Szolikamszk
Szolikamszk () város Oroszország Permi határterületén, a Szolikamszki önkormányzati járás székhelye. Ősi város és a kb. 25 km-rel délebbre fekvő Bereznyikivel együtt az Urál egyik legnagyobb vegyipari körzete.

Lakossága:  fő (a 2010. évi népszámláláskor).

Neve az orosz „szol” ('só') és a Káma folyó nevének összetételével keletkezett.

Fekvése 
Az Urál nyugati előterében, Permtől kb. 200 km-re északra, az Uszolka (a Káma felső szakaszának mellékfolyója) partján helyezkedik el. Folyami kikötő, a Csuszovojból idáig vezető vasútvonal végállomása. A várost az észak-déli irányú Bereznyiki–Csuszovoj–Kungur országút köti össze a Középső-Urál nyugati előterének településeivel.

Története, gazdasága 
A felső-kámai sós forrásokat és sólerakódásokat évszázadok óta hasznosították konyhasó kinyerésére. Szolikamszk, Bereznyiki,  Uszolje körül és máshol is nagy sófőző körzetek alakultak ki. Szolikamszkot írott forrás 1505-ben említi először, de 1430-at tartják az alapítás évének; 1613-ban lett város. 1597-ben megnyílt a Szolikamszkból Verhoturjéig vezető ún. Babinovi út, mely összekötötte Közép-Oroszországot Szibériával. Ezzel a Szibéria felé Cserdinyből kiinduló korábbi útvonal veszíteni kezdett jelentőségéből, és 1636-ban Cserdinyből a vajda (vojevoda) rezidenciáját is Szolikamszkba helyezték át. A város ekkor jelentős tranzitállomás, igazgatási és vallási központ volt, a század végére pedig a Felső-Káma vidék legjelentősebb kereskedelmi és ipari települése lett. Innen származott az ország sótermelésnek kb. a fele, a közelben rézolvasztó és rézedénygyártó üzem is működött. 

A 17. század nagy részében még állt a város védelmét szolgáló, fából épült kreml. 1672-ben egy nagy tűzvészben teljes egészében elpusztult. A leégett fatemplomok helyett az újakat már téglából építették, közülük néhány máig fennmaradt. Az 1730-as évektől azonban a sófőzés gyors csökkenése, majd a nagy szibériai útvonal (Kunguron keresztüli) megnyitása miatt a város elvesztette jelentőségét. A 19. század második felétől a sófőzés növekedésnek indult, és 1925 után Szolikamszk ismét az ország vezető sótermelő központjai közé emelkedett.

Csak a terület részletesebb kutatása során, 1925-ben fedezték fel, hogy néhány száz méter mélységben kősó- és kálisórétegek húzódnak (szilvinit, galit, karnallit). A hatalmas kálisókészletekre alapozva Szolikamszkban 1927-ben megkezdődött el és 1934-ben fejeződött be a Szolikamszki Kálikombinát építése. A kombinát kálisóbányákat és műtrágyagyárat egyesít magában. 1928-ra idáig hosszabbították meg a Bereznyikiig már csaknem 50 évvel korábban kiépített vasútvonalat. 

A nagy sókészletre mint nyersanyagra alapozva az 1930-as évek elején magnéziumgyár épült. Az új gyár 1936-ban adott először magnéziumot. Ugyanabban az évben a közeli Uszty-Borovaja (ma már Szolikamszk része) mellett elkezdődött egy cellulóz- és papíripari kombinát és mellette a hőerőmű építése. A kombinát 1941. márciusban kezdett termelni, de további fejlesztését megakadályozta a Szovjetuniót ért német támadás. A világháború idején a város északi részén hadiipari üzem létesült: 1942-ben lőporgyárat alapítottak, építésén a Gulag-lágerhálózatban fogva tartott és az ún. „ellenséges nemzetiségek:” németek, ukránok és mások ezrei dolgoztak.

A város az iparfejlesztéssel együtt növekedett, területét később jelentősen bővítették. 1959-ben Szolikamszk városrésze lett az északabbra fekvő Uszty-Borovaja (ma: Borovszk mikrorajon), mely 1949–1959 között még önálló város volt. Vegyesen panel lakóépületekből, egy-kétemeletes téglaépületekből és faépítésű magánházakból áll; itt működik a cellulóz- és papíripari kombinát. A város és Borovszk közötti néhány km-es területen erdő, ipari zóna, kertes telkek, raktárak vannak.

