Mímánsza
A mímánszá vagy mímámszá (dévanágarí: मीमांसा , IAST: mīmāṃsā) a hat klasszikus ind filozófiai rendszer egyike. Jelentése: "vizsgálat, kutatás, spekuláció" – amelynek tárgya a Véda.

A mímánszá igazából nem filozófiai iskola, hanem a védamagyarázat tudománya. A szertartások hibátlan elvégzése érdekében a homályos vagy ellentmondó szöveghelyek értelmezésének alapelveit vizsgálja. A Mímánszá vagy Púrva-mímánszá, "első vizsgálat", vagy Karma-mímánszá, "a (rituális) cselekvények kutatása", a brahmani rituáléra vonatkozó védikus szövegek helyes magyarázatának szabályait akarja nyújtani. A szertartások leírása ugyanis a védikus szövegekben nem teljes, nem részletes és nem világos.

A mímánszá rendszerét Dzsaimini alkotta meg, aki feltehetőleg a Kr. e. 4. század körül élt. E rendszerben a Védákat a belső tudást feltáró, magától értetődő írásokként fogadják el. A mímánszá a tettek révén elérhető megszabadulásban hisz. Megalapozta a szertartásos, az áhítatos és az etikus magatartás részletes filozófiáját, ebből fejlődött ki a karma filozófiája. A mímánszá a tettek iskolája.

A Védák az ind teológia szempontjából két részre oszlanak. Ezek a részek, amelyek Paul Deussen (1845–1919) indológus szerint úgy viszonylanak egymáshoz, mint az Ó- és Új-szövetség, a következők: a vallási és rituális jellegű "cselekedeti rész" (karma-kánda), a mantrák / a Rig-véda himnuszai, a Száma-véda énekei és a Jadsur-véda formulái / és a bráhmanák, és a filozófiai jellegű "ismereti rész" (dnyána-kánda), a Védánta (az áranjakák és főleg az upanisadok). Az első részen alapul a Mímánszá par. exc., másképpen Púrva v. Karma-mímánszá a másodikon az Uttara- v. Brahma- v. Sáríraka-mímánszá, közönségesen Védánta. A két rendszer együtt a szigorúan orthodox brahmani spekuláció módszeres kifejtése. 

A Mímánszá par exc. vagy Púrva-mímánszá, "első vizsgálat", vagy Karma-mímánszá, "a (rituális) cselekvények kutatása", a brahmani rituáléra vonatkozó védikus szövegek helyes magyarázatának szabályait akarja nyújtani. A szertartások leírása ugyanis a védikus szövegekben nem teljes, nem részletes és nem világos. Már pedig, mint tudjuk, minden legkisebb részletke legpontosabb végrehajtása óriási fontosságú dolog. A Mímánszá célja a részletekre vonatkozó kétségeket eloszlatni s a védikus szövegekben valóban vagy látszólag található ellentmondásokat megszüntetni. Ehhez képest a Dzsaimini neve alatt fönnmaradt 2742 Mímánszá-szútra főtartalma a centrális fontosságú áldozat (karman, "cselekvény"), az orthodox vallási, főleg áldozati kötelességek (dharma) s a teljesítésükért kijáró földi vagy túlvilági jutalmak (phala) tárgyalása, valamint a hozzája fűződő spekulatív anyag. Mindent összevéve az egész nem egyéb, mint szisztematizált brahmanizmus - teológia, nem filozófia, ami már abból is kitűnik, hogy a megváltás útja itt nem a tudás. Bölcseleti értékét eléggé megvilágítja az a tétel, hogy a helyes megismerés egyetlen eszköze a teremtetlen, örökkévaló sabda, tkp. "hang" - technikus értelemben olyan szóbeli közlés, amely autoratív forrásokon, elsősorban a teremtetlen, örökkévaló Védán alapul. A rendszer ennek ellenére, bár a népies vallás isteneit is elismeri, ateisztikus: a jutalom (phala) ugyanis egyenesen és kizárólag az áldozat következménye s minden cselekedet isteni beavatkozás nélkül termi meg gyümölcsét, úgyhogy az erkölcsi világrend szempontjából istenre semmi szükség nincsen. Ez a felfogás persze sajátságos kontrasztban van azokkal az egészen személyes és jobbára igen világi természetű óhajokkal, amelyekkel a régi himnuszok szerzői az istenek elé járulnak. De az is igaz, hogy a Mínánszá mesterei Védán nem annyira a himnuszokat, mint a rituális prózai szövegeket értik. 

