Szalatnok
Szalatnok (más néven Szlatina, , 1921 és 1991 között Podravska Slatina) város és község (općina) Horvátországban, Verőce-Drávamente megyében.

Fekvése 
Verőcétől légvonalban 28, közúton 31 km-re délkeletre, Nyugat-Szlavóniában, a Drávamenti-síkság szélén, a Papuk-hegység lábánál, a Drávától (és a magyar határtól) 10 km-re fekszik.

Közigazgatás
A következő települések tartoznak a községhez: Bakić, Bisztrica, Donji Meljani, Felsőmiholjác, Golenić, Ivanbrijeg, Kozice, Lukavac, Markovo, Medinci, Novi Senkovac, Radosavci, Szalatnok, Sladojevački Lug és Sladojevci.

Története

A középkorig 
Az emberi jelenlét legrégibb nyomai a község területén az őskorig vezethetők vissza. A településtől keletre fekvő Veliko polje - Potočani régészeti övezet számos régészeti maradványt őriz, melyek az őskortól, az ókoron át a középkorig terjednek. Az eddig elvégzett kutatások lehetővé tették a drávamenti autochton pannon-kelta lakosság egyébként kevéssé ismert kora római településeinek és infrastruktúrájának vizsgálatát, amely azon a fő kommunikációs útvonalon található, amely a Délkelet-Alpokat és a Dunát összekötötte az őstörténettől a középkorig.

A 3. századból származó római térkép a Tabula Peutingeriana valahol ezen a vidéken ábrázolja Marinianis települést. Ennek megerősítését látják horvát történészek a szalatnoki Gudinac nevű magaslaton (melyet a hagyomány Marinacnak is nevez) 1941-ben és 1942-ben előkerült római sírokban és az itt talált nagyobb mennyiségű római pénzleletben. A község területén található régészeti lelőhelyek ezen kívül mind középkoriak. Ennek alapján megállapítható, hogy a mai Szalatnok területén a középkorban több település is állt. A Stublovacka utca végén, az autósiskola épületétől mintegy 500 méterre vízderítő ásása közben 2 méteres mélységben égett talaj és cseréptöredékek kerültek elő.

Szintén középkoriak a Zágráb-Eszék vasútvonaltól északkeletre a DP-Gaj Slatina tulajdonában álló szántóföldön talált cseréptöredékek. A korábbi Gaj-Bajer nevű hely közelében a Livada nevű helyen a szántóföldön sötét talajelszíneződés látható. Itt a talaj átvizsgálása során ugyancsak sok középkori kerámia töredéket találtak. Mind közül a legjelentősebb a város északnyugati részén található Turbina nevű lelőhely. Itt 2009-ben sport és rekreációs központ építési munkáit megelőző régészeti feltárás során a 10. és 12. század közé keltezhető házak alapjait, számos használati tárgyat, kerámiatöredéket találtak. A leleteket, valószínűleg a középkori Terbenye falu maradványait a mezőgazdasági művelés jelentősen megrongálta.

Szalatnok a középkorban 
Szalatnok első írásos említése Bői Mihály zágrábi püspök 1297. szeptember 1-jén Pozsega várában kibocsátott oklevelében történt „Zalathnuk” alakban. Szalatnok abban az időben a vaskai esperesség részeként a püspökséghez tartozott. A Mindenszentek tiszteletére szentelt egyházát 1334-ben említik a pápai tizedjegyzékben „Primo ecclesia omnium sanctorum de Zalathnuk” alakban. A középkori plébániatemplom valahol a mai városi park környékén állt. A korabeli feljegyzések szerint oltárai Szent György, Szűz Mária, Alexandriai Szent Katalin, kápolnái pedig Szűz Mária és Szent Ilona tiszteletére voltak szentelve.  A település a Szlavóniához tartozó Kőrös megye részét képezte. A püspökség birtokaként vásártartási joggal rendelkezett. A kisméretű szalatnoki vár a Javorica- patak feletti magaslaton állt. A 15. században „Zalothnok-citadelo” néven említik. A szalatnoki uradalom ispánjai közül többen a szalatnoki (de Zalatnoky, de Zalathnuk) nemesi előnevet viselték. Ebből az időből származik a település első ismert címer ábrázolása a csillaggal és az alatta fekvő félholddal, mely ma is város címere. Szalatnokot 1403-ban Atyinával és Vaskával együtt mezővárosi rangra emelték.

