Szánkhja
A szánkhja vagy számkhja ( szanszkrit सांख्य) az egyik legrégibb ind filozófiai rendszer, a hat darsana (hindu szemléletmód) egyike. Alapítója a hagyomány szerint Kapila risi (hindi: कपिल ऋषि), aki feltehetőleg a Kr. e. 6. században élt.

A szánkhja szó jelentése körülbelül: összeszámlálás, számbavétel. Az elnevezés a szám szó származéka, arra utal, hogy a rendszer szívesen alkalmaz felsorolásokat. De lehet szam + hja ige, aminek jelentése: végigmond, teljesen kifejt. Számba veszi a tapasztalati és a tapasztalaton túli világ összetevőit, számot vet az ember sorsával e világon, mint a transzcendenciába vezető úton.

Kapila eredeti műve, a Szánkhja-Szútra elveszett, illetve a jelenleg hozzáférhető, hasonló címet viselő mű hitelessége kétséges. Max Müller 19. századi német orientalista szerint a szánkhja bölcselet leghitelesebb műve a rendkívül tömör szerkezetű Tattva-Szamásza és az sem zárható ki, hogy ez azonos Kapila eredeti szútrájával.

Isten 
A Szánkhja-rendszer adott okot a legtöbb félreértésre nyugaton. Ez onnan ered, hogy ebben a rendszerben nincs szó Istenről. A nyugati felfogás, különösen a 19. század materialista-ateista irányzata, melynek csökevényei ma is élnek, diadalmasan mutatott rá az ősi Szánkhjára, mert a maga nézetének igazolását látta benne. Tény az, hogy a Szánkhja nem vonja bölcseleti vizsgálódásába az isten-fogalmat, de egyetlen szóval sem állítja, hogy nincs Isten.  Hangsúlyozza, hogy Istent csak a tudatfeletti szemlélet foghatja fel, de a Szánkhja-rendszer az észszerű tudat megismerési módjaival igyekszik rávezetni az embert arra, hogy elérje a felszabadulást.

Néhány forrás szerint a szánkhja bölcseletében arra van utalás, hogy nincs bizonyítéka Ísvara (Isten) létének.

A nyugati materializmus a maga ateista meggyőződésének támogatására próbálta felhasználni ezt a bölcseleti formát, de már az első lépésekor hamis tételekkel, hiányos ítélettel, s az indiai gondolat gyökeres félreértésével indult el. Az istenhívő ortodox hinduk a szánkhját a megismerés egyik fokozatának tekintik, s egyáltalán nem látnak benne ateista értelmezést. Ha mi is így fogjuk fel, akkor nem esünk abba a tévedésbe, mint a nyugat nem egy korábbi tudósa. A szánkhja valódi követői - akik a mély meditációnak köszönhetik megingathatatlan felismeréseiket - megértik, hogy Isten létezik és megismerhető.

Dualizmus 
A szánkhja dualista bölcselet. Eltérően azonban az Európában megszokott dualista filozófiáktól, itt nem az anyag és a szellem, illetve a test és a lélek dualizmusáról van szó. Az itteni dualizmusban mind a két alaptényező, vagyis a dualizmus mindkét tagja szellemi természetű.
Az egyik tényező, az ún. purusa a passzív, permanens, változatlan, szemlélődő szellem, amely hasonló szerepet tölt be a számkhjában, mint a njája és a vaisésika
rendszerben az átman, azzal az eltéréssel, hogy a purusa sohasem cselekszik. A másik tényező az ún. prakriti az aktív, cselekvő, immanens, a világ dolgaiba
belemerülő, sőt azokat teremtő szellemiség, amely létrehozza mindazokat a jelenségeket, amelyeket a purusa látni szeretne.

A purusa szó eredeti jelentése: ember, szellem, lélek. A purusa abszolút szabad individuális szellemiség, aki azonban annyira belefeledkezik a prakriti játékába,
hogy elfeledkezik a saját szabadságáról. Olyan ez, mint amikor valaki a televíziót nézi és szidja a rossz műsort, mégsem képes azonban kikapcsolni a készüléket és elfordulni a látványtól. 
Amit a purusa szemlél és egyáltalán valaha is szemlélhet, az mind-mind a prakriti színjátéka. A prakriti hozza létre a külvilág jelenségeit, a saját testünket, sőt
a saját értelmünket, gondolatainkat, személyiségünket, emlékeinket stb. is. A prakriti összetett szó, amelynek tagjai: pra = elő és kriti = teremtő. A
prakriti a minden lehetőséget magában hordozó teremtő potencialitás, amely eredetileg öntudatlan, s csak akkor ébred öntudatra, ha a purusa nézi és látja. A
prakriti önmaga kibontakoztatásával egyszerre teremti meg a szubjektív és objektív világot, vagyis az érzékszerveket, az érzékelhető objektumokat és az érzékelési folyamatot is.

