Méhek betelelése
A betelelés a méhészetben azt jelenti, hogy a méhész segíti családjait felkészülni a télre. A méhek a főhordás után már a télre készülnek. Hozzá tartozik, hogy a méhész ellenőrzi a családok méretét és az eleséget, és szükség esetén etetéssel kiegészíti. Egy másik fontos dolog, hogy a túl kicsi családokat egyesíti, mert azok nem élnék túl a telet, mivel az általuk alkotott telelőfürt túl kicsi ahhoz, hogy magjában megfelelő hőmérsékletet tartson fenn. A határ a hat léputca. A harmadik fontos dolog a kaptár berendezése és az őszi atkairtás. Ez utóbbit támogatja, hogy ősszel az anya leáll a petézéssel, így fiasításmentes időszakban alkalmazható szerek is használhatók. A méhész nem mulaszthatja el ezt a munkát, és nem bízhatja csak a méhekre a felkészülést, különben tavaszra már nem lesznek méhei.

A méhésznek hivatalos vizsgálatra kell sort kerítenie júliustól szeptember végéig a méhegészségügyi felelős jelenlétében. A vizsgálat általános. Ellenőrizni kell a lépeket, a nép nagyságát, az anyát, és az élelmet is. Az ekkori családszámot kell betelelő családszámként bejelenteni. Ha szeptemberben is van here, akkor ott van valami az anyával, a családot egyesíteni kell. Vigyázni kell azonban, hogy a nép ne duzzadjon hirtelen túl nagyra, mert akkor szintén rosszul, nyugtalanul telelnek. Egyesítés után a fészket újra kell rendezni.

Fészek
Fekvőkaptárban kétféleképpen szokták rendezni a fészket. Az egyik szerint az összes lép bent marad. Hátránya, hogy a távolabbi lépek gyakran megpenészednek, és tavasszal a család vontatottan fejlődik, serkentésre szorul. A másik szerint a fedett lépek mellett még két záró lép marad. Nem áll fenn a penészedés veszélye, és a család is kevesebb támogatásra szorul tavasszal, viszont a lépeket hűvös, száraz helyen kell tárolni. Rakodókaptárban a fészket szokták meghagyni a családnak; a mézkamrát vagy elviszik, vagy a helyén hagyják, de bőrlemezzel választják el a fészektől. Ritkán felső telelésre rendezkednek be, és a mézkamrát a fészek alá teszik. Kiskeretes állókaptárakban 7-8 pár lépet hagynak a családnak.

Táplálék
Ha a méz el van aprózva, akkor szintén rossz lesz a telelés. Inkább kevés lépen legyen sok méz. A mézecskéket vagy ki kell pörgetni, vagy fel kell szúrni, hogy elhordják. Előfordulhat, hogy azokban a lépekben kevés a méz, amiken a család telelne, máshol azonban van méze. Az anya korlátozása miatt a méz a szélső keretekbe kerülhet, középen pedig fiasítás van, méz pedig kevés. Ezen átrendezéssel lehet segíteni; akár más családoktól is lehet mézet átadni a kevésbé szerencsés családoknak. A fészek belsejéből ki kell venni a még ki nem épített, telelésre alkalmatlan kereteket. Hideg építményű fekvőkaptárban a fiasításnál nyitott repülőnyílás ösztönzi a méheket a méz összegyűjtésére. A telelésre alkalmatlan eleséget is el kell távolítani, mint amilyen a mézharmatméz.

Régen a méhek a nyár végén nyíló virágokról elegendő mézet tudtak összegyűjteni a sikeres teleléshez. Ez ma már nincs így, mert sok növényfaj kihalt. Ha a vándorlás jól sikerült nyár végén, akkor lehet, hogy nem kell serkenteni. A nyár végi serkentésnek az a célja, hogy legyen elegendő fiatal méh a családban, ami fel tudja nevelni a tavaszi nemzedéket. Ehhez az is kívánatos, hogy ezek a méhek bőséges tartalékokkal rendelkezzenek. A serkentéshez 1:1 arányú cukros, vagy 2:1 arányú mézes szörpből 2-3 deciliter szükséges naponta. Általában a nyár végi és a szeptemberi méhlegelő még képes fedezni a virágporszükségletet, de ősszel már nem biztos, hogy elhordják a virágport a szabadból, úgyhogy a pótlást a kaptárba kell beadni.

