Osztrák közgazdaságtani iskola
Az osztrák közgazdaságtani iskola a polgári közgazdaságtudománynak az 1870-es években Bécsben indult egyik irányzata. Fő törekvése az volt, hogy a marxizmus politikai gazdaságtanával szemben a klasszikus polgári közgazdaságtan elméleténél korszerűbb, hatékonyabb elméletet állítson szembe. Az iskola alapítója Carl Menger, korai fő képviselői Eugen von Böhm-Bawerk, Friedrich von Wieser és Ludwig von Mises voltak. Az iskola jelenlegi képviselői már nem köthetőek egy adott országhoz, a világ számos pontján dolgoznak, de továbbra is „osztrák iskolaként” hivatkoznak munkáikra. Az osztrák iskola legismertebb magyar képviselője Heller Farkas volt.

Központi elméletei

Gazdasági ciklusok elmélete
A bankok a saját eszközeiket és gyűjtött betéteiket jóval meghaladó mértékű hitelt helyeznek ki, amelyhez gyakran alacsony központi alapkamat is társul. Ez a hiteltöbblet, a tőkeigényes projektekre felvett, megnövekedett kölcsön, amely a gazdaságba áramlik stimulálja a gazdaság aktivitását. Projekteknek, amelyek amúgy nem indultak volna el így a nyereségesség látszatát kölcsönzik és ezzel téves befektetéseket indukálnak. Ezen keresztül fokozott keresletet támasztanak a termelési tényezők piacán, ahol ezáltal emelkednek az árak, begyűrűzve fogyasztási cikkek piacára ugyancsak áremelkedést indukálva. Ha a bankok ezen a ponton felhagynak a hitelexpanzióval akkor a felfutás hamar megtorpan és visszagördül. Azért, hogy ezt, és ebből fakadóan az árak összeomlását elkerüljék, a bankrendszer kénytelen egyre több és több hitelt kihelyezni, így az árak tovább emelkednek. De a hitel eme expanziója nem folytatódhat örökké. Nincs többlet tőke vagy többlet munkaerő, csupán a forgalomba kerülő fizetőeszköz és az adósság volumene emelkedik. A termelési tényezők és a munkaerő, amelyet a szárba szökő új vállalkozások szívnak fel valójában máshonnan kerülnek elvonásra. A társadalom nem elég bővelkedő az erőforrásokban ahhoz, hogy újabb és újabb üzleti vállalkozásokat működtethessen anélkül, hogy a szükséges erőforrásokat máshonnan közben ne vonja el. Egészen addig amíg a hitelbővülés folytatódik, ez nem lesz nyilvánvalóan szembetűnő, azonban ez a folyamat véges, nem folytatható akármeddig. Az infláció és a bővülés csak addig fenntartható, amíg az emberek hisznek abban, hogy az árak emelkedése a közeli jövőben megáll. Amikor a nagy nyilvánosság számára is egyértelművé válik, hogy az infláció nemhogy nem szűnik meg, hanem éppen hogy fokozódik, és az árak egyre intenzívebben emelkednek, akkor kitör a pánik. Végül az emberek elvesztik a bizalmukat a valutával szemben és igyekeznek azt sürgősen tárgyiasítani - attól függetlenül hogy szükségük van-e az adott termékre vagy sem - csak azért, hogy szabaduljanak a fizetőeszköztől, s így a  vagyon megkezdi menekülését valós tartalmak felé.

