Rapallói egyezmény (1922)
A rapallói egyezményt (, ) 1922. április 16-án kötötték meg a Német Birodalom (a weimari köztársaság kormánya) és Szovjet-Oroszország (a későbbi Szovjetunió) képviselői, az olaszországi Genova közelében, Rapallo város tengerparti negyedében (a mai Santa Margherita Ligure fürdővárosban). A német–orosz szerződés a két állam közötti diplomáciai kapcsolatok újrafelvételét, a kereskedelmi–gazdasági kapcsolatok helyreállítását, és a háborús győztes nyugat-európai nagyhatalmak által rájuk kényszerített politikai karanténból való kitörést célozta.

Előzmények
Az első világháború után a versailles-i békeszerződés Németországot megfosztotta  államterületének egy részétől és összes gyarmatától, emellett hadseregének leszerelésére és magas háborús kártérítés fizetésére kényszerítette. Szovjet-Oroszország az 1917-es bolsevik forradalom után az 1918-as breszt-litovszki békekötéssel lépett ki a háborúból, nagy területeket engedve át Németországnak – beleértve Lengyelországot, – melyek a német kapituláció után sem tértek vissza, hanem önálló állammá alakultak. A szovjet kormány elvesztette az Orosz Birodalom korábbi nyugati szövetségeseit. A polgárháborúban az antant-hatalmak a kormányellenes felkelőket támogatták, sikertelenül. Mind a weimari köztársaság, mind az új szovjet állam politikailag, gazdaságilag és katonailag is elszigetelt helyzetbe jutott.

A német kormány kezdetben tárgyalásos megoldást keresett a versailles-i béke revíziójára, és nyugat-lengyelországi területeinek részbeni visszaszerzésére. Kezdeményezéseinek kudarca nyomán 1920 januárjában Németország gazdasági blokád alá vette Lengyelországot, de a sikertelen blokád súlyos károkat okozott a német gazdaságnak. A német katonai és üzleti körökben erősödni kezdett az az elképzelés, hogy Németország Szovjet-Oroszországgal szövetségben oldja meg a „lengyel kérdést”. Hans von Seeckt vezérezredes, a német haderő (Reichswehr) főparancsnoka már 1921-ben közös német–szovjet katonai inváziót javasolt Lengyelország ellen. A hivatalos kormánypolitika elhatárolódott az ilyen radikális tervektől, de a Szovjet-Oroszországhoz való közeledést egyre többen látták szükségesnek.

A szovjet kormány, a némethez hasonlóan a lengyel területek visszaszerzésében reménykedett, de ehhez hiányoztak az eszközei. Határviták nyomán 1919 elején kitört a lengyel–szovjet háború, ahol a kezdeti szovjet sikereket eredményes lengyel ellentámadás követte. Az 1921-es rigai békekötés szovjet területnyereség nélkül zárta a háborút, amely ráadásul tovább rontotta Szovjet-Oroszország viszonyát korábbi szövetségeseivel, Nagy-Britanniával és Franciaországgal szemben. Az elszigetelődés miatt a szovjet ipar anyaghiánnyal küszködött, a helyzetből a Németország felé történő nyitás kiutat jelenthetett. 1921 márciusában a Oroszországi Kommunista (bolsevik) Párt 10. kongresszusán határozatot hoztak a nyugat-európai kereskedelmi lehetőségek kereséséről.

1921 májusában a német és szovjet kormány előkészítő megállapodást írt alá, ebben Németország elismerte a regnáló szovjet kormányt Oroszország törvényes kormányaként, és kötelezte magát, hogy megszakítja a kapcsolatot minden más, hatalmat vindikáló politikai csoporttal. Megnyílt az út a további együttműködés előtt.

