Rapallói egyezmény (1920)
A rapallói egyezményt (, , ) 1920. november 12-én kötötték meg az Olasz Királyság és a Szerb–Horvát–Szlovén Királyság (a későbbi Jugoszlávia) képviselői, a volt Osztrák–Magyar Monarchiától elragadott Osztrák Tengermellék, a történelmi Venezia Giulia (Julisch Venetien) tartomány adriai területeinek, Dalmáciának és az 1918-ig a magyar koronához tartozó Fiume város területének felosztásáról, az olasz-jugoszláv államhatár megállapításáról.

Előzmények
Az első világháború végén, az Osztrák–Magyar Monarchia széthullása után a győztes Olasz Királyság követelte az 1915. április 26-án aláírt titkos londoni egyezményben odaígért osztrák–magyar területek tényleges átadását. Az 1915-ös szerződés értelmében Olaszország, a Monarchia elleni hadba lépés fejében, háborús győzelem esetén jogot formálhat Tirolra, továbbá az Adria partvidékén a volt Osztrák Tengermellékre, Észak-Dalmáciára, külön nevesítve Zára (Zadar) és Sebenico (Šibenik) kikötővárosokra, továbbá Dalmácia szigeteinek legnagyobb részére, kivéve Krk és Rab szigeteit.

Az Olaszországnak ígért területek lakosságának több mint fele azonban szlovén és horvát nemzetiségű volt. 1919-ben, a Párizs környéki békeszerződések tárgyalása során – bár alapjában helyben hagyták a londoni egyezmény tartalmát – az idealista Thomas Woodrow Wilson amerikai elnök követelésére az olasz területi igényeket némileg megnyirbálták. Az 1919-es saint-germaini békeszerződés Olaszországnak ítélte Tirol déli részét (a mai Dél-Tirolt és Trentinót, -t), a Tarvisio környéki Kanal-völgyet, továbbá az adriai partvidéken Triesztet, az Isztriai-félszigetet, Zárát és a volt Osztrák Tengermellék (Küstenland) tartomány többi részét. Az egykori Dalmát Királyság (osztrák örökös tartomány) és az 1918-ig a magyar koronához tartozó Fiume területét azonban az újonnan kreált Szerb–Horvát–Szlovén Királyságnak ítélték. Emiatt Olaszország és a délszláv állam között politikai feszültség keletkezett. A területi nyereségekkel elégedetlen radikális olasz nacionalista Gabriele D’Annunzio 1919 szeptemberében paramilitáris csapataival megszállta Fiumét, kikiáltotta az ún. „Quarnerói Régenskormányzatot” (Reggenza Italiana del Carnaro), és több, mit egy éven át dacolt a központi kormányzattal.

1920 júniusában előzetes kétoldalú tárgyalások kezdődtek Genova közelében, Cornigliano Ligure városban (ma Cornigliano néven Genova része), a Villa Spinolában („villa del trattato” – a „tárgyalóvillában”) és a ma Genova városrészét képező San Michele di Pagana városban az olasz és a délszláv külügyminisztérium képviselői között, kompromisszumos megoldást keresve. Ennek eredményeképpen 1920. november 12-én Genovával szomszédos Santa Margherita Ligure üdülőhelyen ünnepélyesen aláírták a rapallói államközi szerződést, lényegében egy kétoldalú határmegállapodást. Az aláírók: az Olasz Királyság részéről Giovanni Giolitti miniszterelnök és Carlo Sforza külügyminiszter, a Szerb–Horvát–Szlovén Királyság részéről Milenko Vesnić miniszterelnök és Ante Trumbić külügyminiszter.

A szerződés tartalma 
A rapallói megállapodás szerint Olaszország bekebelezhette a következő területeket:
az egykori Krajnai Hercegség (Herzogtum Krain) nyugati részét, Belső-Krajna területének több, mint felét, Idria (Idrija), Wippach (Vipava / Vipacco), Haidenschaft (Ajdovščina-Šturje / Aidussina), Postojna, Sankt Peter in Krain (Št. Peter na Krasu / San Pietro del Carso), Illyrisch Feistritz (Ilirska Bistrica / Bisterza) városokkal, és a felső-krajnai Weissenfels (Bela Peč) városát.
Zárát, az egykori Dalmát Királyság fővárosát, továbbá a dalmáciai Augusta (Lastovo / Lagosta) és Pelagosa (Palagruža) szigeteket.
az egykori Osztrák Tengermellék egész területét, kivéve Kastav (Castua) városát és Krk szigetét.