A török uralom idején 
A 16. században egyre jobban nehezedett a városra a török hódítás előszele. Növekedett a török betörések száma, egy nagyobb gondot kellett fordítani a török elleni védelemre. A környék elpusztított falvainak lakossága az ország biztonságosabb vidékeire menekült. A város polgárai közül boszniai törökellenes harcokban kitűnt bátorságával Ivan Hoberdanc, akit 1529-ben Ferdinánd király végvári kapitánnyá, a szlavóniai védelem parancsnokává tett. A város végül 1544-bn került török kézre. A lakosság kis része áttért az iszlám hitre és a városban maradt, a többség azonban nagyon nehéz körülmények között a Dráva mocsarai közé menekült. A török uralom alatt a város egy aga irányítása alatt a Pozsegai szandzsák része lett. A városban két dzsámi épült, a nagydzsámi valószínűleg a plébániatemplom átépítésével, a kisebbiket, Bali dzsámiját pedig kötelezettségként építették. A várat, melyben mintegy 200 fős török őrség állomásozott árkokkal és fából épített paliszádokkal erősítették meg. A térség ezután is szakadatlan harcok színtere volt a keresztény és a török csapatok között. Végül a 17. század végén szabadult fel a török uralom alól, ekkor semmisült meg a régi szalatnoki vár. A törökkel vívott utolsó csata 1684-ben Szalatnoktól északra, a Turbina-erdőnél zajlott, ahol a fölényben levő keresztény hadak megadásra kényszerítették a török erőket. A harcok után a város romokban hevert, az épületek közül csak a plébániatemplom tornya maradt meg.

A városi fejlődés útján 
Az egész területen átmenetileg katonai közigazgatást vezettek be. Később, a polgári közigazgatás újjászervezésével az akkor mintegy 50 portával rendelkező Szalatnok Verőce vármegye része lett. A lakosság földműveléssel, állattenyésztéssel foglalkozott. 1750-ben a szalatnoki uradalmat Pejácsevich Márk Sándor báró királyi tanácsos, Szerém vármegye főispánja vásárolta meg. A város rendkívül gyors fejlődését ennek a vagyonos nekcsei nemesi családnak köszönheti. A városközpont részben máig fennmaradt legrégibb lakóházait a Pejácsevich család építtette. Köréjük egzotikus fákból álló parkot telepítettek. Közülük is kiemelkedik az az óriás mamutfenyő, mely ma is a város egyik szimbóluma. Pejácsevich gróf kérelmére 1808-ban Ferenc király vásártartási jogot adott a városnak, mely növelve jövedelmeit újabb lökést adott a fejlődésének. A gróf 1822-ben a közeli Sladojevcin felépíttette az első iskolát, ahova a szalatnoki gyermekek is jártak. 1841-ben az uradalmat a német Schaumburg - Lippe herceg vásárolta meg. Érkezése újabb lendületet adott a fejlődésnek. A városközpontban nagy borászat és pálinkafőzde épült, környékén pedig új szőlőültetvényeket létesítettek. A herceg magyarokat, németeket és szlovákokat telepített le birtokain, akik magukkal hozták gazdag kultúrájukat is. Megnyíltak az első kézműves műhelyek és ipari üzemek. 1863-ban gőzmalom, 1885-ben fűrészüzem, 1890 körül a vasútállomás közelében téglagyár kezdte meg működését. A borászat egészen 1912-ig gyártotta a gyöngyöző bort és a pezsgőt. Boraiért a gazdaság több kitüntetést kapott a budapesti és zágrábi kiállításokon.