Az 1922-es genovai gazdasági és pénzügyi konferencia

Az antant Legfelső Tanácsa 1922. január 6-ai, Cannes-ban tartott ülésén Nagy-Britannia egy nemzetközi tanácskozás összehívását javasolta, hivatalosan azzal a céllal, hogy a háborúban vesztes európai államok, így Németország, Szovjet-Oroszország, Ausztria, Magyarország és Bulgária bevonásával megoldást keressenek a háború után kialakult súlyos európai gazdasági és pénzügyi helyzetből, akár a háborús jóvátételek enyhítése útján. Az Európai Gazdasági és Pénzügyi Konferenciát 1922. április 10. és május 19. között tartották Genovában; ezen az USA kivételével részt vett az első világháború valamennyi hadviselő állama.

Kitűnt azonban, hogy a konferencia valódi célja – főleg Franciaország ösztönzésére – egyfelől az, hogy Németországot a 290 milliárd márka összegű jóvátétel gyorsabb visszafizetésére ösztönözzék, másfelől hogy a szovjet kormányt rászorítsák a cári kormány által (a háború előtt és alatt) felvett hitelek és támogatások visszafizetésére, valamint a bolsevik kormány által államosított nyugat-európai tulajdon visszaszolgáltatására. A nyugatiak 18 milliárd aranyrubelre rúgó követelését a szovjet küldöttség visszautasította, és 30 milliárd aranyrubel értékű viszontkövetelést terjesztett elő a brit–francia katonai intervenció és a gazdasági blokád által okozott károk megtérítésére. A helyzetet súlyosbította a franciaországi kormányváltozás. A kompromisszumokra nyitottabb Aristide Briand miniszterelnököt már 1922. január 12-én, a cannes-i antant-tanácskozás ideje alatt megbuktatták. Az utódja, Raymond Poincaré erőszakos nagyhatalmi koncepciót képviselt, minden engedménytől elzárkózott. A genovai konferencia David Lloyd George brit miniszterelnök szívós diplomáciai munkája ellenére kudarcba fulladt.

A német–szovjet különmegállapodás

A genovai konferencián a két, élesen különböző politikai rendszerű, de egyképpen politikai elszigetelődésbe szorított állam a nyugat-európai győztesek egységfrontjával állt szemben. 
A konferencia idején nem bocsátkoztak egymással nyilvános tárgyalásba. Rathenau külügyminiszter sikertelenül vitázott a britekkel és franciákkal, Csicserin is eredménytelenül tárgyalt a brit–francia követelésekről.
Csicserin egy váratlan kezdeményező lépést tett. 1922. április 15-én késő este telefonon azonnali tárgyalásra hívta a német delegációt. Még aznap éjszaka a küldöttségek szállásán, a Hotel Imperiale épületében lezajlott a „pizsamás konferencia”, ahol tisztázták az álláspontokat. Másnap, április 16-án ugyanott már alá is írták a hat pontból álló német–szovjet egyezményt.

Az egyezmény tartalma 

A megkötött egyezmény lényege, hogy a Német Birodalom és Szovjet-Oroszország ismét felveszik egymással a háború és az 1917. októberi orosz forradalom miatt megszakadt kétoldalú diplomáciai kapcsolatot, és a legnagyobb kedvezmény elvének alkalmazásával helyreállítják a kölcsönös gazdasági, kereskedelmi és pénzügyi kapcsolatokat. A kereskedelmi kapcsolatok helyreállítása mindkét fél számára elsődleges fontossággal bírt, hiszen Németország termékeit a nyugat-európai háborús szövetséges államok továbbra is bojkott alatt tartották, az államosított szovjet ipar és mezőgazdaság pedig keservesen nélkülözte a fejlett nyugat-európai – főleg gépipari – technológiai importot. Ezen túlmenően mindkét állam kinyilvánította, hogy kölcsönösen lemondanak az egymással szemben támasztott mindenfajta háborús kártérítésről és jóvátételről. A Német Birodalom emellett lemondott a volt Orosz Birodalom területén államosított egykori német tulajdonokért támasztott kártalanítási igényéről is.