Az élelempótlás rendes formája a szörp. Ősszel, hűvösebb időben lehet lepényhez is folyamodni, de ez a végső eszköz. A téli élelemnek a lépbe kell kerülnie. A szörp lehet hígabb vagy sűrűbb. A sűrűbb szörp egységnyi térfogatában több a cukor, ezért pótláshoz kevesebbet is elég beadni, és érlelése is könnyebb. Hátránya a lassúbb invertálás, azaz a méhek lassabban tudják a répacukrot egyszerű cukrokra bontani. A hígabb szörpöt gyorsabban invertálják, de lassabban érlelik. Kompromisszumos javaslatként Örösi három módszert ajánl, amelyekkel körülbelül ugyanolyan sűrűségű szörp készíthető. Arra kell számítani, hogy a szörp térfogata a felhasznált víz duplája lesz. 
Mérés nélkül: a cukrot edénybe öntik, magasságát megjelölik, majd folyamatos keverés közben annyi vizet adnak hozzá, hogy ne szálljon fel légbuborék, és a szörp magassága elérje a jelet.
Literrel mérve: kétszer annyi liter cukor kell, mint amennyi liter víz.
Mérleggel és literrel: A cukrot kilóban, a vizet literben mérik. Arányukat a Fibonacci-sorozat két egymás melletti tagja adja meg úgy, hogy a nagyobb szám a cukor, a kisebb szám a víz mennyiségét jelzi. Csak a 3-tól kezdődő részsorozat tagjai választhatók, azaz:
(1, 2), 3 , 5 , 8, 13, 21, 34, 55, 89, 144, ...
Oldó etetővel szintén körülbelül ilyen arányú oldat készíthető.

A szörphöz adott só vagy sav nem segíti, hanem akadályozza az invertálást. A méhek egészségének védelmére azonban szokás adni 1%-ot a 10%-os ecetből. Az invertálást segíti, ha még kézmelegen adják be. Ha állja a kéz, akkor jó. Meleg időben hideg szörppel is lehet etetni. Az etetőt a méhek közelébe kell tenni, és nagyobb család egyszerre akár 2 litert is kaphat. Az elraktározott mennyiség megfelel a cukortartalomnak, de inkább kevesebbre kell számítani, mivel a cukor egy részét azonnal elfogyasztják.

Mézes etetésnél a rablás veszélye erősebb, ezért jobban kell vigyázni. A mézet hígítva is be lehet adni, ekkor hamarabb elhordják. A hígítás aránya: annyi vizet kell adni, hogy az oldat annyi liter legyen, amennyi kiló a méz volt.

A cukorlepény és a kockacukor az eleség őszi kiegészítésére alkalmas, de a száraz kristálycukorral a méhek kifutnak az időből.

Mindig arra kell felkészülni, hogy biztos sok eleségre lesz szükségük a méheknek. Ha a nyugalmi időszak enyhe, vagy a hőmérséklet erősen ingadozik, akkor a fogyasztás megnő. Ha a család nyugtalanul telel, vagy megzavarják, szintén többet fogyaszt. A családot leginkább a kopogtatás, a meg nem szokott rezgés zavarja, például a madarak kopogtatása, az egerek motozása, az egerésző macska, az odacsapódó ág, vagy a röpnyíláson besüvítő szél. A fogyasztás 0 és 7 Celsius-fok között a legkisebb.