Történelmi háttér
Az ipari forradalommal párhuzamosan kibontakozó rendszeres felfutások és összeomlások jelenségét már a kései 18. században is megfigyelték. A “váratlan” gazdasági krízisek ismertek voltak már korábban is, amikor az uralkodók háborút folytattak és elkobozták az alattvalók tulajdonát; nem volt azonban nyilvánvaló jele annak a modern jelenségének, amelyben a gazdasági-üzleti “szerencse” (avagy a felfutás és visszaesés) általánosan és meglehetős szabályossággal oszcillál. A gazdasági ciklusok osztrák elméletének története a skót filózófus-közgazdász David Hume-mal kezdődik, valamint a kiváló, kora 19. századi angol klasszikus-közgazdász David Ricardoval. Ezek a közgazdászok az ipar szektorának kibontakozása és fejlődése mellett egy másik jelentős szektor, a bankrendszer, vagy intézményesített “bankolás” kibontakozását, ágazattá fejlődését figyelték meg a 18. század derekától; a szektorét amely képes a hitel- és pénzkínálatot bővíteni és megduzzasztani (kezdetben papírpénz, később látra szóló betétek formájában). Eme kereskedelmi banki operációk húzódtak meg a misztikus expanziók és összehúzódások “fellendülés és válság” jelenségei mögött, amely előtt a 18. század embere értetlenül állt. Az angol “Valuta Iskola” a felfutást a nemesfémfedezet nélküli valutanyomtatás eredményeként fellépő  hitelexpanzióval magyarázta. Nem látta be azonban, hogy a csekkel bármikor hozzáférhető, látra szóló folyószámlák ugyanazt a kreditexpanziós szerepet, ugyanazt a funkciót töltik be, mint a nyomtatott valuta. A Valuta Iskola elvein nyugvó törvénykezés (mint Peel 1844-es bank törvénye és ehhez hasonló törvények más országokban) nyomán - a gazdasági válságokat megelőzendő - korlátozták a fedezet nélküli valutaemisszót de a folyószámlákon keresztül végrehajtott hitelbővítést továbbra sem szabályozták. A Valuta Iskola szűken csak azokat az eseteket elemezte, amelyekben hitelexpanziós politikát csak egy ország folytat, miközben minden más ország konzervatívan bankol. Ebben az esetben a hitelbővülés nyomán fellépő áremelkedés ösztönözi az importot, de kedvezőtlen az exportra nézve, a nemesfém pedig külföldre vándorol. Ennek eredményeképpen a bank fokozott igénnyel szembesül, amely nyomás alá helyezi a kibocsátott instrumentumok (fedezetlen valuta és folyószámlák) visszaváltására (nemesfém felvétel, pénzfelvétel folyószámláról) egészen addig, mígnem kénytelen korlátozni a hitelkihelyezést. Végül a pénzérme kiáramlása visszaveti az árak emelkedését. A Valuta Iskola tehát megvizsgálta ezt a forgatókönyvet, de figyelmen kívül hagyta azt a verziót, amiben a hitelexpanzió nemzetközi szinten párhuzamosan zajlik a világ kapitalista országaiban. A 19. század második felében a kereskedelmi ciklus ezen elmélete hitelét vesztette és az az elképzelés vált általános elfogadottá, hogy a kereskedelmi ciklusokat a pénz és a hitel nem befolyásolja. Wicksell kísérlete a Valuta Iskola felélesztésére rövid életűnek bizonyult.

Az elmélet kifejtése
Az elmélet szerint a beruházási zavarok felfutás-hanyatlás ciklusai a bankrendszer túlzó és fenntarthatatlan mértékű - a vállalkozások és magánszemélyek számára nyújtott - hitelkiterjesztése nyomán alakul ki. A hitel-, avagy valutateremtés azt a téves látszatot kelti, hogy megtakarítások állnak rendelkezésre, befektetésre készen, hiszen a hatás ugyanaz: a befektetési célú források  kínálata kibővül, a kamat pedig lecsökken. Röviden: a bank inflációs, likviditást duzzasztó kredit expanziós tevékenysége abba hitbe ringatja a kölcsönt felvevőket, hogy megtakarításokból származó források (vagyis az elhalasztott fogyasztás, vagy fel nem használt vásárlóerő állománya) rendelkezésre állnak. Amikor a megtakarítások felhalmozódnak, a vállalkozások a hosszadalmas termelési folyamatokba invesztálnak, vagyis a termelés struktúrája megnyúlik, főleg a magasabb, a végső fogyasztástól legtávolabb eső szinten. A kölcsönzők aztán a felvett forrásokkal felverik a termelési tényezők, majd pedig a fogyasztási cikkek árát, amely elméletileg azt eredményezi, hogy az erőforrások tendenciózusan olyan beruházásokba áramlanak nagyobb hangsúllyal, amelyek a termelési eszközök bővítését, fejlesztését célozzák és nem közvetlenül fogyasztási cikkek előállítását. Az osztrák közgazdaságtan szerint ennek a tendenciának egy ponton túl vissza kell fordulnia. Minél tovább késlekedik a visszarendeződés, a korrekció annál hevesebb és pusztítóbb lesz.