A szerződés keretében konkrét kereskedelmi megállapodásokat is kötöttek. Németország vállalta nehézipari berendezések szállítását Szovjet-Oroszországba, melyek révén a szovjet kormány más nyugat-európai államok támogatása nélkül képessé vált a Baku környéki olajmezőkön a kőolajtermelés folytatására. Németország kötelezte magát, hogy tárolókat, elosztókat és üzemanyagtöltő állomásokat létesít a szovjet finomított kőolajtermékek eladásához, hasznosításához. Németország a szándéka szerint ezzel a megállapodással növelhette a saját részesedését az európai olajpiacon, és csökkenthette a piacokat uraló brit és amerikai olajkartellektől való függését.

Az egyezmény katonai vonatkozásai 
A rapallói szerződés (a később kialakult közhiedelemmel ellentétben) nem tartalmazott titkos katonai záradékot, de a szerződés szövegének lakonikusan fogalmazott 5. cikkelye világosan utal a két fél között már korábban megkezdődött, titokban tartott katonai együttműködés módjára: „A német kormány kész arra, hogy támogassa a nemrégen a tudomására hozott, magáncégek által a Szovjetunióban tervezett együttműködéseket.”

A német fegyveres erők fejlesztését csak titokban, a versailles-i békeszerződés tilalma ellenében lehetett végezni. A német fegyvergyártó cégek a szovjet állam területén építettek katonai célú létesítményeket, ahol a békeszerződés által tiltott fegyvernemeket, technológiákat fejleszthettek. Az itt végzett katonai kiképzés költségeit a német kormány a honvédelmi minisztérium (Reichswehrministerium) titkos költségvetéséből fizette. Moszkvában repülőgépgyár, Volszk város közelében („Tomka” fedőnév alatt) harcigáz-gyakorlótér, Kazanyban harckocsizó kiképzőközpont épült. A Reichswehr fejleszthette a tiltott fegyverzetet, Szovjet-Oroszország (később a Szovjetunió) pedig modern katonai technológiákhoz fért hozzá.

A kooperáció döntő jelentőségű volt az új német légierő építésében, mert e fegyvernemet a versailles-i szerződés külön kiemelten teljesen megtiltotta. 1925-ben a dél-oroszországi Lipeck város mellett titkos repülőtér és harcipilóta-képző központ épült – hivatalosan a Vörös Hadsereg 40. repülőszázada részére. Itt német harcirepülőgép-konstrukciókat teszteltek, valamint német és szovjet harci pilóták százait képeztek ki. 1933-ig működött.

Fogadtatás, következmények 
Németországban általában üdvözölték az egyezményt, mert exportlehetőségeket és a munkanélküliség csökkentését látták benne. De pl. Friedrich Ebert birodalmi elnök és a szociáldemokrata pártvezetés tagjai megütköztek, mert Rathenau külügyminiszter korábban elhárította a hasonló szovjet-orosz kezdeményezéseket.

A nacionalista Német Kommunista Párt (KPD) és „nemzeti bolsevisták”, így a Kommunista Munkáspárt (KAPD) üdvözölték a szovjet államhoz való közeledést, annak nyugat-ellenessége miatt. A Német Nemzeti Néppárt (DNVP) és a szélsőjobboldali tábor viszont elutasította a bolsevik rendszerrel való együttműködést. A lépésért Rathenau külügyminisztert hibáztatták, akit zsidó származása miatt is gyűlöltek. Két hónappal az egyezmény aláírása után, 1922. június 24-én Rathenaut a szélsőjobboldali Consul szervezet tagjai meggyilkolták.

Az antant-hatalmak, elsősorban Franciaország élesen elítélték az egyezményt, amely a két kirekesztett állam, Németország és Szovjet-Oroszország erősödését hozhatta. Nyugtalanságot váltott ki, hogy Németország csökkenti a nyugat-európai győztes államoktól való gazdasági függését. Féltek, hogy Németország és a szovjet állam a versailles-i békeszerződés által létrehozott Lengyelország újabb felosztására készül. A feltételezés nem volt teljesen alaptalan, a Hans von Seeckt tábornok vezette Reichswehr valóban a keleti határok revízióját tervezte. Két nappal az aláírás után az antant-hatalmak diplomáciai úton tiltakoztak a rapallói egyezmény ellen, eredménytelenül. Megtorlásul Franciaország és Belgium csapatai 1923 januárjában megkezdték a német Ruhr-vidék katonai megszállását.