Ezen próbál segíteni a hőszigetelés, vagy a zárt helyi teleltetés. A bélelt vagy köpenyes kaptár nehezebb. Egyes méhészetek télire becsomagolják a kaptárakat, csak a röpnyílást hagyják szabadon a tisztuló repülés miatt. A szigetelés hátránya lehet, hogy a kaptár hőmérséklete csak lassan követi a külső hőmérsékletet, így a méhek rosszkor repülnek ki tisztuló repülésre. A túlzott hőszigetelés a szellőzést is rontja. A kaptár belsejében természetes hőszigetelőként működnek a lépek. Hőszigetelőképességüket méztartalmuk és a bennük levő bábingek száma növeli.

Télen a méhek nem tudnak vízért kirepülni. Ekkor a vizet a mézből és a kaptár falán lecsapódó párából nyerik. A méz nedvszívó tulajdonságát kihasználva a méhek a fedelezés egy részének lebontásával gyűjtik a vizet.

Zárt helyi teleltetés
A zárt helyi teleltetés azt jelenti, hogy a kaptárakat egy olyan helyiségbe viszik, ahol biztosított a nyugalom és a megfelelő hőmérséklet. A családok ugyan kevesebbet fogyasztanak, de az eleség nagy része amúgy is a fiasítás megindulása után kell. Hátránya, hogy innen a méhek nem tudnak tisztuló repülésre menni, így a kaptárakat csak az első nagyobb lehűlés után, november végén, december elején viszik be, és február második felében teszik ki. Ha sokáig maradnak, akkor az akadályozza a család tavaszi fejlődését. Ez a módszer a kaptárak átrendezéséhez is felhasználható.

A kaptárban is gondoskodni kell a szellőzésről. A családokat zökkenők nélkül kell behordani, különben megszívják magukat, és nyugtalanul kezdik a telelést. Érdemes megmérni a kaptárakat bevitelkor és kivitelkor is; ekkor a méhész megtudhatja, hogy mennyi volt a fogyasztás. Ügyelni kell arra, hogy a kivitel utánra ugyanúgy meglegyenek a készleteik, mint a kint telelő családoknak. A fiasítás amúgy is többet fogyaszt, mint a család egész télen.

A telelőhelyiség felügyeletet kíván, mert a kedvező hőmérséklet közel van ahhoz, ami már nyugtalanítja a méheket. A hőmérséklet mellett a páratartalmat is mérni és szabályozni kell. Ha a levegő száraz, akkor -2 - 0 Celsius-fok a legjobb, 75-80%-os páratartalomnál viszont 6-8 Celsius-fok a legkedvezőbb. A műszerek leolvasásához rendszeresen be kell lopódzni, és a méhek viselkedését is meg kell figyelni. Eleinte 10-14, később 3-4 naponta kell tájékozódni. Mivel a méhek nem látják a pirosat, ezért a piros fény használata célszerű. Szellőztetőről is gondoskodni kell, ami elvezeti a párát is. A szellőztetőt védeni kell a fénytől. Amíg a méhek bent vannak, a helyiséget nem szabad másra használni. Ha pincében teleltetnek, és fölötte műhely van, akkor ott nem szabad dolgozni, amíg a méheket ki nem viszik. Fát hasogatni, fűrészelni sem szabad a közelben.

Ősi módszer a kaptárak elvermelése. Gödröt ásnak, aljára gerendákat fektetnek, ezekre teszik a kaptárakat. Szalmával, gerendákkal és földdel takarják, de hagynak rajta egy-két kürtőt. Előnye, hogy nem kell külön helyiség. Hátránya, hogy nem szabályozható.

A telelőhelyiség lehet alkalmi, vagy építhető külön telelő a rendszeres, tervszerű zárt helyi teleltetés céljára. Alkalmi teleltető lehet pince, pajta, csűr, kamra vagy fűtetlen szoba. A telelő épülhet föld felett, félig föld alatt, vagy föld alatt is, ha a talajvíz a felszíntől számított 3,5 méter alatt marad. Ebben az esetben ez a legkedvezőbb.