A Szerb–Horvát–Szlovén Királyságnak Olaszország átengedte a következő területeket:
 Kastav (Castua) városát és Krk szigetét, továbbá
 Split (Spalato) városát és környékét.

A szerződés értelmében Fiume városa független státust kapott, Fiumei Szabadállam néven, mindkét aláíró állam garanciájával.

Következmények

A szerződés értelmében nagy szlovén és horvát lakosságú terület jutott olasz fennhatóság alá. A szláv etnikum létszáma félmillióra tehető (Paul N. Hehn kutatása szerint), ezzel szemben az új délszláv államhoz csak néhány tízezer olasz anyanyelvű lakos került. Ezt alátámasztják az 1910-es ausztriai népszámlálás adataira támaszkodó számítások:  (horvát, szlovén) vált az Olasz Királyság olasz alattvalójává, és  lett dél-szláv (később „jugoszláv”) alattvaló (Ezekből mintegy -en a megszűnt Dalmát Királyságban, a többiek Krk szigetén éltek). Az 1910-es népszámlálás adataiból az is kitűnik, hogy az Olaszországba bekebelezett területeken a többségi olasz etnikum létszáma – között volt, ők anyaországukhoz kerültek. Velük együtt  és  anyanyelvű személy is olasz alattvalóvá vált.

A rapallói egyezmény végrehajtása során az olasz királyi hadsereg és hadiflotta 1920. december 26–30 között katonai akcióval megadásra kényszerítette Gabriele d’Annunziót, felszámolta a „Quarnerói Régenskormányzatot”, lehetővé téve a Fiumei Szabadállam megalakítását. 1924-ben aztán Róma és Belgrád megkötötte a római egyezményt, ez érvénytelenítette a rapallói szerződés Fiume autonóm státusáról szóló rendelkezését. A Fiumei Szabadállamot felszámolták, területét egymás között felosztották: Fiume várost Olaszországhoz, a vele szomszédos Sušak (Sussak) kikötővárost a délszláv államhoz csatolták.

Az 1920-as évektől, az olasz fasizmus térnyerésével erős olaszosítás indult meg az első világháborúban megszerzett területeken. Ez a második világháború után, az 1950-es években is folytatódott, csak Olaszországnak az Európai Közösséghez való közeledésével hagyott alább.

Jegyzetek

Források
 
 
 
 