Közvetlenül kapcsolódó szerződések
1922. november 5-én külön szerződéssel kiterjesztették a rapallói egyezmény hatályát az Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaságra és a többi szovjet társköztársaságra is.
 
1922. december 30-án az Oroszországi Szovjet Föderatív Szocialista Köztársaság (röviden Szovjet-Oroszország), továbbá az Ukrán, a Belorusz és a Transz-kaukázusi Szovjet Föderatív Szocialista Köztársaságok megalakították a Szovjet Szocialista Köztársaságok Szövetségét, röviden a Szovjetuniót. 1923. július 6-án közzétették az új alkotmányt, és a Szovjetunió kormánya átvette minden szovjet tagköztársaság külügyi kapcsolatainak a képviseletét. (Az 1922-es rapallói egyezményt formálisan Szovjet-Oroszország kormánya írta alá hét másik szovjet köztársaság nevében is, eseti meghatalmazásukkal.)

A rapallói egyezményt megerősítő (ratifikációs) okmányokat Berlinben cserélték ki 1923. január 31-én.

Az 1920-as években a Német Birodalom további államközi szerződéseket kötött, melyek a rapallói egyezményre épültek, vagy annak ellenhatásaként jöhettek létre:  
 az 1925-ös moszkvai német–szovjet kereskedelmi szerződést, mely széleskörűen alkalmazta a legnagyobb kedvezmény elvét, annak ellenére, hogy ez sértette a versailles-i békeszerződés vonatkozó rendelkezését;
 az 1925-ös locarnói egyezményeket, melyekben az antant-hatalmak nyomására a Német Birodalom véglegesnek és sérthetetlenek ismerte el a versailles-i békeszerződés által meghúzott államhatárait;
 az 1926-os berlini német–szovjet semlegességi és barátsági szerződést.

A „Rapallo-komplexus”
A második világháború utáni európai politikai gondolkodásban máig él a „Rapallo-komplexus” kifejezés. Azt a reflexes bizalmatlanságot jelölik így, ami az atlantista politikusokat eltölti, amikor a német politika Oroszország felé közeledik. A rapallói német–orosz (szovjet) kiegyezés megismétlődésétől való félelem kapott nyilvánosságot pl. 1955-ben, Konrad Adenauer kancellár moszkvai utazásakor, az 1970-es években, Willy Brandt keleti politikájával („Ostpolitik”) kapcsolatban, az 1980-as évek végén, a német újraegyesítéssel szemben, sőt amerikai politikusok a 2003-as iraki háború európai ellenzéséért is a „Párizs–Berlin–Moszkva-tengelyt” okolták.

A „Rapallo-trauma” vagy „Rapallo-mítosz” jelenségét a politikai sajtó és irodalom a mai napig vissza-visszatérően felveti és részletesen tárgyalja.

Az egyezmény aláírásának helyszíne 

Az aláírás helyszíne, a Portofinói-öbölben fekvő Imperiale Palace Hotel 1922-ben Rapallo városhoz tartozott. A környéket 1928-ban királyi rendelettel a szomszédos Santa Margherita Ligure fürdőhelyhez csatolták át. Ma is e város területén található.

Az aláírás színhelyét, az Imperiale Palace Hotel Ovális termét a szálloda vezetősége megtartotta a korabeli elrendezésében, eredeti bútorokkal, a falon az egyezmény fotokópiájával. A helyiséget a vendégek megtekinthetik. Egy korabeli étlapon a delegációk tagjainak aláírásai sorakoznak; ennek érdekessége a szovjet küldöttek saját kezű, de latin betűs aláírása. A szerződés () emlékére a szálloda kávéháza a Caffè del Trattato nevet viseli.