Hogy a Mímánszát a brahmani filozófiai rendszerek közé besorozták, annak fő oka az előadás formája. A Véda tartalma ugyanis a Mímánszában bizonyos kategóriákba van beosztva s minden téma nagy logikai elmeélről tanúskodó módszerrel van tárgyalva. E módszer sémájában a következő öt tag van: tétel, kételkedés a tétel helyességében, a tétel helytelen felfogása, a helytelen felfogás cáfolása a helyes bizonyítás által s a vizsgálat eredménye. - Azonkívül mímánszá-tanok indokolása végett, tehát csak alkalmilag és kivételesen, bölcseleti természetű kérdések is kerülnek elő. Ilyen az a föllebbi állítás, hogy a hangok s tehát a szavak is örökkévalók, úgyszintén a szónak összefüggése a jelentésével: a szó és jelentés kapcsolata nem emberi megegyezésen alapul, hanem a jelentés természettől benne lappang a szóban. Ez az elmélet a Véda csalhatatlansága érdekében volt szükséges s természetesen csak oly iskola szűk körében születhetett meg, amelynek felfogása szerint csak egyetlen nyelv van a világon. 

A hang örökkévalóságára vonatkozó Mímánszá-dogmát az ind grammatikusok is átvették. Ennek az lett a következése, hogy a Pánini (Kr. e. 4. vagy 3. sz.) által megállapított grammatikai rendszer is fel van véve a filozófiai rendszerek közé. Indiában tehát a grammatika is a megváltás eszköze. Ind szempontból a dolog nem is olyan feltűnő. A Brahman mindenben meg van testesülve, nem csupán a különböző lényekben, például a lóban, hanem a Véda (= brahman) minden egyes szavában, pl. az asva = "ló" szóban is. A Brahman az egyedüli létező, a létezőnek fogalma is: minden generikus, speciális és individuális fogalomban inherál s valóságot ád neki. A fogalom nyelvi megjelölése pedig a szó. A szó (illetőleg a benne megtestesült brahman) teremtő princípium, s ha a brahman egy-egy világkorszak kezdetén újra meg akarja teremteni a lovat, csak a Véda asva = "ló" szavára gondol s ezzel megteremti a szónak megfelelő reális lényt. A Védában levő szavak megértésének eszköze pedig a grammatika. A grammatika tehát a Véda szavainak megértése útján a Véda (= a brahman) megismerésére jut, azaz tudásra, s ennélfogva megváltásra. 

A grammatikusok köreiből indult ki s a Jóga-rendszerbe is befutott a szphóta-elmélet - egy nyelvfilozófiai theória, amelynek tárgya a szónak és jelentésének egymáshoz való viszonya. E theória szerint az, hogy bizonyos betűk, ill. hangok kapcsolata bizonyos fogalmat jelöl, hogy pl. az asva szó a ló fogalmát jelöli, csak úgy lehetséges, hogy a szóban több is van, mint az a, s, v, a betűk, ill. hangok kapcsolata - egy titokzatos valami, ami az első hang (a) hallatára homályosan jelentkezik a tudatban, a többi hangok hallatára egyre világosabban alakul ki s végül "kitör" vagy "kipattan" (szphótati, szphutati) a szóból, mint bimbóból a virág, s ami tehát hirtelen manifesztálódásáról a szphóta nevet viseli. A szphóta tehát a szónak észrevehetetlen és elmúlhatatlan alkotórésze, a szó jelentésének igazi hordozója, mintegy a szónak lelke, olyasmi, mint a platóni eszme - kétségkívül az, aminek mi a fogalom v. képzet nevet adjuk, amit azonban az indek nem jelöltek meg világosabban.