Munkatáborok 
Szolikamszk és környéke számos nagy építkezésén, mint a Szovjetunió más területein is, a munkaerő nagy részét a Gulag-lágerrendszer szolgáltatta. Az Uszoljei ITL (iszpravityelni-trudovoj lager, magyarul: javító- és munkatábor), rövid nevén Uszollag 1938-tól 1956-ig a Gulag keretében, utána egyéb szervezeti keretben állt fenn, Szolikamszk központtal. Létszáma 1939 elején 32– fő; az amnesztia előtt, 1953. április elején az Uszollag lágerrendszerben 13 részleg és 39 (különböző helyeken működő) munkatábor volt, ezekben  fő dolgozott.

1939 tavaszán az Uszollagból választották le és alakították külön szervezetté a Szolikamlagot, mely 1946-ig állt fenn. A fogvatartottak az Uszty-Borovojéban létesítendő cellulóz- és papíripari kombinát és mellette a hőerőmű építkezésein, hadiipari termelésen (nitroglicerinpor gyártása, robbanóanyagok gyártása a nitrogéngyár környékén), téglagyárban, betongyár építésén, a gyárak melletti hivatali- és lakótelepek építésén dolgoztak.

1938-ban kezdődött a szolikamszki híres büntetésvégrehajtási intézet története is. A „Fehér hattyú” becenevű börtönben életfogytiglani elzárásra ítéltek töltik büntetésüket.

Gazdaság    
Szolikamszk ipari város. Gazdaságának meghatározói ma is a szovjet korszakban kialakított három nagy iparvállalat, illetve az azokból alakult gazdasági társaságok és többször korszerűsített létesítményeik.

 Káliumkombinátok: A szolikamszki és a bereznyiki káliumgyárakat 1974-ben közös szervezet alá vonták össze (Uralkalij termelési egyesülés). A következő évben kezdte meg a termelést a korábbinál jóval nagyobb kapacitású második szolikamszki gyáregység. A két várost és környezetét földrajzi fekvése, hasonló profilú üzemei miatt egyetlen nagy vegyipari körzetnek tekintik. A 21. század elején a bereznyiki és szolikamszki káliműtrágyagyártás két nagy társaság: az Uralkalij és a Szilvinit kezében összpontosult. 2010 végén a két cég egyesült, az egyesülés 2011 júniusra fejeződött be. Így az Uralkalij világviszonylatban a káliműtrágya egyik (vagy talán a második) legnagyobb termelője, Oroszország egyetlen káliumgyártója. A két városban összesen öt kálisóbányája és hét feldolgozó üzeme van. 
Az Uralkalij egyik szolikamszki sóbányájában 2014. novemberben baleset történt, és az aknákat víz árasztotta el. 2006-ban már volt hasonló baleset az egyik bereznyiki bányában is.

 Az 1936-ban üzembe helyezett magnéziumgyárra alapozva 1992-ben Szolikamszki Magnéziumgyár néven részvénytársaságot alapítottak. A 2010-es évek közepén a gyár fő termékei a magnézium, – innen kerül ki az ország magnéziumtermelésének több mint 60%-a –, valamint ritkaföldfémek. Ez az egyetlen oroszországi gyár, ahol ritkaföldfémeket: nióbiumot, tantált  állítanak elő. A magnéziumtermelés alapanyaga a karnallit, amit az Uralkalij közelben működő karnallitüzeméből szereznek be. A ritkaföldfémekhez szükséges alapanyag (loparit) a Murmanszki területi Revda ércdúsítójából érkezik.
  
 A cellulóz- és papíripari kombinátot 1949-ben újságpapír gyártására állították át, a következő években jelentősen bővítették és korszerűbb papírgyártó gépsorokkal szerelték fel. 1992 után részvénytársasági formában működött tovább. A nyersanyagként használt fa kitermelését az északi körzetek erdőségeiben, fakitermelő leányvállalatai végzik. A cég saját történeti múzeumot, kultúrházat, műkedvelő együtteseket és fél-hivatalos („népi”) színházat tart fenn. Több országos lap a 2010-es években is a kombinát által kibocsátott papíron jelenik meg. A megtermelt papír másik, jelentős része exportra kerül.