Jegyzetek

Források

További információk 
Kiss Dezső: Az orosz külpolitika Rapallotól Genfig; Dunántúl Ny., Pécs, 1935
Lengyel István: Forradalom és diplomácia. A rapallói egyezmény megszületése. 1922. április 16.; Kossuth, Bp., 1987

1922
Nemzetközi szerződések
Németország történelme
Oroszország történelme
A Szovjetunió történelme
Német–orosz kapcsolatok
A rapallói egyezményt ( , ) áprilisán kötötték meg a Német Birodalom ( a weimari köztársaság kormánya ) és Szovjet-Oroszország ( a későbbi Szovjetunió ) képviselői , az olaszországi Genova közelében , Rapallo város tengerparti negyedében ( a mai Santa Margherita Ligure fürdővárosban ) . A német–orosz szerződés a két állam közötti diplomáciai kapcsolatok újrafelvételét , a kereskedelmi–gazdasági kapcsolatok helyreállítását , és a háborús győztes nyugat-európai nagyhatalmak által rájuk kényszerített politikai karanténból való kitörést célozta . Előzmények Az első világháború után a versailles-i békeszerződés Németországot megfosztotta államterületének egy részétől és összes gyarmatától , emellett hadseregének leszerelésére és magas háborús kártérítés fizetésére kényszerítette . Szovjet-Oroszország azes bolsevik forradalom után azas breszt-litovszki békekötéssel lépett ki a háborúból , nagy területeket engedve át Németországnak – beleértve Lengyelországot , – melyek a német kapituláció után sem tértek vissza , hanem önálló állammá alakultak . A szovjet kormány elvesztette az Orosz Birodalom korábbi nyugati szövetségeseit . A polgárháborúban az antant-hatalmak a kormányellenes felkelőket támogatták , sikertelenül . Mind a weimari köztársaság , mind az új szovjet állam politikailag , gazdaságilag és katonailag is elszigetelt helyzetbe jutott . A német kormány kezdetben tárgyalásos megoldást keresett a versailles-i béke revíziójára , és nyugat-lengyelországi területeinek részbeni visszaszerzésére . Kezdeményezéseinek kudarca nyománjanuárjában Németország gazdasági blokád alá vette Lengyelországot , de a sikertelen blokád súlyos károkat okozott a német gazdaságnak . A német katonai és üzleti körökben erősödni kezdett az az elképzelés , hogy Németország Szovjet-Oroszországgal szövetségben oldja meg a „ lengyel kérdést” . Hans von Seeckt vezérezredes , a német haderő ( Reichswehr ) főparancsnoka márben közös német–szovjet katonai inváziót javasolt Lengyelország ellen . A hivatalos kormánypolitika elhatárolódott az ilyen radikális tervektől , de a Szovjet-Oroszországhoz való közeledést egyre többen látták szükségesnek . A szovjet kormány , a némethez hasonlóan a lengyel területek visszaszerzésében reménykedett , de ehhez hiányoztak az eszközei . Határviták nyománelején kitört a lengyel–szovjet háború , ahol a kezdeti szovjet sikereket eredményes lengyel ellentámadás követte . Azes rigai békekötés szovjet területnyereség nélkül zárta a háborút , amely ráadásul tovább rontotta Szovjet-Oroszország viszonyát korábbi szövetségeseivel , Nagy-Britanniával és Franciaországgal szemben . Az elszigetelődés miatt a szovjet ipar anyaghiánnyal küszködött , a helyzetből a Németország felé történő nyitás kiutat jelenthetett.márciusában a Oroszországi Kommunista ( bolsevik ) Párt kongresszusán határozatot hoztak a nyugat-európai kereskedelmi lehetőségek kereséséről . 