A közigazgatási székhely 
A 19. század második felében a közlekedés is jelentős fejlődésen ment át. 1885-ben megnyílt a helyiérdekű Suhopolje – Szalatnok és a Barcsot Pakráccal összekötő vasútvonal, 1895-ben pedig a Nekcse – Szalatnok – Noskovce vasútvonal. Ezzel a település bekapcsolódott a drávamenti vasúti forgalomba. Az új betelepülők felépítették saját vallási intézményeiket. A zsidó hitközség már 1858-ban megalakult. 1884-ben felépítették a zsinagógát, 1897-ben pedig az evangélikus templomot. 1870-ben megnyílt a szalatnoki járási hivatal épülete, majd 1886-ban az újjászervezett járás székhelye lett, ahova három község, Szalatnok, Felsőmiholjác és Vocsin tartozott, majd 1894-ben három újabb községet, Nova Bukovicát, Szópiát és Darnócot csatolták hozzá. A járási hivatal épülete sokáig az iskola szerepét is ellátta, de itt működött az első könyvtár, a telekkönyv és a járásbíróság is. 1899-ben az első emelet felhúzásával bővítették az iskolát és az épület egészen 1981-ig iskolaként működött. Egyre több városias intézmény, így postahivatal, gyógyszertár, takarékpénztár, több szálloda, nyomda, nemzeti olvasókör, iparostestület, önkéntes tűzoltóegylet, dalárda létesült a településen. Verőce vármegye Szalatnoki járásának székhelye volt. 1910-ben 3.785 lakosának 40%-a horvát, 23%-a magyar, 23%-a szerb, 10%-a német anyanyelvű volt.

A 20. században 
1914-ben trakostyáni Draskovich János gróf vásárolta meg az uradalmat a Schaumburg-Lippe családtól. A város ekkor már ennek a vidéknek a közigazgatási, gazdasági és kulturális központja volt különösen fejlett lótenyésztéssel, borászattal, vadakban gazdag erdőkkel és nagy vásárokkal. Lakossága 1880 és 1914 között több, mint másfélszeresére növekedett. A Draskovichok a II. világháborúig terjedő időszakban jelentősen fejlesztették a mezőgazdaságot, az állattenyésztést és az erdőgazdálkodást. Különösen nagy bevételekhez jutottak a mezőgazdasági termények a szarvasmarha és a fa értékesítéséből. Az első világháború után 1918-ban az új szerb-horvát-szlovén állam, majd később (1929-ben) Jugoszlávia része lett. 1921-ben hivatalos nevét Podravska Slatinára módosították. 
1991-ben 11.416 lakosának 53%-a horvát, 37%-a szerb nemzetiségű volt. 1992-ben visszakapta városi rangját és korábbi Slatina nevét. A délszláv háború idején a város mindvégig horvát kézen maradt. A horvát védelmi vonal 1991 októberében innen mintegy 10 km-re délre, a Papuk-hegység területén húzódott. Október 28-án megalakult a horvát hadsereg 136. Slatinai dandárja, mely az Orkan ’91 hadművelet keretében december 15-én visszafoglalta a szerb erőktől Voćint, majd a Ravna gorán át a bučjei szerb támaszpont irányába nyomult tovább. Ezzel végleg elhárult a várost fenyegető háborús veszély. 2011-ben a településnek 10.208 lakosa volt.

Népesség

Nevezetességei 
A Draskovich család kastélya kétemeletes klasszicista épület. Eredetileg hengermalomnak épült, majd a 19. század közepén zsidó imaházzá alakították át. A 19. század utolsó évtizedében a Draskovich család kastéllyá építette át. A II. világháború után több funkciót is ellátott. Egy időben iskola működött benne, majd az 1980-as évektől a városi múzeumnak, a színháznak és az anyakönyvi hivatalnak adott helyet. Később állapota romlani kezdett. Felújítása nemrég történt.
Szent József tiszteletére szentelt római katolikus plébániatemploma 1913-ban épült neogótikus stílusban. A templom háromhajós épület, mely alatt sírbolt is található. Hosszúsága 38, szélessége 17 méter. A harangtorony magassága 52 méter. A tetőt helyben gyártott cseréppel fedték. Az épület előtt régen vásártér volt, a mai parkot 1947-ben létesítették. A neogót stílusú főoltár Szent József tiszteletére van szentelve, fülkéiben Szent József, Szent Cirill és Szent Metód szobrai láthatók. Az oltár Tirolban készült Rauher mester műhelyében. A kóruson álló orgona 1941-ben került a templomba.
Szent Péter és Pál apostolok tiszteletére szentelt pravoszláv parochiális temploma 1747-ben épült. 1813-ban és 1887-ben megújították. Ikonosztázát Jovan Četirević Grabovan készítette 1785-ben. 1941-ben az usztasák lerombolták. A helyén 1978-ban új templomot építettek.
Az evangélikus templomot 1897-ben építették a városba a 19. század második felében betelepült cseh, magyar és német evangélikus hívek kezdeményezésére és adományaiból. Az eszéki evangélikus egyházközség filiája.
A város természetvédelmi emléke az a 63 méter magas és majd 6 méteres átmérőjű óriás mamutfenyő, melyet valószínűleg még a városi park kialakításakor 19. század elején, a hagyomány szerint 1807-ben ültettek.