Templomok, múzeumok 
 
A 19-20. század fordulóján Szolikamszknak 13 temploma és két kolostora volt. A templomokat a szovjet korszakban bezárták, de az épületek egy része – többé vagy kevésbé épen – fennmaradt. 

 A főtér épületegyütteséből kiemelkedik az ötkupolás Troickij- (Szentháromság-) székesegyház (1684–1697). Hosszú ideig a történeti múzeum egyik részlege működött benne. A mellette álló harangtorony (1713) egy kétemeletes épületből emelkedik ki, melynek helyiségeiben 1989-ben a környék élővilágát bemutató kiállítás kapott helyet. Mellettük áll a kisebb  Kresztovozdvizsenszkij– (Kereszt felmagasztalása-) templom (1698–1709).

 Szintén a város első fénykorában, a 17. század végén épült a Bogojavlenszkij- (Úr megjelenése-) templom (1687–1695), jelenleg a Régi Orosz Művészet Múzeuma. Leghíresebb darabja a templom négyszintes, 18. századi ikonosztáza. 

 Az 1672-ben leégett kreml helyén két templom épült, illetve maradt fenn: a Szpasszkij-(Megváltó-) templom (1689–1691) [vagy: Szpasza Nyerukotvornovo Obraza (Nem emberkéz alkotta Megváltó-ikon) temploma]; és a Mihaila Arhangela- (Mihály arkangyal-) templom (18. század első negyede).

 A Voznyeszenszkij- (Jézus mennybemenetele-) templom négyszögletes alaprajzú épülete (1698–1704) a Troickij-kolostorban áll. A mai Troickij- (Szentháromság-) férfi kolostor elődje az 1589–1591-es években keletkezett. Miután államosították, 1926–1928-ban a káliumgyárat építő tröszt irodáit rendezték be helyiségeiben. 1938-ban az épületegyüttes az Uszollag központja lett, a templomokban börtöncellák voltak. A Gulag foglyai közül ezreket hoztak ide és indítottak tovább a környező munkatáborokba. A kolostor falán emléktábla hirdeti, hogy 1929-ben rabként megfordult itt Varlam Salamov is. A kolostort 1998-ban adták vissza a hívőknek.

Múzeumok 
A város történetének múzeuma az 1930-as évek óta az egykori vajda épületében (1673–1688) tekinthető meg. Ez a város legrégebbi polgári célú épülete. 1982-től 2012-ig a Troickij-székesegyház épülete is a (hely)történeti múzeumhoz tartozott, azután visszaadták az egyháznak.

A sófőzés történetét bemutató múzeumot egy Uszty-Borovszkban (ma: Borovszk) működött sófőző telepen rendezték be. Ez Oroszország egyetlen ilyen tárgyú múzeuma. A gyárat 1878-ban alapították, 1918 után államosították, a termelést végleg csak 1972-ben fejezték be. A szabadtéri múzeum több különböző rendeltetésű faépületből és épen maradt eredeti berendezéseikből áll, a helyi sófőzés történetét és módszereit mutatja be.

A Káliumipari Történeti Múzeum elődje 1933-tól 1938-ig működött a Troickij-székesegyház épületében. Miután alapítóját és egyben a kombinát első igazgatóját letartóztatták (majd kivégezték), a múzeumot bezárták. Másodszor 1985-ben nyílt meg a kombinát mellett és 1998-ig A Szolikamszki Káliumkombinát Dicsőséges Harcának és Munkájának Múzeuma volt a neve. 1998-ban új igazgató vette át az irányítást, azóta megváltozott arculattal és tematikával, A „Szilvinit Rt” Káliumipari Történeti Múzeuma néven működik (vagy működött). Bemutatja a kombinát kialakulását, munkás-dinasztiáit, berendezéseinek makettjeit és fotóit, a termelés egyes fázisait, termékeit. Megemlékezik a múzeumalapító-igazgatóról és a Gulag fogvatartottjairól is. Dokumentumokkal alátámasztva ismerteti a helyi Gulag-lágereket és szerepüket az iparág kialakulásában.