A központi bankok szerepéről
Az osztrák elmélet összes közgazdásza egyetért abban, hogy a gazdasági ciklusok kialakulásának gyökér oka és legfőbb motorja a tartalékrátás bankrendszer fenntarthatatlan hitelbővítő tevékenysége. Murray Rothbard ezen felül kiemelt figyelmet szentelt a nagy gazdasági világválságot megelőző központi bankok teremtette laza hitelkörnyezetnek és az elégtelen monetáris politikának, ami csupán elodázta, késleltette az árak elkerülhetetlen és szükséges visszarendeződését és megnyújtotta a piac működési zavarát. Rothbard azzal kezdi, hogy egy központi monetáris fennhatóság nélkül működő piacon nem fordulnának elő egyidejűleg nagy számban párhuzamosan beruházási zavarok és vállalkozási tévedések, mivel a vállalkozók nem egyszerre követnének el hibát és gyorsan kihasználnának bármilyen ideiglenes és elkülönült árazási zavart. Továbbá, egy nyitott, nem centralizált (biztosítatlan, azaz központilag nem “elkényeztetett”) tőkepiacon, a bankárok távol tartanák magukat a spekulatív hitelkihelyezéstől, a biztosítatlan betétesek nagy körültekintéssel monitoroznák a kölcsönzők könyveit ezzel mérsékelve az elburjánzó kicsapongásokat a pénzpiacon. A beruházási zavarok(/téves/káros beruházások) általános, széles körű elterjedése tehát a központi bankok által végrehajtott monetáris intervencióra, a “monetáris/pénzügyi tervgazdálkodásra” vezethetők vissza. Rothbard szerint a hitelkihelyezés és kölcsönzés vakmerő elharapódzása a hitel félreárazásából fakad, amelyet a központi bank hajt végre a kamat feletti kontrollal és a bankok kényszeres kimentésével amikor azok már csődbe mennének (‘too big to fail’ / ‘bailout’ koncepció). Ez aztán ahhoz vezet, hogy a kamat túl hosszú ideig lesz túl alacsony, nem úgy mint ha egy központi bank nélkül működő valóban szabad piac árazná be a hitelt.

A kamat definíciója
A kamat származékos jelenség: egy hányados, amely azt mutatja meg, hogy értékítéletünkben hogyan viszonyul egymáshoz az azonnali szükségletkielégítés szemben a távolabbi jövőben megvalósulóval. Értéket rendelünk ahhoz az alternatívához, hogy egy erőforrás azonnal a rendelkezésünkre áll, és ahhoz is, hogy ezt a hozzáférést elodázzuk. Ahogy a két érték egymáshoz viszonyul, az a kamat, vagyis ennek a preferencia viszonynak a számszerű kifejezése.  A kamat tehát a piac, a gazdasági szereplők értékítéletének, értékviszonyainak az eredője,  nem önkényesen meghatározott hányados.

A piacgazdaságban ez a jövőbeli termék árengedménye jelenbelivel szemben. A kamat árucikkek árának a hányadosa, nem pedig egy önmagában értelmezhető ár. Egy szabad piacon az egyes árucikkekre értelmezett eme hányados  tendenciózusan egyenlő értéket vesz fel. Egy képzeletben felvázolt egyenletesen rotáló gazdaságban a kamat hányadosa minden árucikk esetében ugyanaz.

A kamat nem a tőke használati díja. Az időigényes gyártási, előállító folyamatok amikre Böhm-Bawerk és későbbi közgazdászok hivatkoztak Böhm-Bawerk úgy érvelt, hogy a tőke nettó hozama az – úgy szólván – a hosszadalmasság árán előállított többlet eredmény. valójában nem magyarázzák meg a kamat jelenségét. Éppen ellenkezőleg, a kamat mint származékos, eredő jelenség ad csupán magyarázatot arra, hogy miért a kevésbé körülményes, hosszadalmas folyamatokra esik a választás annak ellenére, hogy az időigényesebb folyamatok nagyobb fajlagos értéket állítanának elő termelési egységenként.

A kamat származékos jelensége nem egy ár, amit a tőke piacán a kereslet és a kínálat alakít. A nagysága nem a kereslet és kínálat arányán múlik. Valójában a piaci preferencia viszonyok azok amik meghatározzák a tőke iránti keresletet, a tőke kínálatát és a kamatot. Az határozza meg hogy a meglévő termékek mekkora részét áldozzuk fel a jelenben a szükségletek kielégítésére, és mi az amit  a távolabbi jövőre teszünk félre. A megtakarítás mozgatórugója nem a kamat. A kamat nem ösztönzője a megtakarításnak, sem pedig jutalom amiért önmegtartóztatva feladjuk a fogyasztást a jelenben, és megtakarítunk. A kamat a jelenbeli és az elodázott fogyasztás értékelésbeli viszonya.