Ha a méhek nyugtalanok, zúgnak, ki akarnak repülni, akkor a hőmérséklet vagy a páratartalom nem megfelelő. Hűteni a kürtő megnagyobbításával lehet. Ha a külső hőmérséklet erősen melegszik, akkor éjjelre nyitva kell hagyni az ajtót. Ha a levegő nedves, akkor szellőztetni kell. Ha a levegő túl száraz, akkor párásítani kell. Ha a méhek nagyon nyugtalanok, és nem sikerül a hőmérsékletet 8 Celsius-fok alá vinni, akkor a kaptárakat ki kell vinni. Gondoskodni kell egér elleni védelemről is.

A teleltetés speciális módjai
A méhek teljesen mézes lépen is kitelelnek, bár ez ellenkezik ösztöneikkel. A lép közepét takarítják ki először. A mézet vagy elfogyasztják, vagy más lépekben helyezik el.

A felső teleltetést alsó röpnyílású rakodókaptárban ajánlják. A hagyományos teleltetéstől eltérően a méhek itt a mézkamrában telelnek. A cserére az utolsó pergetés után kerítenek sort, így a méhek távolabb kerülnek a röpnyílástól. Az alsó sorból rablásveszély és a darazsak miatt elveszik a mézes lépeket. Vannak, akik teljesen kipakolják az alsó szakaszt, és csak egy lépet hagynak a röpnyílásnál létrának.

A módszer értéke vitatott. Előfordulhatnak ugyanazok a hibák, mint a túlzott hőszigetelésnél, továbbá a méhek visszajövet nem biztos, hogy használni tudják a létrát, és összekapaszkodva alul lelik halálukat.

Az alsó kijárós kaptár kettős alja hasonló: védelmet nyújt a szél ellen, és szabályozza a hőmérsékletet.

A tartalékcsaládok méretét kevésbé szigorúan kell megítélni, mint a termelőkét. A túl kicsivé vált termelő is a tartalékok közé sorolható, amennyiben mérete eléri a 3 léputcát. Egy termelő családdal közös kaptárban, fallal elválasztva, külön röpnyílással teleltethetők.

Az anyák átteleltethetők tartalékcsaládokban, vagy szobában, néhány dolgozóval együtt. Ha szabadon vannak a tartalékcsaládban, akkor felhasználásukig petézhetnek. Ezzel a fiasítással erősíthető a kis család, vagy felhasználható más családok erősítésére.

Nagy méretű családokban, ha nem kell a fürtnek továbbvonulnia, kaltikázva is teleltethetők anyák. További sorsuk azonban bizonytalan. Időt is vesztenek a kalitkában, mert nem tudnak petézni, viszont tavasszal nem biztos, hogy célszerű tartalékcsaládokat alkotni.

Problémák megoldása
Ha a méz nem megfelelő, és nem lehet kicserélni, akkor a fiasítás megszűnése után néhány nagy adag cukorszörpöt adnak. Ezt helyezik el a legközelebb a telelőfürthöz, és ezt fogyasztják el először.

Ha sok családnak kevés a méze, és nem lehet pótolni, akkor a szegényebb családokat egyesíteni kell, így aránylag kevesebbet is fogyasztanak, mert a nagyobb fürt felszíne aránylag kisebb.

Az anyátlan családot vagy anyásítani, vagy egyesíteni kell.

Ha nem hordják el a nagy adag élelmet, akkor valószínűleg rossz helyen van az etető, vagy gyenge a család. Ha nem segít az etető áthelyezése, akkor egyszerre kevesebbet kell adni.

Szél elleni védelemként szélfogó fal építhető. Hideg építményű felső röpnyílású kaptárban külön is érdemes védeni a családot. A méhész beszűkíti a röpnyílást, és felhajtja a röpdeszkát, így a levegő zegzugosan jut a kaptárba.

Felügyelet
A jól betelelt családok nem kívánnak külön gondozást, csak az erősebb rezgésektől kell védeni. Nem szabad hagyni ott játszani a gyerekeket, és lehetőleg a háziállatokat sem szabad odaengedni. A kaptárat nem szabad kopogtatni, mert az is zavarja a méheket. A családokat télen amúgy sem nagyon lehet segíteni, ha probléma adódna.

