Második amerikai–berber háború
A második amerikai-berber háború vagy algíri háború a második volt az Egyesült Államok és az észak-afrikai államok két fegyveres konfliktusa közül. Az 1815-ben zajló háború oka az volt, hogy az algíri kalózok rendszeresen fosztogatták az amerikai kereskedőhajókat. Két kisebb tengeri csata után az algíri dej aláírta a békeszerződést, amelyben kötelezettséget vállalt a támadások leállítására és az USA többé nem fizetett éves adót hajói védelmére.  

A következő évben, miután a brit flotta 100-ágyús sorhajói szétlőtték Algír kikötőjét, a többi európai ország is hasonló garanciákat kapott és az észak-afrikai partok mentén több száz éve virágzó kalózkodásnak vége szakadt.

Előzmények
Az Egyesült Államok a 18. század végén az éves költségvetése egytizedét fizette ki az észak-afrikai, részben önálló berber államoknak (Algír, Tripoli, Tunisz és Marokkó) hogy kalózaik ne támadják az amerikai kereskedőket. Az első amerikai-berber háború (1801-1805) során Tripolit rákényszerítették, hogy hagyjon fel a támadásokkal, de az amerikai-brit viszony rohamos romlása miatt (ami végül az 1812-es háborúhoz vezetett) Washington gyors és némileg hátrányos békét kötött. Eközben az európai hatalmak a napóleoni háborúkban voltak lekötve és az észak-afrikai kalózok, kihasználva a lehetőséget, újból fosztogatni kezdték a Földközi-tengeren közlekedő európai és amerikai kereskedőhajókat, az elfogott legénységért pedig váltságdíjat szedtek.

Amerika hadat üzen
Az 1812-es háború lezárása után az Egyesült Államok ismét napirendre vette a kalózkérdést. 1815. március 3-án a Kongresszus felhatalmazta James Madison elnököt, hogy a tengeri expedíciót küldjön Algír ellen. Két hajórajt állítottak össze: a Bostonban összegyűjtött csapatnak William Bainbridge, a New York-inak pedig Stephen Decatur volt a parancsnoka. A Decatur-féle csoport indult előbb, 1815. május 20-án. Ez a hajóraj a 44 ágyús Guerriere, 36 ágyús Constellation és 38 ágyús Macedonian fregattokból, az Epervier és Ontario 16 ágyús szlúpokból, a Firefly, Spark és Flambeau 14 ágyús briggekből és a Torch és Spitfire 12 ágyús szkúnerekből állt.

Bainbridge csapata csak július 1-re lett menetkész, amikor a háború már eldőlt.

Nem sokkal a Gibraltári-szoros után Decatur hajóraja találkozott az algíri flotta zászlóshajójával, a 46 ágyús Masuda fregattal és rövid csata után elfoglalták. Röviddel ezután a Palos-foknál elfogták az algíri Estedio brigget is. Június utolsó hetére Algír kikötőjéhez értek és megkezdték tárgyalásaikat a dejjel. A fenyegetések hatására Omár Aga (aki április óta volt Algír vezetője, miután elődjét meggyilkolták) 1815. július 3-án a Guerriere fedélzetén aláírta a békeszerződést. Ennek eredményeképpen az amerikaiak visszaszolgáltatták a Masudát és az Estediót; az algíriak szabadon engedték valamennyi (kb. 10) amerikai foglyukat és a mintegy 500 fogságba esett algíri tengerészért európai rabszolgák szabadságát adták vissza. Ezenkívül 10 ezer dollárt fizettek a korábban elrabolt rakományokért, mentesítették az Egyesült Államokat a hajóik védelméért fizetendő éves adótól ("ajándéktól", ahogyan fogalmaztak) és minden amerikai hajónak szabad bejutást biztosítottak a Földközi-tengerre.

Következmények
1816 elején Nagy-Britannia Edward Pellew admirális vezetésével néhány sorhajót küldött a mediterrán térségbe, hogy tárgyaljanak Tunisz, Tripoli és Algír vezetésével az európai rabszolgák szabadon engedéséről és a kalózkodással való felhagyásáról. Tunisz és Tripoli hajlott a megegyezésre, de Algírban elhúzódtak a tárgyalások. Pellew végül azzal a tudattal tért vissza Angliába, hogy velük is sikerült megegyeznie. A dej ekkor janicsárokat küldött a Bonában megtelepedett korzikai, szicíliai és szardíniai halászok elfogására, és mivel azok ellenálltak, a katonák 200-at lemészároltak közülük. Az eset nagy felháborodást keltett Európában. Pellew öt sorhajóval, néhány fregattal és hat holland hajó kíséretében tért vissza Algírba, de a dej nem fogadta el a feltételeit, ezért 1816. augusztus 27-én kilenc órán át lövette a várost, elsüllyesztve az algíri flottát és lerombolva a védműveket és számos épületet. Algír ezután minden kitételbe belement és szeptember 24-én aláírták a keresztény rabszolgák felszabadításáról és a kalózkodással való felhagyásról szóló szerződést. 1830-ban Franciaország megtámadta Algírt, majd a Staouéli Csatában legyőzte. Ez vezetett Algéria gyarmatosításához.

Jegyzetek

Források

Henry Brooks Adams: History of the United States of America During the Administrations of Thomas Jefferson. 1891; Library of America 
Lambert, Frank The Barbary Wars: American Independence in the Atlantic World New York: Hill and Wang, 2005
London, Joshua E.Victory in Tripoli: How America's War with the Barbary Pirates Established the U.S. Navy and Shaped a Nation New Jersey: John Wiley & Sons, Inc., 2005
Michael B. Oren Power, Faith, and Fantasy: The United States in the Middle East, 1776 to 2006. New York: W.W. Norton & Co, 2007.