A hitel avagy a tőke piaca nem meghatározza a kamatot hanem hozzáigazítja a kamathoz mint származékos jelenséghez, ami az elhalasztott fogyasztás árengedményeként nyilvánul meg.

A kamat eme ‘eredő’ jelensége továbbá magyarázatul szolgál arra is, hogy a földet miért véges áron adják, s veszik. Ha a földből származó potenciális jövőbeli terméket ugyanúgy értékelnék, ahogyan a jelenbelit, akkor véges áron a tulajdonos nem adná azt el. A földek adásvétele nem zajlana pénzben kifejezhető, meghatározott összegért, sem más véges hozamot biztosító jószágért vagy termékért. Földet csak földdel cserélnének.

A kamat likviditás elmélete úgy érvel, hogy a kamatot a likviditás iránti különböző igények alakítják. A PTPT (Pure Time Preference Theory, a pénz időérték elmélete) szerint a kamat  - a priori (azaz a tényeket megelőzően tudható) - pozitív (mivelhogy az erőforrásokhoz, javakhoz való azonnali hozzáférést előnyben részesítjük az elodázott hozzáféréssel szemben). A likviditás elmélet azonban lehetségesnek tartja a negatív kamatot abból kifolyólag, hogy a gazdasági szereplők több megfontolásból is ragaszkodhatnak likvid eszközökhöz (úgy mint kockázatkerülés vagy spekuláció befektetési lehetőségre).

Néhány osztrák közgazdász, mint Robert Murphy, úgy véli, hogy a PTPT elmélet statikus gazdaságból indul ki, mondván, hogy a pozitív kamat egész egyszerűen az azonnal rendelkezésre álló fizetőképesség ára és hogy ezt időértéknek hívni megtévesztő és szükségtelen, és hogy a kamat elméletét nem szabad teljesen függetleníteni a pénztől. Ezen az alapon definiálhatnánk egy méret-preferencia elméletet is, amely szerint a fogyasztó általánosságban a nagyobb termékeket részesíti előnyben a kisebbekkel szemben, hiszen – ceteris paribus – ha előnyben részesíti az egész terméket a felével szemben, akkor a felét is preferálja a negyedével szemben. Ilyenformán hasonlatunkban PSPT tévék, repülők, számítógépek árainak korrelációját magyarázza, és az ellenpéldák pedig eltérő termékeket vonultatnak fel (lásd ‘nyáron egy fagyi’ a PTPT értelmezésében vs. más termék mint ellenpélda a likviditás elmélet szerint).

Megjegyzések

Hivatkozások

Forrás

További információk 
Írások Murray N. Rothbard-tól:
 Gazdasági válságok: Okaik és gyógymódjuk
 Mit művelt a kormány a pénzünkkel?
 A minimálbér-törvények nyomorító természete
 A "közszektor" tévedése
Írások Ludwig von Mises-től:
 Bürokrácia
 Szabadság és tulajdon
 A középút politikája szocializmushoz vezet
 Bérek, Infláció és Munkanélküliség

 Kapitalizmus (az Economic Policy: Thoughts for Today and Tomorrow című könyvből)
 Az írástudók bigottsága (szemelvény a The Anti-Capitalistic Mentality című könyvből)
 Az árak, a bérek és a kamatráták funkciója (szemelvény az 1946-os The Trade Cycle and Credit Expansion: The Economic Consequences of Cheap Money című esszéből)
 Az árkontroll (szemelvény az Interventionism: An Economic Analysis című 1940-es kötetből)
 A profit felszámolása (szemelvény a Profit and Loss című 1951-es esszéből)
 A profit és a veszteség gazdasági természete (szemelvény a Profit and Loss című 1951-es esszéből)
 A piac szerepe és természete (szemelvény a The Causes of the Economic Crisis: An Address című 1931-esesszéből)

További magyarul megjelent könyvek:
 Pénz, bankhitel és gazdasági ciklusok Jesús Huerta de Soto, 2014,