Források
 Örösi Pál Zoltán: Méhek között. Mezőgazdasági Kiadó, Budapest 1957.

Méhészet
A betelelés a méhészetben azt jelenti , hogy a méhész segíti családjait felkészülni a télre . A méhek a főhordás után már a télre készülnek . Hozzá tartozik , hogy a méhész ellenőrzi a családok méretét és az eleséget , és szükség esetén etetéssel kiegészíti . Egy másik fontos dolog , hogy a túl kicsi családokat egyesíti , mert azok nem élnék túl a telet , mivel az általuk alkotott telelőfürt túl kicsi ahhoz , hogy magjában megfelelő hőmérsékletet tartson fenn . A határ a hat léputca . A harmadik fontos dolog a kaptár berendezése és az őszi atkairtás . Ez utóbbit támogatja , hogy ősszel az anya leáll a petézéssel , így fiasításmentes időszakban alkalmazható szerek is használhatók . A méhész nem mulaszthatja el ezt a munkát , és nem bízhatja csak a méhekre a felkészülést , különben tavaszra már nem lesznek méhei . A méhésznek hivatalos vizsgálatra kell sort kerítenie júliustól szeptember végéig a méhegészségügyi felelős jelenlétében . A vizsgálat általános . Ellenőrizni kell a lépeket , a nép nagyságát , az anyát , és az élelmet is . Az ekkori családszámot kell betelelő családszámként bejelenteni . Ha szeptemberben is van here , akkor ott van valami az anyával , a családot egyesíteni kell . Vigyázni kell azonban , hogy a nép ne duzzadjon hirtelen túl nagyra , mert akkor szintén rosszul , nyugtalanul telelnek . Egyesítés után a fészket újra kell rendezni . Fészek Fekvőkaptárban kétféleképpen szokták rendezni a fészket . Az egyik szerint az összes lép bent marad . Hátránya , hogy a távolabbi lépek gyakran megpenészednek , és tavasszal a család vontatottan fejlődik , serkentésre szorul . A másik szerint a fedett lépek mellett még két záró lép marad . Nem áll fenn a penészedés veszélye , és a család is kevesebb támogatásra szorul tavasszal , viszont a lépeket hűvös , száraz helyen kell tárolni . Rakodókaptárban a fészket szokták meghagyni a családnak ; a mézkamrát vagy elviszik , vagy a helyén hagyják , de bőrlemezzel választják el a fészektől . Ritkán felső telelésre rendezkednek be , és a mézkamrát a fészek alá teszik . Kiskeretes állókaptárakbanpár lépet hagynak a családnak . Táplálék Ha a méz el van aprózva , akkor szintén rossz lesz a telelés . Inkább kevés lépen legyen sok méz . A mézecskéket vagy ki kell pörgetni , vagy fel kell szúrni , hogy elhordják . Előfordulhat , hogy azokban a lépekben kevés a méz , amiken a család telelne , máshol azonban van méze . Az anya korlátozása miatt a méz a szélső keretekbe kerülhet , középen pedig fiasítás van , méz pedig kevés . Ezen átrendezéssel lehet segíteni ; akár más családoktól is lehet mézet átadni a kevésbé szerencsés családoknak . A fészek belsejéből ki kell venni a még ki nem épített , telelésre alkalmatlan kereteket . Hideg építményű fekvőkaptárban a fiasításnál nyitott repülőnyílás ösztönzi a méheket a méz összegyűjtésére . A telelésre alkalmatlan eleséget is el kell távolítani , mint amilyen a mézharmatméz . Régen a méhek a nyár végén nyíló virágokról elegendő mézet tudtak összegyűjteni a sikeres teleléshez . Ez ma már nincs így , mert sok növényfaj kihalt . Ha a vándorlás jól sikerült nyár végén , akkor lehet , hogy nem kell serkenteni . A nyár végi serkentésnek az a célja , hogy legyen elegendő fiatal méh a családban , ami fel tudja