Oktatás 
Az iskolai oktatás ezen a területen az ország más részeihez képest viszonylag későn indult meg. A település első iskolája 1805-ben nyílt meg a pravoszláv egyház keretében. A katolikusok 1822-től járhattak a Pejácsevich gróf által építtetett sladojevici iskolába, majd 1830-ban megnyílt a helyi katolikus elemi iskola is. A polgári iskola 1917-ben nyílt meg, 1924-ben nevét városi iskolára változtatták és egészen 1945-ig működött. A háború után alsó reálgimnázium volt a neve és 1960-ban integrálták az elemi iskolai rendszerbe. A felsőfokú iskolát 1922-ben alapították, így működött 1970. november 1-ig, amikor a középiskolai központ része lett. A középfokú gazdasági iskolát 1959-ben, a gimnáziumot 1963-ban alapították. 1970-ben az intézmény a középiskolai központ része lett.

Ma az alábbi oktatási intézmények működnek a városban:
Josip Kozarac (előző neve Grigor Vitez) elemi iskola
Eugen Kumičić (előző neve Lazo Tihomirović-Baja) elemi iskola
Marko Marulić (előző neve Edvard Kardelj középiskolai központ) középiskola
Slatina ipari és szakképző iskola
Slatina zeneiskola

Kultúra 
A városban 1995-től rendezik meg a „Milko Kelemen” nemzetközi zenei fesztivált.

Már a 19. század végén működött itt énekkar „Zrinski” név alatt. Később „Obilić” néven alapítottak énekegyüttest. 1905-ben a város két énekkara 89 tagot számlált.

A KUD „Bratstvo” kulturális és művészeti egyesületet 1967. június 5-én még „Dika” néven alapították. Elődje az 1945-ben alapított „Jedinstvo”, majd a „Graničar” és a „Nikola Miljanović Karaula” egyesület volt.

A város első kinematográfja 1936-ban nyílt meg, tulajdonosa egy Fuks nevű kereskedő volt. Az első mozit 1944-ben alapították.

Podravska Slatina első rádióállomását 1969-ben alapították.

A Franjo Sertić Bijeli amatőr színházat 1954-ben alapították. Sajnálatos módon 1958-ban befejezte működését. 1973-ban újraalapították az amatőr színjátszást. 1976-ban a kulturális és művészeti egyesület színjátszócsoportjából fejlődött ki a városi amatőr színház. 1977-től rendezik meg a Slatinai színházi esték rendezvénysorozatát.

A Slatinai képzőművészeti klubot 1996-ban alapították. A klub rendezvényei évente egészítik ki és gazdagítják a város kulturális életét. 1999 óta rendezik meg a „Slatinske slike” alkotótábort, 2003-tól pedig az alkotóműhelyt. Tagjai együttműködnek az ország más alkotóműhelyeivel és részt vesznek a szabadkai „Bunjevačko kolo” horvát kulturális központ szervezésében.

Sport 
Az NK Slatina labdarúgóklubot az Orao sportegyesület keretében még 1917-ben alapították. Története során a Seneška, Slavija, Slavonac, Slavonski Partizan, Slatina neveket viselte. Jelenleg a horvát nemzeti 4. ligában szerepel.

A városban rajtuk kívül a következő sportklubok működnek:
RK Slatina kézilabdaklub
RK Marulka kézilabdaklub
ŽRK Dragovoljac kézilabdaklub
HK Slatina birkózóklub
TK Slatina taekwon doo klub
KK Slatina tekeklub
OK Marulka röplabdaklub
ŠK Marulka sakk-klub
TK Slatina teniszklub
BK Slatina bocsaklub
ŠR Klen sporthorgászklub
Točak hegymászó egyesület
ŠR Smuđ sporthorgászklub
AK Slatina atlétikai klub
KK Slatina kosárlabdaklub
Slatina karateklub
SK Slatina asztaliteniszklub

Neves személyek 
Itt született Weszelszky Gyula (1872–1940) radiológus
Itt született Hamvas H. Sándor (1896-1967) író, újságíró, szociográfus

