszország , Pakisztán , Tádzsikisztán , Thaiföld , Türkmenisztán és Üzbegisztán . Az indiai Goa államig eljutó példányokat , gyakran összetévesztik a rubinbeggyel ( Calliope calliope ) . Alfajai Calliope pectoralis bailloni ( Severtzov,– a faj elterjedésének északi és nyugati területeit foglalja el Calliope pectoralis confusa ( Hartert,– Szikkimtől Asszámig található meg ; a hím háti tollazata sötétebb Calliope pectoralis pectoralis ( Gould,– a Himalája nyugati és középső hegységein , valamint Indiában él A Tibeti-fennsíkon költő , és Nepálban , valamint Asszámban áttelelő tibeti rubinbegyet ( Calliope tschebaiewi ) ( Prjevalsky , melyet korábban a fehérfarkú rubinbegy alfajának véltek Calliope pectoralis tschebaiewi név alatt , manapság önálló fajként tartanak számon . Megjelenése A hím tollazata felül szürkésbarna . Szemei fölött fehér sávok húzódnak . A szárnyai barnásak , a farktollai pedig feketék ; a farktollak tövei és végei fehérek . A torok oldalai és a begye szintén feketék . A pofáján a foltok és a torka skarlátvörösek . A begy fekete tollai szürkén szegélyezettek . A testoldalai és a hasi része fehérek . A tojó halvány barnásszürke . A szem fölötti sávozása nem szembetűnő , és a háti része füstös árnyalatú . A toroktájéka fehéres ; a keleti állományoknál a csőrtől fehéres bajuszszerű fehér csíkozás fut alá . Életmódja A nyíltabb erdőket és bozótosokat választja élőhelyéül . Habár félénk madár , a felnőtt fehérfarkú rubinbegy megfigyelhető az ágakon ülve . Általában magányosan vagy párban él . Rovarokkal , főleg kisebb bogarakkal és hangyákkal táplálkozik . A Tien-san hegységbenméteres tengerszint fölötti magasságokban lévő borókásokban ( Juniperus ) is fellelhető . Szaporodása A fehérfarkú rubinbegy költési időszaka nyáron van . A fészkét egy sűrű bokorba vagy bokor alá készíti . A fészek nagy és gömb alakú , melynek oldalán van a nyílása ; a fészeknyílás néha fent is lehet . A fészket főleg a tojó építi . A fészekaljban általábantojás található . A tojás zöldeskék , rozsdás pontokkal , melyek gyűrűt alkotnak a vastagabb része körül . A költést főleg a tojó végzi , azonban az etetésben mindkét szülő részt vesz . A fiókák táplálékát a szőrös hernyók alkotják . A kotlásnapig tart . A fiatal madaraknaposan válnak röpképessé . Amikor észreveszi , hogy kakukk ( Cuculus canorus ) tojt a fészkébe , a fehérfarkú rubinbegy elhagyja fészkét és tojásait . A tojások és fiókák legfőbb természetes ellenségei a nyusztok és a hermelin ( Mustela erminea ) . Képek Jegyzetek Fordítás További információk Images and videos on the Internet Bird Collection Birds of Kazakhstan Icones avium pl.4 , text Calliope Madárfajok Ázsia madarai