1921 májusában a német és szovjet kormány előkészítő megállapodást írt alá , ebben Németország elismerte a regnáló szovjet kormányt Oroszország törvényes kormányaként , és kötelezte magát , hogy megszakítja a kapcsolatot minden más , hatalmat vindikáló politikai csoporttal . Megnyílt az út a további együttműködés előtt . Azes genovai gazdasági és pénzügyi konferencia Az antant Legfelső Tanácsa januárai , Cannes-ban tartott ülésén Nagy-Britannia egy nemzetközi tanácskozás összehívását javasolta , hivatalosan azzal a céllal , hogy a háborúban vesztes európai államok , így Németország , Szovjet-Oroszország , Ausztria , Magyarország és Bulgária bevonásával megoldást keressenek a háború után kialakult súlyos európai gazdasági és pénzügyi helyzetből , akár a háborús jóvátételek enyhítése útján . Az Európai Gazdasági és Pénzügyi Konferenciát április és május között tartották Genovában ; ezen az USA kivételével részt vett az első világháború valamennyi hadviselő állama . Kitűnt azonban , hogy a konferencia valódi célja – főleg Franciaország ösztönzésére – egyfelől az , hogy Németországot amilliárd márka összegű jóvátétel gyorsabb visszafizetésére ösztönözzék , másfelől hogy a szovjet kormányt rászorítsák a cári kormány által ( a háború előtt és alatt ) felvett hitelek és támogatások visszafizetésére , valamint a bolsevik kormány által államosított nyugat-európai tulajdon visszaszolgáltatására . A nyugatiakmilliárd aranyrubelre rúgó követelését a szovjet küldöttség visszautasította , ésmilliárd aranyrubel értékű viszontkövetelést terjesztett elő a brit–francia katonai intervenció és a gazdasági blokád által okozott károk megtérítésére . A helyzetet súlyosbította a franciaországi kormányváltozás . A kompromisszumokra nyitottabb Aristide Briand miniszterelnököt már januárén , a cannes-i antant-tanácskozás ideje alatt megbuktatták . Az utódja , Raymond Poincaré erőszakos nagyhatalmi koncepciót képviselt , minden engedménytől elzárkózott . A genovai konferencia David Lloyd George brit miniszterelnök szívós diplomáciai munkája ellenére kudarcba fulladt . A német–szovjet különmegállapodás A genovai konferencián a két , élesen különböző politikai rendszerű , de egyképpen politikai elszigetelődésbe szorított állam a nyugat-európai győztesek egységfrontjával állt szemben . A konferencia idején nem bocsátkoztak egymással nyilvános tárgyalásba . Rathenau külügyminiszter sikertelenül vitázott a britekkel és franciákkal , Csicserin is eredménytelenül tárgyalt a brit–francia követelésekről . Csicserin egy váratlan kezdeményező lépést tett. áprilisén késő este telefonon azonnali tárgyalásra hívta a német delegációt . Még aznap éjszaka a küldöttségek szállásán , a Hotel Imperiale épületében lezajlott a „ pizsamás konferencia” , ahol tisztázták az álláspontokat . Másnap , áprilisán ugyanott már alá is írták a hat pontból álló német–szovjet egyezményt . Az egyezmény tartalma A megkötött egyezmény lényege , hogy a Német Birodalom és Szovjet-Oroszország ismét felveszik egymással a háború és az októberi orosz forradalom miatt megszakadt kétoldalú diplomáciai kapcsolatot , és a legnagyobb kedvezmény elvének alkalmazásával helyreállítják a kölcsönös gazdasági , kereskedelmi és pénzügyi kapcsolatokat . A kereskedelmi kapcsolatok helyreállítása mindkét fél számára elsődleges fontossággal bírt , hiszen Németország termékeit a nyugat-európai háborús szövetséges államok továbbra is bojkott alatt tartották , az államosított szovjet ipar és mezőgazdaság pedig keservesen nélkülözte a fejlett nyugat-európai – főleg gépipari – technológiai importot . Ezen túlmenően mindkét állam kinyilvánította , hogy kölcsönösen lemondanak az egymással szemben támasztott mindenfajta háborús kártérítésről és jóvátételről . A Német Birodalom emellett lemondott a volt Orosz Birodalom területén államosított egykori német tulajdonokért támasztott kártalanítási igényéről is . A szerződés keretében konkrét kereskedelmi megállapodásokat is kötöttek . Németország vállalta nehézipari