nevelni a tavaszi nemzedéket . Ehhez az is kívánatos , hogy ezek a méhek bőséges tartalékokkal rendelkezzenek . A serkentéshez1 arányú cukros , vagy1 arányú mézes szörpbőldeciliter szükséges naponta . Általában a nyár végi és a szeptemberi méhlegelő még képes fedezni a virágporszükségletet , de ősszel már nem biztos , hogy elhordják a virágport a szabadból , úgyhogy a pótlást a kaptárba kell beadni . Az élelempótlás rendes formája a szörp. Ősszel , hűvösebb időben lehet lepényhez is folyamodni , de ez a végső eszköz . A téli élelemnek a lépbe kell kerülnie . A szörp lehet hígabb vagy sűrűbb . A sűrűbb szörp egységnyi térfogatában több a cukor , ezért pótláshoz kevesebbet is elég beadni , és érlelése is könnyebb . Hátránya a lassúbb invertálás , azaz a méhek lassabban tudják a répacukrot egyszerű cukrokra bontani . A hígabb szörpöt gyorsabban invertálják , de lassabban érlelik . Kompromisszumos javaslatként Örösi három módszert ajánl , amelyekkel körülbelül ugyanolyan sűrűségű szörp készíthető . Arra kell számítani , hogy a szörp térfogata a felhasznált víz duplája lesz . Mérés nélkül : a cukrot edénybe öntik , magasságát megjelölik , majd folyamatos keverés közben annyi vizet adnak hozzá , hogy ne szálljon fel légbuborék , és a szörp magassága elérje a jelet . Literrel mérve : kétszer annyi liter cukor kell , mint amennyi liter víz . Mérleggel és literrel : A cukrot kilóban , a vizet literben mérik . Arányukat a Fibonacci-sorozat két egymás melletti tagja adja meg úgy , hogy a nagyobb szám a cukor , a kisebb szám a víz mennyiségét jelzi . Csak atól kezdődő részsorozat tagjai választhatók , azaz : ( 1,, ,\ .. . Oldó etetővel szintén körülbelül ilyen arányú oldat készíthető . A szörphöz adott só vagy sav nem segíti , hanem akadályozza az invertálást . A méhek egészségének védelmére azonban szokás adni-ot a-os ecetből . Az invertálást segíti , ha még kézmelegen adják be . Ha állja a kéz , akkor jó . Meleg időben hideg szörppel is lehet etetni . Az etetőt a méhek közelébe kell tenni , és nagyobb család egyszerre akárlitert is kaphat . Az elraktározott mennyiség megfelel a cukortartalomnak , de inkább kevesebbre kell számítani , mivel a cukor egy részét azonnal elfogyasztják . Mézes etetésnél a rablás veszélye erősebb , ezért jobban kell vigyázni . A mézet hígítva is be lehet adni , ekkor hamarabb elhordják . A hígítás aránya : annyi vizet kell adni , hogy az oldat annyi liter legyen , amennyi kiló a méz volt . A cukorlepény és a kockacukor az eleség őszi kiegészítésére alkalmas , de a száraz kristálycukorral a méhek kifutnak az időből . Mindig arra kell felkészülni , hogy biztos sok eleségre lesz szükségük a méheknek . Ha a nyugalmi időszak enyhe , vagy a hőmérséklet erősen ingadozik , akkor a fogyasztás megnő . Ha a család nyugtalanul telel , vagy megzavarják , szintén többet fogyaszt . A családot leginkább a kopogtatás , a meg nem szokott rezgés zavarja , például a madarak kopogtatása , az egerek motozása , az egerésző macska , az odacsapódó ág , vagy a röpnyíláson besüvítő szél . A fogyasztásésCelsius-fok között a legkisebb . Ezen próbál segíteni a hőszigetelés , vagy a zárt helyi teleltetés . A bélelt vagy köpenyes kaptár nehezebb . Egyes méhészetek télire becsomagolják a kaptárakat , csak a röpnyílást hagyják szabadon a tisztuló repülés miatt . A szigetelés hátránya