Jegyzetek

Források

További információk 
Webkamera a város főteréről
Szolikamszk. Putyevogyityel (Kiadvány a városról orosz nyelven, 2010)
Эдвард Эрлих „Минеральные месторождения в истории человечества”

A Permi határterület települései
Szolikamszk ( ) város Oroszország Permi határterületén , a Szolikamszki önkormányzati járás székhelye . Ősi város és a kb.km -rel délebbre fekvő Bereznyikivel együtt az Urál egyik legnagyobb vegyipari körzete . Lakossága : fő ( a évi népszámláláskor ) . Neve az orosz „ szol” ( 'só' ) és a Káma folyó nevének összetételével keletkezett . Fekvése Az Urál nyugati előterében , Permtől kb.km -re északra , az Uszolka ( a Káma felső szakaszának mellékfolyója ) partján helyezkedik el . Folyami kikötő , a Csuszovojból idáig vezető vasútvonal végállomása . A várost az észak-déli irányú Bereznyiki–Csuszovoj–Kungur országút köti össze a Középső-Urál nyugati előterének településeivel . Története , gazdasága A felső-kámai sós forrásokat és sólerakódásokat évszázadok óta hasznosították konyhasó kinyerésére . Szolikamszk , Bereznyiki , Uszolje körül és máshol is nagy sófőző körzetek alakultak ki . Szolikamszkot írott forrásben említi először , deat tartják az alapítás évének;ban lett város.ben megnyílt a Szolikamszkból Verhoturjéig vezető ún . Babinovi út , mely összekötötte Közép-Oroszországot Szibériával . Ezzel a Szibéria felé Cserdinyből kiinduló korábbi útvonal veszíteni kezdett jelentőségéből , ésban Cserdinyből a vajda ( vojevoda ) rezidenciáját is Szolikamszkba helyezték át . A város ekkor jelentős tranzitállomás , igazgatási és vallási központ volt , a század végére pedig a Felső-Káma vidék legjelentősebb kereskedelmi és ipari települése lett . Innen származott az ország sótermelésnek kb. a fele , a közelben rézolvasztó és rézedénygyártó üzem is működött . A század nagy részében még állt a város védelmét szolgáló , fából épült kreml.ben egy nagy tűzvészben teljes egészében elpusztult . A leégett fatemplomok helyett az újakat már téglából építették , közülük néhány máig fennmaradt . Azas évektől azonban a sófőzés gyors csökkenése , majd a nagy szibériai útvonal ( Kunguron keresztüli ) megnyitása miatt a város elvesztette jelentőségét . A század második felétől a sófőzés növekedésnek indult , ésután Szolikamszk ismét az ország vezető sótermelő központjai közé emelkedett . Csak a terület részletesebb kutatása során, ben fedezték fel , hogy néhány száz méter mélységben kősó- és kálisórétegek húzódnak ( szilvinit , galit , karnallit ) . A hatalmas kálisókészletekre alapozva Szolikamszkbanben megkezdődött el ésben fejeződött be a Szolikamszki Kálikombinát építése . A kombinát kálisóbányákat és műtrágyagyárat egyesít magában. ra idáig hosszabbították meg a Bereznyikiig már csaknemévvel korábban kiépített vasútvonalat . A nagy sókészletre mint nyersanyagra alapozva azas évek elején magnéziumgyár épült . Az új gyárban adott először magnéziumot . Ugyanabban az évben a közeli Uszty-Borovaja ( ma már Szolikamszk része ) mellett elkezdődött egy cellulóz- és papíripari kombinát és mellette a hőerőmű építése . A kombinát márciusban kezdett termelni , de további fejlesztését megakadályozta a Szovjetuniót ért német támadás . A világháború idején a város északi részén hadiipari üzem létesült: ben lőporgyárat alapítottak , építésén a Gulag-lágerhálózatban fogva tartott és az ún. „ ellenséges nemzetiségek :” németek , ukránok és mások ezrei dolgoztak . A város az iparfejlesztéssel együtt növekedett , területét később jelentősen bővítették.ben Szolikamszk városrésze lett az északabbra fekvő Uszty-Borovaja ( ma: Borovszk mikrorajon ) , mely1959 