berendezések szállítását Szovjet-Oroszországba , melyek révén a szovjet kormány más nyugat-európai államok támogatása nélkül képessé vált a Baku környéki olajmezőkön a kőolajtermelés folytatására . Németország kötelezte magát , hogy tárolókat , elosztókat és üzemanyagtöltő állomásokat létesít a szovjet finomított kőolajtermékek eladásához , hasznosításához . Németország a szándéka szerint ezzel a megállapodással növelhette a saját részesedését az európai olajpiacon , és csökkenthette a piacokat uraló brit és amerikai olajkartellektől való függését . Az egyezmény katonai vonatkozásai A rapallói szerződés ( a később kialakult közhiedelemmel ellentétben ) nem tartalmazott titkos katonai záradékot , de a szerződés szövegének lakonikusan fogalmazott cikkelye világosan utal a két fél között már korábban megkezdődött , titokban tartott katonai együttműködés módjára : „ A német kormány kész arra , hogy támogassa a nemrégen a tudomására hozott , magáncégek által a Szovjetunióban tervezett együttműködéseket.” A német fegyveres erők fejlesztését csak titokban , a versailles-i békeszerződés tilalma ellenében lehetett végezni . A német fegyvergyártó cégek a szovjet állam területén építettek katonai célú létesítményeket , ahol a békeszerződés által tiltott fegyvernemeket , technológiákat fejleszthettek . Az itt végzett katonai kiképzés költségeit a német kormány a honvédelmi minisztérium ( Reichswehrministerium ) titkos költségvetéséből fizette . Moszkvában repülőgépgyár , Volszk város közelében ( „ Tomka” fedőnév alatt ) harcigáz-gyakorlótér , Kazanyban harckocsizó kiképzőközpont épült . A Reichswehr fejleszthette a tiltott fegyverzetet , Szovjet-Oroszország ( később a Szovjetunió ) pedig modern katonai technológiákhoz fért hozzá . A kooperáció döntő jelentőségű volt az új német légierő építésében , mert e fegyvernemet a versailles-i szerződés külön kiemelten teljesen megtiltotta.ben a dél-oroszországi Lipeck város mellett titkos repülőtér és harcipilóta-képző központ épült – hivatalosan a Vörös Hadsereg repülőszázada részére . Itt német harcirepülőgép-konstrukciókat teszteltek , valamint német és szovjet harci pilóták százait képeztek ki.ig működött . Fogadtatás , következmények Németországban általában üdvözölték az egyezményt , mert exportlehetőségeket és a munkanélküliség csökkentését látták benne . De pl . Friedrich Ebert birodalmi elnök és a szociáldemokrata pártvezetés tagjai megütköztek , mert Rathenau külügyminiszter korábban elhárította a hasonló szovjet-orosz kezdeményezéseket . A nacionalista Német Kommunista Párt ( KPD ) és „ nemzeti bolsevisták” , így a Kommunista Munkáspárt ( KAPD ) üdvözölték a szovjet államhoz való közeledést , annak nyugat-ellenessége miatt . A Német Nemzeti Néppárt ( DNVP ) és a szélsőjobboldali tábor viszont elutasította a bolsevik rendszerrel való együttműködést . A lépésért Rathenau külügyminisztert hibáztatták , akit zsidó származása miatt is gyűlöltek . Két hónappal az egyezmény aláírása után , júniusén Rathenaut a szélsőjobboldali Consul szervezet tagjai meggyilkolták . Az antant-hatalmak , elsősorban Franciaország élesen elítélték az egyezményt , amely a két kirekesztett állam , Németország és Szovjet-Oroszország erősödését hozhatta . Nyugtalanságot váltott ki , hogy Németország csökkenti a nyugat-európai győztes államoktól való gazdasági függését . Féltek , hogy Németország és a szovjet állam a versailles-i békeszerződés által létrehozott Lengyelország újabb felosztására készül . A feltételezés nem volt teljesen alaptalan , a Hans von Seeckt tábornok vezette Reichswehr valóban a keleti határok revízióját tervezte . Két nappal az aláírás után az antant-hatalmak diplomáciai úton tiltakoztak a rapallói egyezmény ellen , eredménytelenül . Megtorlásul Franciaország és Belgium csapataijanuárjában megkezdték a német Ruhr-vidék katonai megszállását . Közvetlenül kapcsolódó szerződések 1922. novemberén külön szerződéssel kiterjesztették a rapallói egyezmény hatályát az Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaságra és a többi szovjet társköztársaságra is . 