Kapcsolódó szócikkek 
 Ludwig von Mises
 Friedrich August von Hayek

Közgazdaságtan
Az osztrák közgazdaságtani iskola a polgári közgazdaságtudománynak azes években Bécsben indult egyik irányzata . Fő törekvése az volt , hogy a marxizmus politikai gazdaságtanával szemben a klasszikus polgári közgazdaságtan elméleténél korszerűbb , hatékonyabb elméletet állítson szembe . Az iskola alapítója Carl Menger , korai fő képviselői Eugen von Böhm-Bawerk , Friedrich von Wieser és Ludwig von Mises voltak . Az iskola jelenlegi képviselői már nem köthetőek egy adott országhoz , a világ számos pontján dolgoznak , de továbbra is „ osztrák iskolaként” hivatkoznak munkáikra . Az osztrák iskola legismertebb magyar képviselője Heller Farkas volt . Központi elméletei Gazdasági ciklusok elmélete A bankok a saját eszközeiket és gyűjtött betéteiket jóval meghaladó mértékű hitelt helyeznek ki , amelyhez gyakran alacsony központi alapkamat is társul . Ez a hiteltöbblet , a tőkeigényes projektekre felvett , megnövekedett kölcsön , amely a gazdaságba áramlik stimulálja a gazdaság aktivitását . Projekteknek , amelyek amúgy nem indultak volna el így a nyereségesség látszatát kölcsönzik és ezzel téves befektetéseket indukálnak . Ezen keresztül fokozott keresletet támasztanak a termelési tényezők piacán , ahol ezáltal emelkednek az árak , begyűrűzve fogyasztási cikkek piacára ugyancsak áremelkedést indukálva . Ha a bankok ezen a ponton felhagynak a hitelexpanzióval akkor a felfutás hamar megtorpan és visszagördül . Azért , hogy ezt , és ebből fakadóan az árak összeomlását elkerüljék , a bankrendszer kénytelen egyre több és több hitelt kihelyezni , így az árak tovább emelkednek . De a hitel eme expanziója nem folytatódhat örökké . Nincs többlet tőke vagy többlet munkaerő , csupán a forgalomba kerülő fizetőeszköz és az adósság volumene emelkedik . A termelési tényezők és a munkaerő , amelyet a szárba szökő új vállalkozások szívnak fel valójában máshonnan kerülnek elvonásra . A társadalom nem elég bővelkedő az erőforrásokban ahhoz , hogy újabb és újabb üzleti vállalkozásokat működtethessen anélkül , hogy a szükséges erőforrásokat máshonnan közben ne vonja el . Egészen addig amíg a hitelbővülés folytatódik , ez nem lesz nyilvánvalóan szembetűnő , azonban ez a folyamat véges , nem folytatható akármeddig . Az infláció és a bővülés csak addig fenntartható , amíg az emberek hisznek abban , hogy az árak emelkedése a közeli jövőben megáll . Amikor a nagy nyilvánosság számára is egyértelművé válik , hogy az infláció nemhogy nem szűnik meg , hanem éppen hogy fokozódik , és az árak egyre intenzívebben emelkednek , akkor kitör a pánik . Végül az emberek elvesztik a bizalmukat a valutával szemben és igyekeznek azt sürgősen tárgyiasítani - attól függetlenül hogy szükségük van-e az adott termékre vagy sem - csak azért , hogy szabaduljanak a fizetőeszköztől , s így a vagyon megkezdi menekülését valós tartalmak felé . Történelmi háttér Az ipari forradalommal párhuzamosan kibontakozó rendszeres felfutások és összeomlások jelenségét már a kései században is megfigyelték . A “váratlan” gazdasági krízisek ismertek voltak már korábban is , amikor az uralkodók háborút folytattak és elkobozták az alattvalók tulajdonát ; nem volt azonban nyilvánvaló jele annak a modern jelenségének , amelyben a gazdasági-üzleti “szerencse” ( avagy a felfutás és visszaesés ) általánosan és meglehetős szabályossággal oszcillál . A gazdasági ciklusok osztrák elméletének története a skót filózófus-közgazdász David Hume-mal kezdődik , valamint a kiváló , kora századi angol klasszikus-közgazdász David Ricardoval . Ezek a közgazdászok az ipar szektorának kibontakozása és fejlődése mellett egy másik jelentős szektor , a bankrendszer , vagy