Fordítás 

Az Amerikai Egyesült Államok háborúi
Újkori háborúk
Az Oszmán Birodalom háborúi
A második amerikai-berber háború vagy algíri háború a második volt az Egyesült Államok és az észak-afrikai államok két fegyveres konfliktusa közül . Azben zajló háború oka az volt , hogy az algíri kalózok rendszeresen fosztogatták az amerikai kereskedőhajókat . Két kisebb tengeri csata után az algíri dej aláírta a békeszerződést , amelyben kötelezettséget vállalt a támadások leállítására és az USA többé nem fizetett éves adót hajói védelmére . A következő évben , miután a brit flottaágyús sorhajói szétlőtték Algír kikötőjét , a többi európai ország is hasonló garanciákat kapott és az észak-afrikai partok mentén több száz éve virágzó kalózkodásnak vége szakadt . Előzmények Az Egyesült Államok a század végén az éves költségvetése egytizedét fizette ki az észak-afrikai , részben önálló berber államoknak ( Algír , Tripoli , Tunisz és Marokkó ) hogy kalózaik ne támadják az amerikai kereskedőket . Az első amerikai-berber háborúsorán Tripolit rákényszerítették , hogy hagyjon fel a támadásokkal , de az amerikai-brit viszony rohamos romlása miatt ( ami végül azes háborúhoz vezetett ) Washington gyors és némileg hátrányos békét kötött . Eközben az európai hatalmak a napóleoni háborúkban voltak lekötve és az észak-afrikai kalózok , kihasználva a lehetőséget , újból fosztogatni kezdték a Földközi-tengeren közlekedő európai és amerikai kereskedőhajókat , az elfogott legénységért pedig váltságdíjat szedtek . Amerika hadat üzen Azes háború lezárása után az Egyesült Államok ismét napirendre vette a kalózkérdést. márciusán a Kongresszus felhatalmazta James Madison elnököt , hogy a tengeri expedíciót küldjön Algír ellen . Két hajórajt állítottak össze : a Bostonban összegyűjtött csapatnak William Bainbridge , a New York-inak pedig Stephen Decatur volt a parancsnoka . A Decatur-féle csoport indult előbb , májusán . Ez a hajóraj aágyús Guerriere, ágyús Constellation éságyús Macedonian fregattokból , az Epervier és Ontarioágyús szlúpokból , a Firefly , Spark és Flambeauágyús briggekből és a Torch és Spitfireágyús szkúnerekből állt . Bainbridge csapata csak júliusre lett menetkész , amikor a háború már eldőlt . Nem sokkal a Gibraltári-szoros után Decatur hajóraja találkozott az algíri flotta zászlóshajójával , aágyús Masuda fregattal és rövid csata után elfoglalták . Röviddel ezután a Palos-foknál elfogták az algíri Estedio brigget is . Június utolsó hetére Algír kikötőjéhez értek és megkezdték tárgyalásaikat a dejjel . A fenyegetések hatására Omár Aga ( aki április óta volt Algír vezetője , miután elődjét meggyilkolták ) júliusán a Guerriere fedélzetén aláírta a békeszerződést . Ennek eredményeképpen az amerikaiak visszaszolgáltatták a Masudát és az Estediót ; az algíriak szabadon engedték valamennyi ( kb.amerikai foglyukat és a mintegyfogságba esett algíri tengerészért európai rabszolgák szabadságát adták vissza . Ezenkívülezer dollárt fizettek a korábban elrabolt rakományokért , mentesítették az Egyesült Államokat a hajóik védelméért fizetendő éves adótól ( " ajándéktól " , ahogyan fogalmaztak ) és minden amerikai hajónak szabad bejutást biztosítottak a Földközi-tengerre . Következmények 1816 elején Nagy-Britannia Edward Pellew admirális vezetésével néhány sorhajót küldött a mediterrán térségbe , hogy tárgyaljanak Tunisz , Tripoli és Algír vezetésével az európai rabszolgák szabadon engedéséről és a kalózkodással való felhagyásáról . Tunisz és Tripoli hajlott a megegyezésre , de Algírban elhúzódtak a tárgyalások . Pellew végül azzal a tudattal tért vissza Angliába , hogy velük is sikerült megegyeznie . A dej ekkor janicsárokat küldött a Bonában megtelepedett korzikai , szicíliai és szardíniai halászok elfogására , és mivel azok ellenálltak , a katonákat lemészároltak közülük . Az eset nagy felháborodást keltett Európában . Pellew öt sorhajóval , néhány fregattal és hat holland hajó kíséretében tért vissza Algírba , de a dej nem fogadta el a feltételeit , ezért augusztusén kilenc órán át lövette a várost , elsüllyesztve az algíri flottát és lerombolva a védműveket és számos épületet . Algír ezután minden kitételbe belement és szeptemberén aláírták a keresztény rabszolgák felszabadításáról és a kalózkodással való felhagyásról szóló szerződést.ban Franciaország megtámadta Algírt , majd a Staouéli Csatában legyőzte . Ez vezetett Algéria gyarmatosításához . Jegyzetek Források Henry Brooks Adams : History of the United States of America During the Administrations of Thomas Jefferson . Library of America Lambert , Frank The Barbary Wars : American Independence in the Atlantic World New York : Hill and Wang , London , Joshua E.Victory in Tripoli : How America's War with the Barbary Pirates Established the U.S. Navy and Shaped a Nation New Jersey : John Wiley & Sons , Inc . , Michael B . Oren Power , Faith , and Fantasy : The United States in the Middle East,to New York : W.W. Norton & Co , Fordítás Az Amerikai Egyesült Államok háborúi Újkori háborúk Az Oszmán Birodalom háborúi