A purusa tulajdonsága a sokaság, míg a prakritié az egység, legalábbis őseredeti állapotában. A prakriti azáltal hozza létre a purusa által látni kívánt jelenségek sokszínűségét és sokrétűségét, hogy részekre tagolja és ezzel megsokszorozza önmagát. A purusa kezdet és vég nélküli, nem teremtett és ezért nem is elpusztítható,
szubtilis és minőség nélküli. A purusa nem természeti erő. Mentes minden cselekvő aktivitástól, ezért szeplőtelen, vagyis jó és rossz tettek nem tapadnak hozzá
és a karmikus következmények sincsenek reá hatással.

Sok purusa van, mivel minden élőlényhez egy-egy külön purusa tartozik. A purusa csak szemlélni tud, e tekintetben azonban potenciális lehetőségei korlátlanok.
Mindent észlelhet, amire ráirányítja a figyelmét. Bárhová elérhet, bárhol jelen lehet, bármekkorára kiterjedhet, hiszen eredeti dimenziója végtelen. Azonban minden,
amit a purusa láthat, csupán a prakriti produktuma, színjátéka. Ebbe a csalóka színjátékba a purusa annyira belemerül és belefeledkezik, hogy együtt szenved, és
együtt örül a történésekkel, s a karmikus következményeket olyannyira átéli, mintha azok ténylegesen vele történnének meg.

A megszabadulás útja 
Csak kevés feljegyzés maradt fenn arról, hogy Kapila tanítványai milyen gyakorlati lépéseken keresztül törekedtek a megszabadulás felé. Feltételezhető,
hogy a szánkhja gyakorlata legalább a következő fázisokat tartalmazta:
 A szánkhja kategóriák, ezen belül is különösen a tattvák megtanulása, kívülről történő bemagolása, hogy a tanítvány annak mindig birtokában legyen.
 A kategóriák racionális ésszel történő megértése, amennyire ez lehetséges. 
 Elmélkedések, amelyek során intuitív felismerések születnek, és egyre nyilvánvalóbbá válik az egyes fogalmak tényleges jelentése.
 Olyan gyakorlatok, amelyek során a tanítás személyes tapasztaláson alapuló mély meggyőződéssé válik.

A történelmi Buddha megvilágosodását megelőzően legalább két éven keresztül számkhja tanítvány volt és egyes módszereket a buddhizmus átvett a számkhjától. Ezért az ősi buddhista irodalomban, így a Páli Kánon írásaiban és a Viszuddhimaggában is találhatók a számkhja praxisára vonatkozó adatok. Eszerint a számkhja tanítványok életmódja hasonló volt a korai buddhista szerzetesekéhez. Mezítláb vándoroltak Indiában, a délelőttöt főleg koldulással, a délutánt pedig bölcseleti vitákkal és meditációval töltötték. Semmiféle vagyonuk nem lehetett. Élelmiszert csak annyit koldulhattak, ami az aznapi egyszeri étkezéshez szükséges volt. A kezdő tanítvány legfontosabb meditációs gyakorlata a tudat teljes lecsendesítése volt: az abban lévő örvénylések, filmszerűen pergő emlékek, fantáziák, gondolatok, vágyak kiküszöbölése. A következő szakaszban a tanítvány az egyes tattvákat tette kontempláció tárgyává, mégpedig hátulról visszafelé, vagyis a mahábhútákkal kezdve. Ezen belül is az első elmélkedési téma a legdurvább őselem, a prithiví, vagyis föld-elem volt. Ezzel kapcsolatban kapta a tanítvány az első beavatási fokozatot, amelynek során megtudta, hogy mindaz, amit a prithivíről eddig tudott és amit erről a beavatatlan világi emberek tudni vélnek, az mind téves és megalapozatlan. A föld ugyanis nem az, aminek látszik. Ez utóbbi felismerést segítette elő a föld-kaszina gyakorlat.
A föld-kaszina egy korong alakú meditációs tárgy, amelyet a tanítvány szigorú előírások alapján maga készített agyagból. A föld-elemet szimbolizáló agyagkorongot
középen átlyukasztották és az erdőben, csendes helyen faágra akasztották. A tanítvány dolga az volt, hogy szemlélje a föld-korongot, amely állandó változásban
volt, hiszen a kaszina minden szélfuvallatra megmozdult, ráadásul a folyton változó fényviszonyok miatt is mindig más és más képet mutatott, nyilvánvalóvá téve annak
állandótlan jellegét. A gyakorlat során a tanítványnak magától kellett felismernie az egységes ős-prakriti — vagyis az avjakta — valamint az evolúció során kibontakozott
vjakta, vagyis a kibomlott teremtettség közötti lényeges különbséget. A gyakorlás hónapokon keresztül tarthatott, miközben a tanítvány a mestertől semmiféle útmutatást, vagy felvilágosítást nem kapott. Nem az volt a cél, hogy valaki elmagyarázza számára a dolgokat, hanem az, hogy magától jusson el az összefüggések felismeréséig.
A gyakorlatok egy későbbi fázisát képezte az őselemekből összetett képződmények feletti elmélkedés, amelynek egyik legfontosabb kezdeti lépése valószínűleg a
temetői kontempláció lehetett.