intézményesített “bankolás” kibontakozását , ágazattá fejlődését figyelték meg a század derekától ; a szektorét amely képes a hitel- és pénzkínálatot bővíteni és megduzzasztani ( kezdetben papírpénz , később látra szóló betétek formájában ) . Eme kereskedelmi banki operációk húzódtak meg a misztikus expanziók és összehúzódások “fellendülés és válság” jelenségei mögött , amely előtt a század embere értetlenül állt . Az angol “Valuta Iskola” a felfutást a nemesfémfedezet nélküli valutanyomtatás eredményeként fellépő hitelexpanzióval magyarázta . Nem látta be azonban , hogy a csekkel bármikor hozzáférhető , látra szóló folyószámlák ugyanazt a kreditexpanziós szerepet , ugyanazt a funkciót töltik be , mint a nyomtatott valuta . A Valuta Iskola elvein nyugvó törvénykezés ( mint Peeles bank törvénye és ehhez hasonló törvények más országokban ) nyomán - a gazdasági válságokat megelőzendő - korlátozták a fedezet nélküli valutaemisszót de a folyószámlákon keresztül végrehajtott hitelbővítést továbbra sem szabályozták . A Valuta Iskola szűken csak azokat az eseteket elemezte , amelyekben hitelexpanziós politikát csak egy ország folytat , miközben minden más ország konzervatívan bankol . Ebben az esetben a hitelbővülés nyomán fellépő áremelkedés ösztönözi az importot , de kedvezőtlen az exportra nézve , a nemesfém pedig külföldre vándorol . Ennek eredményeképpen a bank fokozott igénnyel szembesül , amely nyomás alá helyezi a kibocsátott instrumentumok ( fedezetlen valuta és folyószámlák ) visszaváltására ( nemesfém felvétel , pénzfelvétel folyószámláról ) egészen addig , mígnem kénytelen korlátozni a hitelkihelyezést . Végül a pénzérme kiáramlása visszaveti az árak emelkedését . A Valuta Iskola tehát megvizsgálta ezt a forgatókönyvet , de figyelmen kívül hagyta azt a verziót , amiben a hitelexpanzió nemzetközi szinten párhuzamosan zajlik a világ kapitalista országaiban . A század második felében a kereskedelmi ciklus ezen elmélete hitelét vesztette és az az elképzelés vált általános elfogadottá , hogy a kereskedelmi ciklusokat a pénz és a hitel nem befolyásolja . Wicksell kísérlete a Valuta Iskola felélesztésére rövid életűnek bizonyult . Az elmélet kifejtése Az elmélet szerint a beruházási zavarok felfutás-hanyatlás ciklusai a bankrendszer túlzó és fenntarthatatlan mértékű - a vállalkozások és magánszemélyek számára nyújtott - hitelkiterjesztése nyomán alakul ki . A hitel- , avagy valutateremtés azt a téves látszatot kelti , hogy megtakarítások állnak rendelkezésre , befektetésre készen , hiszen a hatás ugyanaz : a befektetési célú források kínálata kibővül , a kamat pedig lecsökken . Röviden : a bank inflációs , likviditást duzzasztó kredit expanziós tevékenysége abba hitbe ringatja a kölcsönt felvevőket , hogy megtakarításokból származó források ( vagyis az elhalasztott fogyasztás , vagy fel nem használt vásárlóerő állománya ) rendelkezésre állnak . Amikor a megtakarítások felhalmozódnak , a vállalkozások a hosszadalmas termelési folyamatokba invesztálnak , vagyis a termelés struktúrája megnyúlik , főleg a magasabb , a végső fogyasztástól legtávolabb eső szinten . A kölcsönzők aztán a felvett forrásokkal felverik a termelési tényezők , majd pedig a fogyasztási cikkek árát , amely elméletileg azt eredményezi , hogy az erőforrások tendenciózusan olyan beruházásokba áramlanak nagyobb hangsúllyal , amelyek a termelési eszközök bővítését , fejlesztését célozzák és nem közvetlenül fogyasztási cikkek előállítását . Az osztrák közgazdaságtan szerint ennek a tendenciának egy ponton túl vissza kell fordulnia . Minél tovább késlekedik a visszarendeződés , a korrekció annál hevesebb és pusztítóbb lesz . A központi bankok szerepéről Az osztrák elmélet összes közgazdásza