lehet , hogy a kaptár hőmérséklete csak lassan követi a külső hőmérsékletet , így a méhek rosszkor repülnek ki tisztuló repülésre . A túlzott hőszigetelés a szellőzést is rontja . A kaptár belsejében természetes hőszigetelőként működnek a lépek . Hőszigetelőképességüket méztartalmuk és a bennük levő bábingek száma növeli . Télen a méhek nem tudnak vízért kirepülni . Ekkor a vizet a mézből és a kaptár falán lecsapódó párából nyerik . A méz nedvszívó tulajdonságát kihasználva a méhek a fedelezés egy részének lebontásával gyűjtik a vizet . Zárt helyi teleltetés A zárt helyi teleltetés azt jelenti , hogy a kaptárakat egy olyan helyiségbe viszik , ahol biztosított a nyugalom és a megfelelő hőmérséklet . A családok ugyan kevesebbet fogyasztanak , de az eleség nagy része amúgy is a fiasítás megindulása után kell . Hátránya , hogy innen a méhek nem tudnak tisztuló repülésre menni , így a kaptárakat csak az első nagyobb lehűlés után , november végén , december elején viszik be , és február második felében teszik ki . Ha sokáig maradnak , akkor az akadályozza a család tavaszi fejlődését . Ez a módszer a kaptárak átrendezéséhez is felhasználható . A kaptárban is gondoskodni kell a szellőzésről . A családokat zökkenők nélkül kell behordani , különben megszívják magukat , és nyugtalanul kezdik a telelést . Érdemes megmérni a kaptárakat bevitelkor és kivitelkor is ; ekkor a méhész megtudhatja , hogy mennyi volt a fogyasztás . Ügyelni kell arra , hogy a kivitel utánra ugyanúgy meglegyenek a készleteik , mint a kint telelő családoknak . A fiasítás amúgy is többet fogyaszt , mint a család egész télen . A telelőhelyiség felügyeletet kíván , mert a kedvező hőmérséklet közel van ahhoz , ami már nyugtalanítja a méheket . A hőmérséklet mellett a páratartalmat is mérni és szabályozni kell . Ha a levegő száraz , akkor-Celsius-fok a legjobb,-os páratartalomnál viszontCelsius-fok a legkedvezőbb . A műszerek leolvasásához rendszeresen be kell lopódzni , és a méhek viselkedését is meg kell figyelni . Eleinte későbbnaponta kell tájékozódni . Mivel a méhek nem látják a pirosat , ezért a piros fény használata célszerű . Szellőztetőről is gondoskodni kell , ami elvezeti a párát is . A szellőztetőt védeni kell a fénytől . Amíg a méhek bent vannak , a helyiséget nem szabad másra használni . Ha pincében teleltetnek , és fölötte műhely van , akkor ott nem szabad dolgozni , amíg a méheket ki nem viszik . Fát hasogatni , fűrészelni sem szabad a közelben . Ősi módszer a kaptárak elvermelése . Gödröt ásnak , aljára gerendákat fektetnek , ezekre teszik a kaptárakat . Szalmával , gerendákkal és földdel takarják , de hagynak rajta egy-két kürtőt . Előnye , hogy nem kell külön helyiség . Hátránya , hogy nem szabályozható . A telelőhelyiség lehet alkalmi , vagy építhető külön telelő a rendszeres , tervszerű zárt helyi teleltetés céljára . Alkalmi teleltető lehet pince , pajta , csűr , kamra vagy fűtetlen szoba . A telelő épülhet föld felett , félig föld alatt , vagy föld alatt is , ha a talajvíz a felszíntől számított5 méter alatt marad . Ebben az esetben ez a legkedvezőbb . Ha a méhek nyugtalanok , zúgnak , ki akarnak repülni , akkor a hőmérséklet vagy a páratartalom nem megfelelő . Hűteni a kürtő megnagyobbításával lehet . Ha a külső hőmérséklet erősen melegszik , akkor éjjelre nyitva kell hagyni az ajtót . Ha