Jegyzetek

Források 
A város hivatalos honlapja 
Slatina turisztikai irodájának oldala 
Hrvatska encoklopedija – Slatina 
 Filip Škiljan: Kulturno historijski spomenici Zapadne Slavonije Zagreb, 2010.  
A történelmi Magyarország atlasza és adattára 1914, Talma Kiadó, Pécs, 2015.
Csánki Dezső: Kőrösmegye a XV-ik században. Budapest, 1893. 55-56, 88. o.
Lelkes György: Magyar helységnév-azonosító szótár, 2011.
Marko Dizdar: Zaštitna arheološka istraživanja ranosrednjovjekovnog naselja Slatina-Turbina 1

További információk 
A megye turisztikai irodájának honlapja 

Horvátország városai
Verőce-Drávamente megye települései
Szalatnok ( más néven Szlatina,,ésközött Podravska Slatina ) város és község ( općina ) Horvátországban , Verőce-Drávamente megyében . Fekvése Verőcétől légvonalban közútonkm-re délkeletre , Nyugat-Szlavóniában , a Drávamenti-síkság szélén , a Papuk-hegység lábánál , a Drávától ( és a magyar határtól) km-re fekszik . Közigazgatás A következő települések tartoznak a községhez : Bakić , Bisztrica , Donji Meljani , Felsőmiholjác , Golenić , Ivanbrijeg , Kozice , Lukavac , Markovo , Medinci , Novi Senkovac , Radosavci , Szalatnok , Sladojevački Lug és Sladojevci . Története A középkorig Az emberi jelenlét legrégibb nyomai a község területén az őskorig vezethetők vissza . A településtől keletre fekvő Veliko polje - Potočani régészeti övezet számos régészeti maradványt őriz , melyek az őskortól , az ókoron át a középkorig terjednek . Az eddig elvégzett kutatások lehetővé tették a drávamenti autochton pannon-kelta lakosság egyébként kevéssé ismert kora római településeinek és infrastruktúrájának vizsgálatát , amely azon a fő kommunikációs útvonalon található , amely a Délkelet-Alpokat és a Dunát összekötötte az őstörténettől a középkorig . A századból származó római térkép a Tabula Peutingeriana valahol ezen a vidéken ábrázolja Marinianis települést . Ennek megerősítését látják horvát történészek a szalatnoki Gudinac nevű magaslaton ( melyet a hagyomány Marinacnak is nevez) ben ésben előkerült római sírokban és az itt talált nagyobb mennyiségű római pénzleletben . A község területén található régészeti lelőhelyek ezen kívül mind középkoriak . Ennek alapján megállapítható , hogy a mai Szalatnok területén a középkorban több település is állt . A Stublovacka utca végén , az autósiskola épületétől mintegyméterre vízderítő ásása közbenméteres mélységben égett talaj és cseréptöredékek kerültek elő . Szintén középkoriak a Zágráb-Eszék vasútvonaltól északkeletre a DP-Gaj Slatina tulajdonában álló szántóföldön talált cseréptöredékek . A korábbi Gaj-Bajer nevű hely közelében a Livada nevű helyen a szántóföldön sötét talajelszíneződés látható . Itt a talaj átvizsgálása során ugyancsak sok középkori kerámia töredéket találtak . Mind közül a legjelentősebb a város északnyugati részén található Turbina nevű lelőhely . Ittben sport és rekreációs központ építési munkáit megelőző régészeti feltárás során a és század közé keltezhető házak alapjait , számos használati tárgyat , kerámiatöredéket találtak . A leleteket , valószínűleg a középkori Terbenye falu maradványait a mezőgazdasági művelés jelentősen megrongálta . Szalatnok a középkorban Szalatnok első írásos említése Bői Mihály zágrábi püspök szeptemberjén Pozsega várában kibocsátott oklevelében történt „ Zalathnuk” alakban . Szalatnok abban az időben a vaskai esperesség részeként a püspökséghez tartozott . A Mindenszentek tiszteletére szentelt egyházátben említik a pápai tizedjegyzékben „ Primo ecclesia omnium sanctorum de Zalathnuk” alakban . A középkori plébániatemplom valahol a mai városi park környékén állt . A korabeli feljegyzések szerint oltárai Szent György , Szűz Mária , Alexandriai Szent Katalin , kápolnái pedig Szűz Mária és Szent Ilona tiszteletére voltak szentelve . A település a Szlavóniához tartozó Kőrös megye részét képezte . A püspökség