között még önálló város volt . Vegyesen panel lakóépületekből , egy-kétemeletes téglaépületekből és faépítésű magánházakból áll ; itt működik a cellulóz- és papíripari kombinát . A város és Borovszk közötti néhány km-es területen erdő , ipari zóna , kertes telkek , raktárak vannak . Munkatáborok Szolikamszk és környéke számos nagy építkezésén , mint a Szovjetunió más területein is , a munkaerő nagy részét a Gulag-lágerrendszer szolgáltatta . Az Uszoljei ITL ( iszpravityelni-trudovoj lager , magyarul : javító- és munkatábor ) , rövid nevén Uszollagtólig a Gulag keretében , utána egyéb szervezeti keretben állt fenn , Szolikamszk központtal . Létszámaelején fő ; az amnesztia előtt , április elején az Uszollag lágerrendszerbenrészleg és ( különböző helyeken működő ) munkatábor volt , ezekben fő dolgozott . 1939 tavaszán az Uszollagból választották le és alakították külön szervezetté a Szolikamlagot , melyig állt fenn . A fogvatartottak az Uszty-Borovojéban létesítendő cellulóz- és papíripari kombinát és mellette a hőerőmű építkezésein , hadiipari termelésen ( nitroglicerinpor gyártása , robbanóanyagok gyártása a nitrogéngyár környékén ) , téglagyárban , betongyár építésén , a gyárak melletti hivatali- és lakótelepek építésén dolgoztak . 1938-ban kezdődött a szolikamszki híres büntetésvégrehajtási intézet története is . A „ Fehér hattyú” becenevű börtönben életfogytiglani elzárásra ítéltek töltik büntetésüket . Gazdaság Szolikamszk ipari város . Gazdaságának meghatározói ma is a szovjet korszakban kialakított három nagy iparvállalat , illetve az azokból alakult gazdasági társaságok és többször korszerűsített létesítményeik . Káliumkombinátok : A szolikamszki és a bereznyiki káliumgyárakatben közös szervezet alá vonták össze ( Uralkalij termelési egyesülés ) . A következő évben kezdte meg a termelést a korábbinál jóval nagyobb kapacitású második szolikamszki gyáregység . A két várost és környezetét földrajzi fekvése , hasonló profilú üzemei miatt egyetlen nagy vegyipari körzetnek tekintik . A század elején a bereznyiki és szolikamszki káliműtrágyagyártás két nagy társaság : az Uralkalij és a Szilvinit kezében összpontosult.végén a két cég egyesült , az egyesülésjúniusra fejeződött be . Így az Uralkalij világviszonylatban a káliműtrágya egyik ( vagy talán a második ) legnagyobb termelője , Oroszország egyetlen káliumgyártója . A két városban összesen öt kálisóbányája és hét feldolgozó üzeme van . Az Uralkalij egyik szolikamszki sóbányájában novemberben baleset történt , és az aknákat víz árasztotta el.ban már volt hasonló baleset az egyik bereznyiki bányában is . Azban üzembe helyezett magnéziumgyárra alapozvaben Szolikamszki Magnéziumgyár néven részvénytársaságot alapítottak . Aes évek közepén a gyár fő termékei a magnézium , – innen kerül ki az ország magnéziumtermelésének több mint-a – , valamint ritkaföldfémek . Ez az egyetlen oroszországi gyár , ahol ritkaföldfémeket : nióbiumot , tantált állítanak elő . A magnéziumtermelés alapanyaga a karnallit , amit az Uralkalij közelben működő karnallitüzeméből szereznek be . A ritkaföldfémekhez szükséges alapanyag ( loparit ) a Murmanszki területi Revda ércdúsítójából érkezik . A cellulóz- és papíripari kombinátotben újságpapír gyártására állították át , a következő években jelentősen bővítették és korszerűbb papírgyártó gépsorokkal szerelték fel.ut án részvénytársasági formában működött tovább . A nyersanyagként használt fa kitermelését az északi körzetek erdőségeiben , fakitermelő leányvállalatai végzik . A cég saját történeti múzeumot , kultúrházat , műkedvelő együtteseket és fél-hivatalos ( „ népi” ) színházat tart fenn . Több országos lap aes években is a kombinát által kibocsátott papíron jelenik meg . A megtermelt papír másik , jelentős része exportra kerül . Templomok , múzeumok A század fordulóján Szolikamszknaktemploma és két kolostora volt . A templomokat a szovjet korszakban bezárták , de az épületek egy része – többé vagy kevésbé épen – fennmaradt . A főtér épületegyütteséből kiemelkedik az ötkupolás Troickij- ( Szentháromság- ) székesegyház1697 ) . Hosszú ideig a történeti múzeum egyik részlege működött benne . A mellette álló harangtoronyegy kétemeletes épületből emelkedik ki , melynek helyiségeibenben a környék élővilágát bemutató kiállítás kapott helyet . Mellettük áll a kisebb Kresztovozdvizsenszkij– ( Kereszt felmagasztalása- ) templom1709 ) . Szintén a város első fénykorában , a század végén épült a Bogojavlenszkij- ( Úr megjelenése- ) templom1695 ) , jelenleg a Régi Orosz Művészet Múzeuma . Leghíresebb darabja a templom négyszintes , századi ikonosztáza . Azben leégett kreml helyén két templom épült , illetve maradt fenn : a Szpasszkij-( Megváltó- ) templom1691 ) [ vagy : Szpasza Nyerukotvornovo Obraza ( Nem emberkéz alkotta Megváltó-ikon ) temploma ] ; és a Mihaila Arhangela- ( Mihály arkangyal- ) templom század első negyede ) . A Voznyeszenszkij- ( Jézus mennybemenetele- ) templom négyszögletes alaprajzú épülete1704 ) a Troickij-kolostorban áll . A mai Troickij- ( Szentháromság- ) férfi kolostor elődje az1591-es években keletkezett . Miután államosították, 1928-ban a káliumgyárat építő tröszt irodáit rendezték be helyiségeiben.ban az épületegyüttes az Uszollag központja lett , a templomokban börtöncellák voltak . A Gulag foglyai közül ezreket hoztak ide és indítottak tovább a környező munkatáborokba . A kolostor falán emléktábla hirdeti , hogyben rabként megfordult itt Varlam Salamov is . A kolostortban adták vissza a hívőknek . Múzeumok A város történetének múzeuma azas évek óta az egykori vajda épületében1688 ) tekinthető meg . Ez a város legrégebbi polgári célú épülete.tőlig a Troickij-székesegyház épülete is a ( hely) történeti múzeumhoz tartozott , azután visszaadták az egyháznak . A sófőzés történetét bemutató múzeumot egy Uszty-Borovszkban ( ma: Borovszk ) működött sófőző telepen rendezték be . Ez Oroszország egyetlen ilyen tárgyú múzeuma . A gyáratban alapították, után államosították , a termelést végleg csakben fejezték be . A szabadtéri múzeum több különböző rendeltetésű faépületből és épen maradt eredeti berendezéseikből áll , a helyi sófőzés történetét és módszereit mutatja be . A Káliumipari Történeti Múzeum elődjetólig működött a Troickij-székesegyház épületében . Miután alapítóját és egyben a kombinát első igazgatóját letartóztatták ( majd kivégezték ) , a múzeumot bezárták . Másodszorben nyílt meg a kombinát mellett ésig A Szolikamszki Káliumkombinát Dicsőséges Harcának és Munkájának Múzeuma volt a neve.ban új igazgató vette át az irányítást , azóta megváltozott arculattal és tematikával , A „ Szilvinit Rt” Káliumipari Történeti Múzeuma néven működik ( vagy működött ) . Bemutatja a kombinát kialakulását , munkás-dinasztiáit , berendezéseinek makettjeit és fotóit , a termelés egyes fázisait , termékeit . Megemlékezik a múzeumalapító-igazgatóról és a Gulag fogvatartottjairól is . Dokumentumokkal alátámasztva ismerteti a helyi Gulag-lágereket és szerepüket az iparág kialakulásában . Jegyzetek Források További információk Webkamera a város főteréről Szolikamszk . Putyevogyityel ( Kiadvány a városról orosz nyelven , Эдвард Эрлих „ Минеральные месторождения в истории человечества” A Permi határterület települései