Jegyzetek

Források 
 Schmidt József: Az ind filozófia (Bp., 1923)

Ind filozófia
A mímánszá vagy mímámszá ( dévanágarí : मीमांसा , IAST : mīmāṃsā ) a hat klasszikus ind filozófiai rendszer egyike . Jelentése : " vizsgálat , kutatás , spekuláció " – amelynek tárgya a Véda . A mímánszá igazából nem filozófiai iskola , hanem a védamagyarázat tudománya . A szertartások hibátlan elvégzése érdekében a homályos vagy ellentmondó szöveghelyek értelmezésének alapelveit vizsgálja . A Mímánszá vagy Púrva-mímánszá , " első vizsgálat " , vagy Karma-mímánszá , " a ( rituális ) cselekvények kutatása " , a brahmani rituáléra vonatkozó védikus szövegek helyes magyarázatának szabályait akarja nyújtani . A szertartások leírása ugyanis a védikus szövegekben nem teljes , nem részletes és nem világos . A mímánszá rendszerét Dzsaimini alkotta meg , aki feltehetőleg a Kr. e. század körül élt . E rendszerben a Védákat a belső tudást feltáró , magától értetődő írásokként fogadják el . A mímánszá a tettek révén elérhető megszabadulásban hisz . Megalapozta a szertartásos , az áhítatos és az etikus magatartás részletes filozófiáját , ebből fejlődött ki a karma filozófiája . A mímánszá a tettek iskolája . A Védák az ind teológia szempontjából két részre oszlanak . Ezek a részek , amelyek Paul Deussen1919 ) indológus szerint úgy viszonylanak egymáshoz , mint az Ó- és Új-szövetség , a következők : a vallási és rituális jellegű " cselekedeti rész " ( karma-kánda ) , a mantrák / a Rig-véda himnuszai , a Száma-véda énekei és a Jadsur-véda formulái / és a bráhmanák , és a filozófiai jellegű " ismereti rész " ( dnyána-kánda ) , a Védánta ( az áranjakák és főleg az upanisadok ) . Az első részen alapul a Mímánszá par. exc . , másképpen Púrva v . Karma-mímánszá a másodikon az Uttara- v . Brahma- v . Sáríraka-mímánszá , közönségesen Védánta . A két rendszer együtt a szigorúan orthodox brahmani spekuláció módszeres kifejtése . A Mímánszá par exc. vagy Púrva-mímánszá , " első vizsgálat " , vagy Karma-mímánszá , " a ( rituális ) cselekvények kutatása " , a brahmani rituáléra vonatkozó védikus szövegek helyes magyarázatának szabályait akarja nyújtani . A szertartások leírása ugyanis a védikus szövegekben nem teljes , nem részletes és nem világos . Már pedig , mint tudjuk , minden legkisebb részletke legpontosabb végrehajtása óriási fontosságú dolog . A Mímánszá célja a részletekre vonatkozó kétségeket eloszlatni s a védikus szövegekben valóban vagy látszólag található ellentmondásokat megszüntetni . Ehhez képest a Dzsaimini neve alatt fönnmaradtMímánszá-szútra főtartalma a centrális fontosságú áldozat ( karman , " cselekvény " ) , az orthodox vallási , főleg áldozati kötelességek ( dharma ) s a teljesítésükért kijáró földi vagy túlvilági jutalmak ( phala ) tárgyalása , valamint a hozzája fűződő spekulatív anyag . Mindent összevéve az egész nem egyéb , mint szisztematizált brahmanizmus - teológia , nem filozófia , ami már abból is kitűnik , hogy a megváltás útja itt nem a tudás . Bölcseleti értékét eléggé megvilágítja az a tétel , hogy a helyes megismerés egyetlen eszköze a teremtetlen , örökkévaló sabda , tkp. " hang " - technikus értelemben olyan szóbeli közlés , amely autoratív forrásokon , elsősorban a teremtetlen , örökkévaló Védán alapul . A rendszer ennek ellenére , bár a népies vallás isteneit is elismeri , ateisztikus : a jutalom ( phala ) ugyanis egyenesen és kizárólag az áldozat következménye s minden cselekedet isteni beavatkozás nélkül termi meg gyümölcsét , úgyhogy az erkölcsi világrend szempontjából istenre semmi szükség nincsen . Ez a felfogás persze sajátságos kontrasztban van azokkal az egészen személyes és jobbára igen világi természetű óhajokkal , amelyekkel a régi himnuszok szerzői az istenek elé járulnak . De az is igaz , hogy a Mínánszá mesterei Védán nem annyira a himnuszokat , mint a rituális prózai szövegeket értik . Hogy a Mímánszát a brahmani filozófiai rendszerek közé besorozták , annak fő oka az előadás formája . A Véda tartalma ugyanis a Mímánszában bizonyos kategóriákba van beosztva s minden téma nagy logikai elmeélről tanúskodó módszerrel van tárgyalva . E módszer sémájában a következő öt tag van : tétel , kételkedés a tétel helyességében , a tétel helytelen felfogása , a helytelen felfogás cáfolása a helyes bizonyítás által s a vizsgálat eredménye. - Azonkívül mímánszá-tanok indokolása végett , tehát csak alkalmilag és kivételesen , bölcseleti természetű kérdések is kerülnek elő . Ilyen az a föllebbi állítás , hogy a hangok s tehát a szavak is örökkévalók , úgyszintén a szónak összefüggése a jelentésével : a szó és jelentés kapcsolata nem emberi megegyezésen alapul , hanem a jelentés természettől benne lappang a szóban . Ez az elmélet a Véda csalhatatlansága érdekében volt szükséges s természetesen csak oly iskola szűk körében születhetett meg , amelynek felfogása szerint csak egyetlen nyelv van a világon . A hang örökkévalóságára vonatkozó Mímánszá-dogmát az ind grammatikusok is átvették . Ennek az lett a következése , hogy a Pánini ( Kr. e. vagy sz . ) által megállapított grammatikai rendszer is fel van véve a filozófiai rendszerek közé . Indiában tehát a grammatika is a megváltás eszköze . Ind szempontból a dolog nem is olyan feltűnő . A Brahman mindenben meg van testesülve , nem csupán a különböző lényekben , például a lóban , hanem a Véda ( = brahman ) minden egyes szavában , pl . az asva = " ló " szóban is . A Brahman az egyedüli létező , a létezőnek fogalma is : minden generikus , speciális és individuális fogalomban inherál s valóságot ád neki . A fogalom nyelvi megjelölése pedig a szó . A szó ( illetőleg a benne megtestesült brahman ) teremtő princípium , s ha a brahman egy-egy világkorszak kezdetén újra meg akarja teremteni a lovat , csak a Véda asva = " ló " szavára gondol s ezzel megteremti a szónak megfelelő reális lényt . A Védában levő szavak megértésének eszköze pedig a grammatika . A grammatika tehát a Véda szavainak megértése útján a Véda ( = a brahman ) megismerésére jut , azaz tudásra , s ennélfogva megváltásra . A grammatikusok köreiből indult ki s a Jóga-rendszerbe is befutott a szphóta-elmélet - egy nyelvfilozófiai theória , amelynek tárgya a szónak és jelentésének egymáshoz való viszonya . E theória szerint az , hogy bizonyos betűk , ill . hangok kapcsolata bizonyos fogalmat jelöl , hogy pl . az asva szó a ló fogalmát jelöli , csak úgy lehetséges , hogy a szóban több is van , mint az a , s , v , a betűk , ill . hangok kapcsolata - egy titokzatos valami , ami az első hang ( a ) hallatára homályosan jelentkezik a tudatban , a többi hangok hallatára egyre világosabban alakul ki s végül " kitör " vagy " kipattan " ( szphótati , szphutati ) a szóból , mint bimbóból a virág , s ami tehát hirtelen manifesztálódásáról a szphóta nevet viseli . A szphóta tehát a szónak észrevehetetlen és elmúlhatatlan alkotórésze , a szó jelentésének igazi hordozója , mintegy a szónak lelke , olyasmi , mint a platóni eszme - kétségkívül az , aminek mi a fogalom v. képzet nevet adjuk , amit azonban az indek nem jelöltek meg világosabban . Jegyzetek Források Schmidt József : Az ind filozófia ( Bp. , Ind filozófia