birtokaként vásártartási joggal rendelkezett . A kisméretű szalatnoki vár a Javorica- patak feletti magaslaton állt . A században „ Zalothnok-citadelo” néven említik . A szalatnoki uradalom ispánjai közül többen a szalatnoki ( de Zalatnoky , de Zalathnuk ) nemesi előnevet viselték . Ebből az időből származik a település első ismert címer ábrázolása a csillaggal és az alatta fekvő félholddal , mely ma is város címere . Szalatnokotban Atyinával és Vaskával együtt mezővárosi rangra emelték . A török uralom idején A században egyre jobban nehezedett a városra a török hódítás előszele . Növekedett a török betörések száma , egy nagyobb gondot kellett fordítani a török elleni védelemre . A környék elpusztított falvainak lakossága az ország biztonságosabb vidékeire menekült . A város polgárai közül boszniai törökellenes harcokban kitűnt bátorságával Ivan Hoberdanc , akitben Ferdinánd király végvári kapitánnyá , a szlavóniai védelem parancsnokává tett . A város végülbn került török kézre . A lakosság kis része áttért az iszlám hitre és a városban maradt , a többség azonban nagyon nehéz körülmények között a Dráva mocsarai közé menekült . A török uralom alatt a város egy aga irányítása alatt a Pozsegai szandzsák része lett . A városban két dzsámi épült , a nagydzsámi valószínűleg a plébániatemplom átépítésével , a kisebbiket , Bali dzsámiját pedig kötelezettségként építették . A várat , melyben mintegyfős török őrség állomásozott árkokkal és fából épített paliszádokkal erősítették meg . A térség ezután is szakadatlan harcok színtere volt a keresztény és a török csapatok között . Végül a század végén szabadult fel a török uralom alól , ekkor semmisült meg a régi szalatnoki vár . A törökkel vívott utolsó csataben Szalatnoktól északra , a Turbina-erdőnél zajlott , ahol a fölényben levő keresztény hadak megadásra kényszerítették a török erőket . A harcok után a város romokban hevert , az épületek közül csak a plébániatemplom tornya maradt meg . A városi fejlődés útján Az egész területen átmenetileg katonai közigazgatást vezettek be . Később , a polgári közigazgatás újjászervezésével az akkor mintegyportával rendelkező Szalatnok Verőce vármegye része lett . A lakosság földműveléssel , állattenyésztéssel foglalkozott.ben a szalatnoki uradalmat Pejácsevich Márk Sándor báró királyi tanácsos , Szerém vármegye főispánja vásárolta meg . A város rendkívül gyors fejlődését ennek a vagyonos nekcsei nemesi családnak köszönheti . A városközpont részben máig fennmaradt legrégibb lakóházait a Pejácsevich család építtette . Köréjük egzotikus fákból álló parkot telepítettek . Közülük is kiemelkedik az az óriás mamutfenyő , mely ma is a város egyik szimbóluma . Pejácsevich gróf kérelméreban Ferenc király vásártartási jogot adott a városnak , mely növelve jövedelmeit újabb lökést adott a fejlődésének . A grófben a közeli Sladojevcin felépíttette az első iskolát , ahova a szalatnoki gyermekek is jártak.ben az uradalmat a német Schaumburg - Lippe herceg vásárolta meg . Érkezése újabb lendületet adott a fejlődésnek . A városközpontban nagy borászat és pálinkafőzde épült , környékén pedig új szőlőültetvényeket létesítettek . A herceg magyarokat , németeket és szlovákokat telepített le birtokain , akik magukkal hozták gazdag kultúrájukat is . Megnyíltak az első kézműves műhelyek és ipari üzemek.ban gőzmalom, ben fűrészüzem,körül a vasútállomás közelében téglagyár kezdte meg működését . A borászat egészenig gyártotta a gyöngyöző bort és a pezsgőt . Boraiért a gazdaság több kitüntetést kapott a budapesti és zágrábi kiállításokon . A közigazgatási székhely A század második felében a közlekedés is jelentős fejlődésen ment át.ben megnyílt a helyiérdekű Suhopolje – Szalatnok és a Barcsot Pakráccal összekötő vasútvonal, ben pedig a Nekcse – Szalatnok – Noskovce vasútvonal . Ezzel a település bekapcsolódott a drávamenti vasúti forgalomba . Az új