Az ősi Indiában más volt a halotti szertartás, mint Európában. Tulajdonképpen a holttesteket egyáltalán nem is temették el, hanem csak kivitték őket a temetőbe és
otthagyták feloszlani. A számkhja tanítványok tízféle aszubha kontemplációt, vagyis a test undorító volta feletti szemlélődést végeztek:
1) a felpüffedt holttest szemlélése;
2) az elkékült holttest szemlélése;
3) a gennyesedő holttest szemlélése;
4) a férgek által rágott test szemlélése;
5) a szétesés előtt álló test szemlélése;
6) a szétrágott test szemlélése;
7) a darabokra széthullott test szemlélése;
8) a szétesésnek indult testrészek szemlélése;
9) a vértócsás holttest szemlélése;
10) a testből visszamaradt csontok szemlélése.
Az ősi India temetkezési helyein bármelyik aszubha kontemplációhoz könnyen lehetett példákat találni. A gyakorlat célja azonban nem az undor felkeltése, hanem
inkább az undor leküzdése volt, vagyis a higgadt uralom megszerzése az undor felett. Ennek során a tanítvány tudatosította, hogy nem azonos a saját testével, vagyis
hogy „Ez nem az enyém, ez nem én vagyok, ez nem azonos a saját lényegiségemmel.” Ez volt az a pont, ahonnan kezdve a tanítvány megkezdte saját önvalójának
elhatárolását a jelenségek világától, vagyis a purusa elkülönítését a prakrititől. Ennek során természetesen nemcsak a külvilágtól és a durva anyagi testtől kellett
elhatárolódnia, hanem a szubtilisebb tudattartalmaktól is. A tudatban lévő különféle jelenségek, mint pl. vágyak, indulatok, emlékek, érzelmek azonban a
karma működési mechanizmusa miatt folyamatosan újraképződnek. A tanítványnak ezért arra kellett törekednie, hogy életvitele során lehetőleg ne hozzon
létre újabb karmikus indíttatásokat. Ez a feladat csaknem lehetetlen, hiszen a prakriti által teremtett anyagi jelenségek világában a puszta létezés is folyton
újabb karmikus tényezőket hoz létre. A tanítvány ezért arra törekedett, hogy legalább a negatív karmikus hatású rossz cselekedeteket kiküszöbölje. Ha már mindenképpen
cselekednie kell, akkor kizárólag pozitív karmikus hatású, mások javát szolgáló tetteket hajtson végre, ezekért azonban ne várjon ellenszolgáltatást,
sőt a karmikus jutalomról is tudatosan mondjon le, hiszen a pozitív karmikus hatások is erősítik a prakritihoz való kötődést Ez egyúttal a számkhja morális beállítódását is meghatározza. Bár a számkhja az egyéni megszabadulás útja, a megszabadulás érdekében kiemelt fontosságot kap az az erkölcsi követelmény, amely szerint tilos más élőlényeknek ártani, azokat szándékosan elpusztítani, vagy nekik szenvedést okozni. A megszabaduláshoz vezető út végén a tanítvány a megszabadító magasabb tudás