egyetért abban , hogy a gazdasági ciklusok kialakulásának gyökér oka és legfőbb motorja a tartalékrátás bankrendszer fenntarthatatlan hitelbővítő tevékenysége . Murray Rothbard ezen felül kiemelt figyelmet szentelt a nagy gazdasági világválságot megelőző központi bankok teremtette laza hitelkörnyezetnek és az elégtelen monetáris politikának , ami csupán elodázta , késleltette az árak elkerülhetetlen és szükséges visszarendeződését és megnyújtotta a piac működési zavarát . Rothbard azzal kezdi , hogy egy központi monetáris fennhatóság nélkül működő piacon nem fordulnának elő egyidejűleg nagy számban párhuzamosan beruházási zavarok és vállalkozási tévedések , mivel a vállalkozók nem egyszerre követnének el hibát és gyorsan kihasználnának bármilyen ideiglenes és elkülönült árazási zavart . Továbbá , egy nyitott , nem centralizált ( biztosítatlan , azaz központilag nem “elkényeztetett” ) tőkepiacon , a bankárok távol tartanák magukat a spekulatív hitelkihelyezéstől , a biztosítatlan betétesek nagy körültekintéssel monitoroznák a kölcsönzők könyveit ezzel mérsékelve az elburjánzó kicsapongásokat a pénzpiacon . A beruházási zavarok ( /téves/ káros beruházások ) általános , széles körű elterjedése tehát a központi bankok által végrehajtott monetáris intervencióra , a “monetáris/pénzügyi tervgazdálkodásra” vezethetők vissza . Rothbard szerint a hitelkihelyezés és kölcsönzés vakmerő elharapódzása a hitel félreárazásából fakad , amelyet a központi bank hajt végre a kamat feletti kontrollal és a bankok kényszeres kimentésével amikor azok már csődbe mennének ( ‘too big to fail’ / ‘bailout’ koncepció ) . Ez aztán ahhoz vezet , hogy a kamat túl hosszú ideig lesz túl alacsony , nem úgy mint ha egy központi bank nélkül működő valóban szabad piac árazná be a hitelt . A kamat definíciója A kamat származékos jelenség : egy hányados , amely azt mutatja meg , hogy értékítéletünkben hogyan viszonyul egymáshoz az azonnali szükségletkielégítés szemben a távolabbi jövőben megvalósulóval . Értéket rendelünk ahhoz az alternatívához , hogy egy erőforrás azonnal a rendelkezésünkre áll , és ahhoz is , hogy ezt a hozzáférést elodázzuk . Ahogy a két érték egymáshoz viszonyul , az a kamat , vagyis ennek a preferencia viszonynak a számszerű kifejezése . A kamat tehát a piac , a gazdasági szereplők értékítéletének , értékviszonyainak az eredője , nem önkényesen meghatározott hányados . A piacgazdaságban ez a jövőbeli termék árengedménye jelenbelivel szemben . A kamat árucikkek árának a hányadosa , nem pedig egy önmagában értelmezhető ár . Egy szabad piacon az egyes árucikkekre értelmezett eme hányados tendenciózusan egyenlő értéket vesz fel . Egy képzeletben felvázolt egyenletesen rotáló gazdaságban a kamat hányadosa minden árucikk esetében ugyanaz . A kamat nem a tőke használati díja . Az időigényes gyártási , előállító folyamatok amikre Böhm-Bawerk és későbbi közgazdászok hivatkoztak Böhm-Bawerk úgy érvelt , hogy a tőke nettó hozama az – úgy szólván – a hosszadalmasság árán előállított többlet eredmény. valójában nem magyarázzák meg a kamat jelenségét . Éppen ellenkezőleg , a kamat mint származékos , eredő jelenség ad csupán magyarázatot arra , hogy miért a kevésbé körülményes , hosszadalmas folyamatokra esik a választás annak ellenére , hogy az időigényesebb folyamatok nagyobb fajlagos értéket állítanának elő termelési egységenként . A kamat származékos jelensége nem egy ár , amit a tőke piacán a kereslet és a kínálat alakít . A nagysága nem a kereslet és kínálat arányán múlik . Valójában a piaci preferencia viszonyok azok amik meghatározzák a tőke iránti keresletet , a tőke kínálatát és a kamatot . Az határozza meg hogy a meglévő termékek mekkora részét áldozzuk fel a jelenben a szükségletek