betelepülők felépítették saját vallási intézményeiket . A zsidó hitközség márban megalakult.ben felépítették a zsinagógát, ben pedig az evangélikus templomot.ben megnyílt a szalatnoki járási hivatal épülete , majdban az újjászervezett járás székhelye lett , ahova három község , Szalatnok , Felsőmiholjác és Vocsin tartozott , majdben három újabb községet , Nova Bukovicát , Szópiát és Darnócot csatolták hozzá . A járási hivatal épülete sokáig az iskola szerepét is ellátta , de itt működött az első könyvtár , a telekkönyv és a járásbíróság is.ben az első emelet felhúzásával bővítették az iskolát és az épület egészenig iskolaként működött . Egyre több városias intézmény , így postahivatal , gyógyszertár , takarékpénztár , több szálloda , nyomda , nemzeti olvasókör , iparostestület , önkéntes tűzoltóegylet , dalárda létesült a településen . Verőce vármegye Szalatnoki járásának székhelye volt.ben 785 lakosának-a horvát,-a magyar,-a szerb,-a német anyanyelvű volt . A században 1914-ben trakostyáni Draskovich János gróf vásárolta meg az uradalmat a Schaumburg-Lippe családtól . A város ekkor már ennek a vidéknek a közigazgatási , gazdasági és kulturális központja volt különösen fejlett lótenyésztéssel , borászattal , vadakban gazdag erdőkkel és nagy vásárokkal . Lakosságaésközött több , mint másfélszeresére növekedett . A Draskovichok a II. világháborúig terjedő időszakban jelentősen fejlesztették a mezőgazdaságot , az állattenyésztést és az erdőgazdálkodást . Különösen nagy bevételekhez jutottak a mezőgazdasági termények a szarvasmarha és a fa értékesítéséből . Az első világháború utánban az új szerb-horvát-szlovén állam , majd későbbben ) Jugoszlávia része lett.ben hivatalos nevét Podravska Slatinára módosították . 1991-ben416 lakosának-a horvát,-a szerb nemzetiségű volt.ben visszakapta városi rangját és korábbi Slatina nevét . A délszláv háború idején a város mindvégig horvát kézen maradt . A horvát védelmi vonaloktóberében innen mintegykm-re délre , a Papuk-hegység területén húzódott . Októberán megalakult a horvát hadsereg Slatinai dandárja , mely az Orkan ’91 hadművelet keretében decemberén visszafoglalta a szerb erőktől Voćint , majd a Ravna gorán át a bučjei szerb támaszpont irányába nyomult tovább . Ezzel végleg elhárult a várost fenyegető háborús veszély.ben a településnek208 lakosa volt . Népesség Nevezetességei A Draskovich család kastélya kétemeletes klasszicista épület . Eredetileg hengermalomnak épült , majd a század közepén zsidó imaházzá alakították át . A század utolsó évtizedében a Draskovich család kastéllyá építette át . A II. világháború után több funkciót is ellátott . Egy időben iskola működött benne , majd azas évektől a városi múzeumnak , a színháznak és az anyakönyvi hivatalnak adott helyet . Később állapota romlani kezdett . Felújítása nemrég történt . Szent József tiszteletére szentelt római katolikus plébániatemplomaban épült neogótikus stílusban . A templom háromhajós épület , mely alatt sírbolt is található . Hosszúsága szélességeméter . A harangtorony magasságaméter . A tetőt helyben gyártott cseréppel fedték . Az épület előtt régen vásártér volt , a mai parkotben létesítették . A neogót stílusú főoltár Szent József tiszteletére van szentelve , fülkéiben Szent József , Szent Cirill és Szent Metód szobrai láthatók . Az oltár Tirolban készült Rauher mester műhelyében . A kóruson álló orgonaben került a templomba . Szent Péter és Pál apostolok tiszteletére szentelt pravoszláv parochiális templomaben épült.ban ésben megújították . Ikonosztázát Jovan Četirević Grabovan készítetteben.ben az usztasák lerombolták . A helyénban új templomot építettek . Az evangélikus templomotben építették a városba a század második felében betelepült cseh , magyar és német evangélikus hívek kezdeményezésére és adományaiból . Az eszéki evangélikus egyházközség filiája . A város természetvédelmi emléke az