U–50-es tengeralattjáró-osztály
Az U–50-es osztály az első világháború idején a Császári és Királyi Haditengerészet által tervbe vett négytagú tengeralattjáró-osztály volt. A tervek a német Germaniawerft vállalattól 1915 júliusában vett Project 835 terveken alapultak. A haditengerészet 1916 februárjában a Ganz Danubius-t bízta meg az építés elkezdésével Fiumében. A tervezett négyből csak két hajó gerincét fektették le, de egyikük sem került vízre bocsátásra vagy befejezésre. A két félkész tengeralattjárót a háború után szétbontották.

Tervezés 
Amikor kitört az első világháború, a Osztrák–Magyar Monarchia tengeralattjáró flottája nagyrészt elavult volt, és a háború első két évében a Császári és Királyi Haditengerészet az Adriai-tenger helyi védelmére épített tengeralattjáró flottát erősítette meg. Ezen szükségletek építés alatt álló vagy Németországtól vásárolt hajókkal való kielégítése után az Adrián kívüli, szélesebb Földközi-tengeri műveletekre alkalmas tengeralattjárók építésére fókuszált.

Ennek érdekében 1915. július 11-én a Császári és Királyi Haditengerészet a Germaniawerft Project 853 tervét vásárolta meg, hogy ezen licenc alapján építhessen. A terv egy 840 t (930 amerikai tonna) felszíni és 1100 t (1200 amerikai tonna) alámerülési vízkiszorítású hajót irányzott elő. A hajók 241 láb (73 m) hosszúak lettek volna, 20 láb 8 hüvelyk (6,30 m) szélességgel és 12 láb 11 hüvelyk (3,94 m) merüléssel. A meghajtás tekintetében a tervben szereplő két hajócsavart egy 2,300 lóerős (1,700 kW) iker dízelmotor hajtotta, 16,5 csomó (30,6 km/óra) maximális felszíni sebességgel, míg alámerült állapotban egy 1200 lóerős (890 kW) iker villanymotor 9 csomó (16,7 km/óra) maximális utazósebességgel. Az U–50-es osztályú hajók 33 fős legénységre voltak tervezve.

Az U–50 terve hat 45 cm (17,7 hüvelyk) kaliberű torpedóvető csövet tartalmazott — négyet az orrban, kettőt a farban — és kilenc torpedót. Az eredeti terv két 10 cm/35-ös (3,9 hüvelyk) fedélzeti ágyúval számolt, melyeket a harmadik és negyedik hajó terveiben két 120 mm/35-ös, (4,7 hüvelyk) fedélzeti ágyúra cseréltek.

Építés 
1916. február 7-én a fiumei Ganz Danubius engedélyt kapott a hajóosztály két hajójának, az U–50-nek és az U–51-nek az építésére. Az 1916-ban építés alatt álló hat tengeralattjáró egyharmadát jelentő első két hajót 1918 szeptemberében követte az U–56 és U–57 megrendelése.

A hajók építését jelentősen lassította a képzett hajógyári munkások és az építőanyag hiánya. Ennek következtében az első két hajó egyikét sem bocsátották vízre, el sem készültek, és a második hajópár megrendelését is visszavonták, mielőtt a hajógerinceket lefektették volna. Az U–50 90%-ban volt kész a háború vége előtt, míg az U–51 csak 60%-ban. 1920-ban mindkét hajót helyben szétbontották.

Jegyzetek

Hivatkozások

Fordítás 

Az Osztrák–Magyar Monarchia tengeralattjárói
Első világháborús tengeralattjáró-osztályok
Az U–50-es osztály az első világháború idején a Császári és Királyi Haditengerészet által tervbe vett négytagú tengeralattjáró-osztály volt . A tervek a német Germaniawerft vállalattóljúliusában vett Projectterveken alapultak . A haditengerészetfebruárjában a Ganz Danubius-t bízta meg az építés elkezdésével Fiumében . A tervezett négyből csak két hajó gerincét fektették le , de egyikük sem került vízre bocsátásra vagy befejezésre . A két félkész tengeralattjárót a háború után szétbontották . Tervezés Amikor kitört az első világháború , a Osztrák–Magyar Monarchia tengeralattjáró flottája nagyrészt elavult volt , és a háború első két évében a Császári és Királyi Haditengerészet az Adriai-tenger helyi védelmére épített tengeralattjáró flottát erősítette meg . Ezen szükségletek építés alatt álló vagy Németországtól vásárolt hajókkal való kielégítése után az Adrián kívüli , szélesebb Földközi-tengeri műveletekre alkalmas tengeralattjárók építésére fókuszált . Ennek érdekében júliusén a Császári és Királyi Haditengerészet a Germaniawerft Projecttervét vásárolta meg , hogy ezen licenc alapján építhessen . A terv egytamerikai tonna ) felszíni éstamerikai tonna ) alámerülési vízkiszorítású hajót irányzott elő . A hajóklábm ) hosszúak lettek volna, lábhüvelyk30 m ) szélességgel éslábhüvelyk94 m ) merüléssel . A meghajtás tekintetében a tervben szereplő két hajócsavart egy300 lóerős700 kW ) iker dízelmotor hajtotta,5 csomó6 km/óra ) maximális felszíni sebességgel , míg alámerült állapotban egylóerőskW ) iker villanymotorcsomó7 km/óra ) maximális utazósebességgel . Az U–50-es osztályú hajókfős legénységre voltak tervezve . Az U–50 terve hatcm7 hüvelyk ) kaliberű torpedóvető csövet tartalmazott — négyet az orrban , kettőt a farban — és kilenc torpedót . Az eredeti terv kétcm/35-ös9 hüvelyk ) fedélzeti ágyúval számolt , melyeket a harmadik és negyedik hajó terveiben kétmm/35-ös,7 hüvelyk ) fedélzeti ágyúra cseréltek . Építés 1916 . februárén a fiumei Ganz Danubius engedélyt kapott a hajóosztály két hajójának , az U–50-nek és az U–51-nek az építésére . Azban építés alatt álló hat tengeralattjáró egyharmadát jelentő első két hajótszeptemberében követte az U–56 és U–57 megrendelése . A hajók építését jelentősen lassította a képzett hajógyári munkások és az építőanyag hiánya . Ennek következtében az első két hajó egyikét sem bocsátották vízre , el sem készültek , és a második hajópár megrendelését is visszavonták , mielőtt a hajógerinceket lefektették volna . Az U–50-ban volt kész a háború vége előtt , míg az U–51 csak-ban.ban mindkét hajót helyben szétbontották . Jegyzetek Hivatkozások Fordítás Az Osztrák–Magyar Monarchia tengeralattjárói Első világháborús tengeralattjáró-osztályok