a levegő nedves , akkor szellőztetni kell . Ha a levegő túl száraz , akkor párásítani kell . Ha a méhek nagyon nyugtalanok , és nem sikerül a hőmérsékletetCelsius-fok alá vinni , akkor a kaptárakat ki kell vinni . Gondoskodni kell egér elleni védelemről is . A teleltetés speciális módjai A méhek teljesen mézes lépen is kitelelnek , bár ez ellenkezik ösztöneikkel . A lép közepét takarítják ki először . A mézet vagy elfogyasztják , vagy más lépekben helyezik el . A felső teleltetést alsó röpnyílású rakodókaptárban ajánlják . A hagyományos teleltetéstől eltérően a méhek itt a mézkamrában telelnek . A cserére az utolsó pergetés után kerítenek sort , így a méhek távolabb kerülnek a röpnyílástól . Az alsó sorból rablásveszély és a darazsak miatt elveszik a mézes lépeket . Vannak , akik teljesen kipakolják az alsó szakaszt , és csak egy lépet hagynak a röpnyílásnál létrának . A módszer értéke vitatott . Előfordulhatnak ugyanazok a hibák , mint a túlzott hőszigetelésnél , továbbá a méhek visszajövet nem biztos , hogy használni tudják a létrát , és összekapaszkodva alul lelik halálukat . Az alsó kijárós kaptár kettős alja hasonló : védelmet nyújt a szél ellen , és szabályozza a hőmérsékletet . A tartalékcsaládok méretét kevésbé szigorúan kell megítélni , mint a termelőkét . A túl kicsivé vált termelő is a tartalékok közé sorolható , amennyiben mérete eléri aléputcát . Egy termelő családdal közös kaptárban , fallal elválasztva , külön röpnyílással teleltethetők . Az anyák átteleltethetők tartalékcsaládokban , vagy szobában , néhány dolgozóval együtt . Ha szabadon vannak a tartalékcsaládban , akkor felhasználásukig petézhetnek . Ezzel a fiasítással erősíthető a kis család , vagy felhasználható más családok erősítésére . Nagy méretű családokban , ha nem kell a fürtnek továbbvonulnia , kaltikázva is teleltethetők anyák . További sorsuk azonban bizonytalan . Időt is vesztenek a kalitkában , mert nem tudnak petézni , viszont tavasszal nem biztos , hogy célszerű tartalékcsaládokat alkotni . Problémák megoldása Ha a méz nem megfelelő , és nem lehet kicserélni , akkor a fiasítás megszűnése után néhány nagy adag cukorszörpöt adnak . Ezt helyezik el a legközelebb a telelőfürthöz , és ezt fogyasztják el először . Ha sok családnak kevés a méze , és nem lehet pótolni , akkor a szegényebb családokat egyesíteni kell , így aránylag kevesebbet is fogyasztanak , mert a nagyobb fürt felszíne aránylag kisebb . Az anyátlan családot vagy anyásítani , vagy egyesíteni kell . Ha nem hordják el a nagy adag élelmet , akkor valószínűleg rossz helyen van az etető , vagy gyenge a család . Ha nem segít az etető áthelyezése , akkor egyszerre kevesebbet kell adni . Szél elleni védelemként szélfogó fal építhető . Hideg építményű felső röpnyílású kaptárban külön is érdemes védeni a családot . A méhész beszűkíti a röpnyílást , és felhajtja a röpdeszkát , így a levegő zegzugosan jut a kaptárba . Felügyelet A jól betelelt családok nem kívánnak külön gondozást , csak az erősebb rezgésektől kell védeni . Nem szabad hagyni ott játszani a gyerekeket , és lehetőleg a háziállatokat sem szabad odaengedni . A kaptárat nem szabad kopogtatni , mert az is zavarja a méheket . A családokat télen amúgy sem nagyon lehet segíteni , ha probléma adódna . Források Örösi Pál Zoltán : Méhek között . Mezőgazdasági Kiadó, Budapest Méhészet