kielégítésére , és mi az amit a távolabbi jövőre teszünk félre . A megtakarítás mozgatórugója nem a kamat . A kamat nem ösztönzője a megtakarításnak , sem pedig jutalom amiért önmegtartóztatva feladjuk a fogyasztást a jelenben , és megtakarítunk . A kamat a jelenbeli és az elodázott fogyasztás értékelésbeli viszonya . A hitel avagy a tőke piaca nem meghatározza a kamatot hanem hozzáigazítja a kamathoz mint származékos jelenséghez , ami az elhalasztott fogyasztás árengedményeként nyilvánul meg . A kamat eme ‘eredő’ jelensége továbbá magyarázatul szolgál arra is , hogy a földet miért véges áron adják , s veszik . Ha a földből származó potenciális jövőbeli terméket ugyanúgy értékelnék , ahogyan a jelenbelit , akkor véges áron a tulajdonos nem adná azt el . A földek adásvétele nem zajlana pénzben kifejezhető , meghatározott összegért , sem más véges hozamot biztosító jószágért vagy termékért . Földet csak földdel cserélnének . A kamat likviditás elmélete úgy érvel , hogy a kamatot a likviditás iránti különböző igények alakítják . A PTPT ( Pure Time Preference Theory , a pénz időérték elmélete ) szerint a kamat - a priori ( azaz a tényeket megelőzően tudható ) - pozitív ( mivelhogy az erőforrásokhoz , javakhoz való azonnali hozzáférést előnyben részesítjük az elodázott hozzáféréssel szemben ) . A likviditás elmélet azonban lehetségesnek tartja a negatív kamatot abból kifolyólag , hogy a gazdasági szereplők több megfontolásból is ragaszkodhatnak likvid eszközökhöz ( úgy mint kockázatkerülés vagy spekuláció befektetési lehetőségre ) . Néhány osztrák közgazdász , mint Robert Murphy , úgy véli , hogy a PTPT elmélet statikus gazdaságból indul ki , mondván , hogy a pozitív kamat egész egyszerűen az azonnal rendelkezésre álló fizetőképesség ára és hogy ezt időértéknek hívni megtévesztő és szükségtelen , és hogy a kamat elméletét nem szabad teljesen függetleníteni a pénztől . Ezen az alapon definiálhatnánk egy méret-preferencia elméletet is , amely szerint a fogyasztó általánosságban a nagyobb termékeket részesíti előnyben a kisebbekkel szemben , hiszen – ceteris paribus – ha előnyben részesíti az egész terméket a felével szemben , akkor a felét is preferálja a negyedével szemben . Ilyenformán hasonlatunkban PSPT tévék , repülők , számítógépek árainak korrelációját magyarázza , és az ellenpéldák pedig eltérő termékeket vonultatnak fel ( lásd ‘nyáron egy fagyi’ a PTPT értelmezésében vs. más termék mint ellenpélda a likviditás elmélet szerint ) . Megjegyzések Hivatkozások Forrás További információk Írások Murray N. Rothbard-tól : Gazdasági válságok : Okaik és gyógymódjuk Mit művelt a kormány a pénzünkkel ? A minimálbér-törvények nyomorító természete A " közszektor " tévedése Írások Ludwig von Mises-től : Bürokrácia Szabadság és tulajdon A középút politikája szocializmushoz vezet Bérek , Infláció és Munkanélküliség Kapitalizmus ( az Economic Policy : Thoughts for Today and Tomorrow című könyvből ) Az írástudók bigottsága ( szemelvény a The Anti-Capitalistic Mentality című könyvből ) Az árak , a bérek és a kamatráták funkciója ( szemelvény azos The Trade Cycle and Credit Expansion : The Economic Consequences of Cheap Money című esszéből ) Az árkontroll ( szemelvény az Interventionism : An Economic Analysis címűes kötetből ) A profit felszámolása ( szemelvény a Profit and Loss címűes esszéből ) A profit és a veszteség gazdasági természete ( szemelvény a Profit and Loss címűes esszéből ) A piac szerepe és természete ( szemelvény a The Causes of the Economic Crisis : An Address címűesesszéből ) További magyarul megjelent könyvek : Pénz , bankhitel és gazdasági ciklusok Jesús Huerta de Soto , Kapcsolódó szócikkek Ludwig von Mises Friedrich August von Hayek Közgazdaságtan