1922. decemberán az Oroszországi Szovjet Föderatív Szocialista Köztársaság ( röviden Szovjet-Oroszország ) , továbbá az Ukrán , a Belorusz és a Transz-kaukázusi Szovjet Föderatív Szocialista Köztársaságok megalakították a Szovjet Szocialista Köztársaságok Szövetségét , röviden a Szovjetuniót. júliusán közzétették az új alkotmányt , és a Szovjetunió kormánya átvette minden szovjet tagköztársaság külügyi kapcsolatainak a képviseletét . ( Azes rapallói egyezményt formálisan Szovjet-Oroszország kormánya írta alá hét másik szovjet köztársaság nevében is , eseti meghatalmazásukkal . ) A rapallói egyezményt megerősítő ( ratifikációs ) okmányokat Berlinben cserélték ki januárén . Azas években a Német Birodalom további államközi szerződéseket kötött , melyek a rapallói egyezményre épültek , vagy annak ellenhatásaként jöhettek létre : azös moszkvai német–szovjet kereskedelmi szerződést , mely széleskörűen alkalmazta a legnagyobb kedvezmény elvét , annak ellenére , hogy ez sértette a versailles-i békeszerződés vonatkozó rendelkezését ; azös locarnói egyezményeket , melyekben az antant-hatalmak nyomására a Német Birodalom véglegesnek és sérthetetlenek ismerte el a versailles-i békeszerződés által meghúzott államhatárait ; azos berlini német–szovjet semlegességi és barátsági szerződést . A „ Rapallo-komplexus” A második világháború utáni európai politikai gondolkodásban máig él a „ Rapallo-komplexus” kifejezés . Azt a reflexes bizalmatlanságot jelölik így , ami az atlantista politikusokat eltölti , amikor a német politika Oroszország felé közeledik . A rapallói német–orosz ( szovjet ) kiegyezés megismétlődésétől való félelem kapott nyilvánosságot pl.ben , Konrad Adenauer kancellár moszkvai utazásakor , azes években , Willy Brandt keleti politikájával ( „ Ostpolitik” ) kapcsolatban , azas évek végén , a német újraegyesítéssel szemben , sőt amerikai politikusok aas iraki háború európai ellenzéséért is a „ Párizs–Berlin–Moszkva-tengelyt” okolták . A „ Rapallo-trauma” vagy „ Rapallo-mítosz” jelenségét a politikai sajtó és irodalom a mai napig vissza-visszatérően felveti és részletesen tárgyalja . Az egyezmény aláírásának helyszíne Az aláírás helyszíne , a Portofinói-öbölben fekvő Imperiale Palace Hotelben Rapallo városhoz tartozott . A környéketban királyi rendelettel a szomszédos Santa Margherita Ligure fürdőhelyhez csatolták át . Ma is e város területén található . Az aláírás színhelyét , az Imperiale Palace Hotel Ovális termét a szálloda vezetősége megtartotta a korabeli elrendezésében , eredeti bútorokkal , a falon az egyezmény fotokópiájával . A helyiséget a vendégek megtekinthetik . Egy korabeli étlapon a delegációk tagjainak aláírásai sorakoznak ; ennek érdekessége a szovjet küldöttek saját kezű , de latin betűs aláírása . A szerződés ( ) emlékére a szálloda kávéháza a Caffè del Trattato nevet viseli . Jegyzetek Források További információk Kiss Dezső : Az orosz külpolitika Rapallotól Genfig ; Dunántúl Ny. , Pécs , Lengyel István : Forradalom és diplomácia . A rapallói egyezmény megszületése. április ; Kossuth, Bp. , 1922 Nemzetközi szerződések Németország történelme Oroszország történelme A Szovjetunió történelme Német–orosz kapcsolatok