améter magas és majdméteres átmérőjű óriás mamutfenyő , melyet valószínűleg még a városi park kialakításakor század elején , a hagyomány szerintben ültettek . Oktatás Az iskolai oktatás ezen a területen az ország más részeihez képest viszonylag későn indult meg . A település első iskolájaben nyílt meg a pravoszláv egyház keretében . A katolikusoktől járhattak a Pejácsevich gróf által építtetett sladojevici iskolába , majdban megnyílt a helyi katolikus elemi iskola is . A polgári iskolaben nyílt meg, ben nevét városi iskolára változtatták és egészenig működött . A háború után alsó reálgimnázium volt a neve ésban integrálták az elemi iskolai rendszerbe . A felsőfokú iskolátben alapították , így működött novemberig , amikor a középiskolai központ része lett . A középfokú gazdasági iskolátben , a gimnáziumotban alapították.ben az intézmény a középiskolai központ része lett . Ma az alábbi oktatási intézmények működnek a városban : Josip Kozarac ( előző neve Grigor Vitez ) elemi iskola Eugen Kumičić ( előző neve Lazo Tihomirović-Baja ) elemi iskola Marko Marulić ( előző neve Edvard Kardelj középiskolai központ ) középiskola Slatina ipari és szakképző iskola Slatina zeneiskola Kultúra A városbantől rendezik meg a „ Milko Kelemen” nemzetközi zenei fesztivált . Már a század végén működött itt énekkar „ Zrinski” név alatt . Később „ Obilić” néven alapítottak énekegyüttest.ben a város két énekkaratagot számlált . A KUD „ Bratstvo” kulturális és művészeti egyesületet júniusén még „ Dika” néven alapították . Elődje azben alapított „ Jedinstvo” , majd a „ Graničar” és a „ Nikola Miljanović Karaula” egyesület volt . A város első kinematográfjaban nyílt meg , tulajdonosa egy Fuks nevű kereskedő volt . Az első mozitben alapították . Podravska Slatina első rádióállomásátben alapították . A Franjo Sertić Bijeli amatőr színházatben alapították . Sajnálatos módonban befejezte működését.ban újraalapították az amatőr színjátszást.ban a kulturális és művészeti egyesület színjátszócsoportjából fejlődött ki a városi amatőr színház.től rendezik meg a Slatinai színházi esték rendezvénysorozatát . A Slatinai képzőművészeti klubotban alapították . A klub rendezvényei évente egészítik ki és gazdagítják a város kulturális életét.óta rendezik meg a „ Slatinske slike” alkotótábort, tól pedig az alkotóműhelyt . Tagjai együttműködnek az ország más alkotóműhelyeivel és részt vesznek a szabadkai „ Bunjevačko kolo” horvát kulturális központ szervezésében . Sport Az NK Slatina labdarúgóklubot az Orao sportegyesület keretében mégben alapították . Története során a Seneška , Slavija , Slavonac , Slavonski Partizan , Slatina neveket viselte . Jelenleg a horvát nemzeti ligában szerepel . A városban rajtuk kívül a következő sportklubok működnek : RK Slatina kézilabdaklub RK Marulka kézilabdaklub ŽRK Dragovoljac kézilabdaklub HK Slatina birkózóklub TK Slatina taekwon doo klub KK Slatina tekeklub OK Marulka röplabdaklub ŠK Marulka sakk-klub TK Slatina teniszklub BK Slatina bocsaklub ŠR Klen sporthorgászklub Točak hegymászó egyesület ŠR Smuđ sporthorgászklub AK Slatina atlétikai klub KK Slatina kosárlabdaklub Slatina karateklub SK Slatina asztaliteniszklub Neves személyek Itt született Weszelszky Gyula1940 ) radiológus Itt született Hamvas H. Sándoríró , újságíró , szociográfus Jegyzetek Források A város hivatalos honlapja Slatina turisztikai irodájának oldala Hrvatska encoklopedija – Slatina Filip Škiljan : Kulturno historijski spomenici Zapadne Slavonije Zagreb , A történelmi Magyarország atlasza és adattára Talma Kiadó , Pécs , Csánki Dezső : Kőrösmegye a XV-ik században . Budapest , o . Lelkes György : Magyar helységnév-azonosító szótár , Marko Dizdar : Zaštitna arheološka istraživanja ranosrednjovjekovnog naselja Slatina-Turbina 1 További információk A megye turisztikai irodájának honlapja Horvátország városai Verőce-Drávamente megye települései