birtokába jut. Ez azt jelenti, hogy felismeri önmaga különböző voltát. A purusa nem téveszti össze többé magát sem a fizikai testtel, sem a manasz által konstruált
tudati képződményekkel, sem az ahamkárával, sem a buddhival. Ezzel felszámolja az avidját, vagyis a hamis tudást és rájön arra, hogy az érzékelhető világot mi magunk
teremtjük az érzéki benyomásokból a manasz segítségével, és mi magunk vagyunk azok, akikben a szanycsara, a kifejlődés lezajlik. Ezért a jelenségvilág lebontását,
a pratiszanycsarát is önmagunkon belül kell végrehajtani. Az avidjá felszámolásával létrejön az igazi tudás, a vidjá, s a purusa felismeri
saját tévedését, vagyis azt, hogy az érzetekből kreált dolgokkal magát összetévesztette. Rájön arra, hogy ha a szellemi szemünket lecsukjuk, akkor a prakriti
nem játszik többé és a világ megszűnik létezni. Ha a purusa felszabadul a prakriti igézete alól, akkor eléri a felülemelkedett és megvilágosodott tökéletes
szellemi szabadság (móksa) állapotát. Fölismeri, hogy mindig is tökéletesen szabad volt, csak ennek nem volt tudatában. A megvilágosodott purusa egy ideig
még tovább viseli az anyagi testet, mint valami elnyűtt ruhát, a világ dolgai és szenvedései azonban többé nem érintik. A durva fizikai test (szthúla-saríra) halálával
a finomtest (linga-saríra) — a karmikus következmények hordozója — feloldódik a prakritiben. A purusa egyedül marad és ráismer önmagára.
A Számkhja-Szútra negyedik részében példabeszédek találhatók, amelyek a tanítás lényegét szemléltetik. Befejezésül ezekből mutatunk be néhány szemelvényt.
A király fiának esete: Egy elveszett gyermeket vadember nevel föl a fővárostól távoli erdőben. A fiú azt hiszi, hogy ő maga is vadember. Az egyik miniszter azonban kinyomozza az esetet és elmondja a fiúnak, hogy ő a király fia. Ettől kezdve a fiú királyfiként viselkedik. Ugyanígy a bráhmin gyermeke is fölismerheti
önmaga valódi természetét.
Példázat az aranyrögről: Amint egy egészen pici aranyrögből is megtudhatunk mindent az aranyról, ugyanúgy Istenről tudva is megtudhatunk mindent a világról.
A bráhmin, aki súdrák között nevelkedik: Ha egy bráhmint súdrák nevelnek, úgy súdrának hiheti önmagát. Hasonlóan ha a purusa a májá (illuzió) fogságában van, azt képzelheti, hogy teste van. A levágott kéz példázata: Ahogy a levágott kezet nem lehet többé visszaragasztani, úgy a prakrititől való elkülönülés is örökre megszabadít.