Nemzetközi szerződések
1920
Szlovénia történelme
Horvátország történelme
Olaszország történelme
Jugoszlávia történelme
A rapallói egyezményt ( , , ) novemberén kötötték meg az Olasz Királyság és a Szerb–Horvát–Szlovén Királyság ( a későbbi Jugoszlávia ) képviselői , a volt Osztrák–Magyar Monarchiától elragadott Osztrák Tengermellék , a történelmi Venezia Giulia ( Julisch Venetien ) tartomány adriai területeinek , Dalmáciának és azig a magyar koronához tartozó Fiume város területének felosztásáról , az olasz-jugoszláv államhatár megállapításáról . Előzmények Az első világháború végén , az Osztrák–Magyar Monarchia széthullása után a győztes Olasz Királyság követelte az áprilisán aláírt titkos londoni egyezményben odaígért osztrák–magyar területek tényleges átadását . Azös szerződés értelmében Olaszország , a Monarchia elleni hadba lépés fejében , háborús győzelem esetén jogot formálhat Tirolra , továbbá az Adria partvidékén a volt Osztrák Tengermellékre , Észak-Dalmáciára , külön nevesítve Zára ( Zadar ) és Sebenico ( Šibenik ) kikötővárosokra , továbbá Dalmácia szigeteinek legnagyobb részére , kivéve Krk és Rab szigeteit . Az Olaszországnak ígért területek lakosságának több mint fele azonban szlovén és horvát nemzetiségű volt.ben , a Párizs környéki békeszerződések tárgyalása során – bár alapjában helyben hagyták a londoni egyezmény tartalmát – az idealista Thomas Woodrow Wilson amerikai elnök követelésére az olasz területi igényeket némileg megnyirbálták . Azes saint-germaini békeszerződés Olaszországnak ítélte Tirol déli részét ( a mai Dél-Tirolt és Trentinót , -t ) , a Tarvisio környéki Kanal-völgyet , továbbá az adriai partvidéken Triesztet , az Isztriai-félszigetet , Zárát és a volt Osztrák Tengermellék ( Küstenland ) tartomány többi részét . Az egykori Dalmát Királyság ( osztrák örökös tartomány ) és azig a magyar koronához tartozó Fiume területét azonban az újonnan kreált Szerb–Horvát–Szlovén Királyságnak ítélték . Emiatt Olaszország és a délszláv állam között politikai feszültség keletkezett . A területi nyereségekkel elégedetlen radikális olasz nacionalista Gabriele D’Annunzioszeptemberében paramilitáris csapataival megszállta Fiumét , kikiáltotta az ún. „ Quarnerói Régenskormányzatot” ( Reggenza Italiana del Carnaro ) , és több , mit egy éven át dacolt a központi kormányzattal . 1920 júniusában előzetes kétoldalú tárgyalások kezdődtek Genova közelében , Cornigliano Ligure városban ( ma Cornigliano néven Genova része ) , a Villa Spinolában ( „ villa del trattato” – a „ tárgyalóvillában” ) és a ma Genova városrészét képező San Michele di Pagana városban az olasz és a délszláv külügyminisztérium képviselői között , kompromisszumos megoldást keresve . Ennek eredményeképpen novemberén Genovával szomszédos Santa Margherita Ligure üdülőhelyen ünnepélyesen aláírták a rapallói államközi szerződést , lényegében egy kétoldalú határmegállapodást . Az aláírók : az Olasz Királyság részéről Giovanni Giolitti miniszterelnök és Carlo Sforza külügyminiszter , a Szerb–Horvát–Szlovén Királyság részéről Milenko Vesnić miniszterelnök és Ante Trumbić külügyminiszter . A szerződés tartalma A rapallói megállapodás szerint Olaszország bekebelezhette a következő területeket : az egykori Krajnai Hercegség ( Herzogtum Krain ) nyugati részét , Belső-Krajna területének több , mint felét , Idria ( Idrija ) , Wippach ( Vipava / Vipacco ) , Haidenschaft ( Ajdovščina-Šturje / Aidussina ) , Postojna , Sankt Peter in Krain ( Št . Peter na Krasu / San Pietro del Carso ) , Illyrisch Feistritz ( Ilirska Bistrica / Bisterza ) városokkal , és a felső-krajnai Weissenfels ( Bela Peč ) városát . Zárát , az egykori Dalmát Királyság fővárosát , továbbá a dalmáciai Augusta ( Lastovo / Lagosta ) és Pelagosa ( Palagruža ) szigeteket . az egykori Osztrák Tengermellék egész területét , kivéve Kastav ( Castua ) városát és Krk szigetét . A Szerb–Horvát–Szlovén Királyságnak Olaszország átengedte a következő területeket : Kastav ( Castua ) városát és Krk szigetét , továbbá Split ( Spalato ) városát és környékét . A szerződés értelmében Fiume városa független státust kapott , Fiumei Szabadállam néven , mindkét aláíró állam garanciájával . Következmények A szerződés értelmében nagy szlovén és horvát lakosságú terület jutott olasz fennhatóság alá . A szláv etnikum létszáma félmillióra tehető ( Paul N. Hehn kutatása szerint ) , ezzel szemben az új délszláv államhoz csak néhány tízezer olasz anyanyelvű lakos került . Ezt alátámasztják azes ausztriai népszámlálás adataira támaszkodó számítások : ( horvát , szlovén ) vált az Olasz Királyság olasz alattvalójává , és lett dél-szláv ( később „ jugoszláv” ) alattvaló ( Ezekből mintegy -en a megszűnt Dalmát Királyságban , a többiek Krk szigetén éltek ) . Azes népszámlálás adataiból az is kitűnik , hogy az Olaszországba bekebelezett területeken a többségi olasz etnikum létszáma – között volt , ők anyaországukhoz kerültek . Velük együtt és anyanyelvű személy is olasz alattvalóvá vált . A rapallói egyezmény végrehajtása során az olasz királyi hadsereg és hadiflotta december30 között katonai akcióval megadásra kényszerítette Gabriele d’Annunziót , felszámolta a „ Quarnerói Régenskormányzatot” , lehetővé téve a Fiumei Szabadállam megalakítását.ben aztán Róma és Belgrád megkötötte a római egyezményt , ez érvénytelenítette a rapallói szerződés Fiume autonóm státusáról szóló rendelkezését . A Fiumei Szabadállamot felszámolták , területét egymás között felosztották : Fiume várost Olaszországhoz , a vele szomszédos Sušak ( Sussak ) kikötővárost a délszláv államhoz csatolták . Azas évektől , az olasz fasizmus térnyerésével erős olaszosítás indult meg az első világháborúban megszerzett területeken . Ez a második világháború után , azes években is folytatódott , csak Olaszországnak az Európai Közösséghez való közeledésével hagyott alább . Jegyzetek Források Nemzetközi szerződések 1920 Szlovénia történelme Horvátország történelme Olaszország történelme Jugoszlávia történelme