A szánkhja kategóriái 
A szánkhja teljes kategóriarendszere:

Tattva 
Az individuális létezés potenciális feltételeit a tattvák határozzák meg. A szánkhja rendszere a kibontakozott anyagvilágot felépítő elveket, állagokat huszonnégy tattvá-ra, alapvető princípiumra osztja. Az egész lény, így tehát az ember is 24+1 alkotóelvből létesült. A 24+1 tattva 3 csoportba sorolhatók:

 Az első huszonnégy tattva:
 A 8-féle prakriti, amelyek az egyetlen prakriti kibontakozásának nyolc különböző fázisai 
 A 16-féle vikára: öt buddhindrija, öt karméndrija, öt mahábhúta és a manasz (elme) 
 A vikára az az eszköz, amely révén az egyik szubsztancia a másikká alakul (ahogy a tejszín vajjá válik)
 A 25. tattva:
 egy purusa, a passzív szemlélő szellemiség, az egyéni lélek. A purusa voltaképpen azonos a dzsíva vagy átman fogalmával és csak a léleknek azt a megjelenését jelöli, amely az egyéni megtestesülésben jut kifejezésre.

Bhava 
A bhava szó jelentése: teremtettség, feltételektől függő és mulandó létezés. Az individuális létezés ténylegesen tapasztalható megjelenése a bhava csoportok alapján érthető meg. A bhavák 21 fő csoportja:
 Traigunja, vagyis a három sajátság (guna)
 Szanycsara, vagyis fejlődés
 Prati-szanycsara, vagyis visszafejlődés, lebomlás.
 Adhjátma, 13-féle szubjektivitás.
 Adhibhúta, 13-féle objektivitás.
 Adhidaivata, 13-féle istenség.
 Abhi-buddhi, az indriják 5-féle tudatosítása.
 Karmajóni, az ötféle tevékenységforrás.
 Váju, öt alapvető szél, vagy energiaáramlat.
 Karmátman, a cselekvő én 5-féle manifesztációja.
 Avidjá, az öt fő csoportba sorolható, összesen 62 féle tudatlanság.
 Asakti, erőtlenség, amely 28-féle lehet.
 Tusti, elégedettség, amely kilencféle.
 Sziddhi, tökéletesség,
 Múlikátha, a 10-féle gyökértény.
 Anugrahaszarga, az 5-féle jóindulatú teremtés.
 Bhútaszarga, a 14-féle anyagi létforma teremtése.
 Bandha, a kötelékek 3 fajtája.
 Móksa, a háromrétű megszabadulás.
 Pramána, a háromfajta ismeretforrás.
 Duhkha, a háromfajta szenvedés.

Hivatkozások 

 Héjjas István: India ősi bölcsessége, Az indiai eredetű vallások filozófiája és létszemlélete, 2006
 Baktay Ervin: India bölcsessége, Szanátana Dharma - Az örök törvény, reprint 2000.
Kapila, Ísvara Krisna, Vjászadéva & Gaudapáda nyomán Bakos Attila és Bakos Judit Eszter Phd: A Számkhja-Jóga Pszichológiája, 2016

Ind filozófia
A szánkhja vagy számkhja ( szanszkrit सांख्य ) az egyik legrégibb ind filozófiai rendszer , a hat darsana ( hindu szemléletmód ) egyike . Alapítója a hagyomány szerint Kapila risi ( hindi : कपिल ऋषि ) , aki feltehetőleg a Kr. e. században élt . A szánkhja szó jelentése körülbelül : összeszámlálás , számbavétel . Az elnevezés a szám szó származéka , arra utal , hogy a rendszer szívesen alkalmaz felsorolásokat . De lehet szam + hja ige , aminek jelentése : végigmond , teljesen kifejt . Számba veszi a tapasztalati és a tapasztalaton túli világ összetevőit , számot vet az ember sorsával e világon , mint a transzcendenciába vezető úton . Kapila eredeti műve , a Szánkhja-Szútra elveszett , illetve a jelenleg hozzáférhető , hasonló címet viselő mű hitelessége kétséges . Max Müller századi német orientalista szerint a szánkhja bölcselet leghitelesebb műve a rendkívül tömör szerkezetű Tattva-Szamásza és az sem zárható ki , hogy ez azonos Kapila eredeti szútrájával . Isten A Szánkhja-rendszer adott okot a legtöbb félreértésre nyugaton . Ez onnan ered , hogy ebben a rendszerben nincs szó Istenről . A nyugati felfogás , különösen a század materialista-ateista irányzata , melynek csökevényei ma is élnek , diadalmasan mutatott rá az ősi Szánkhjára , mert a maga nézetének igazolását látta benne . Tény az , hogy a Szánkhja nem vonja bölcseleti vizsgálódásába az isten-fogalmat , de egyetlen szóval sem állítja , hogy nincs Isten . Hangsúlyozza , hogy Istent csak a tudatfeletti szemlélet foghatja fel , de a Szánkhja-rendszer az észszerű tudat megismerési módjaival igyekszik rávezetni az embert arra , hogy elérje a felszabadulást . Néhány forrás szerint a szánkhja bölcseletében arra van utalás , hogy nincs bizonyítéka Ísvara ( Isten ) létének . A nyugati materializmus a maga ateista meggyőződésének támogatására próbálta felhasználni ezt a bölcseleti formát , de már az első lépésekor hamis tételekkel , hiányos ítélettel , s az indiai gondolat gyökeres félreértésével indult el . Az istenhívő ortodox hinduk a szánkhját a megismerés egyik fokozatának tekintik , s egyáltalán nem látnak benne ateista értelmezést . Ha mi is így fogjuk fel , akkor nem esünk abba a tévedésbe , mint a nyugat nem egy korábbi tudósa . A szánkhja valódi követői - akik a mély meditációnak köszönhetik megingathatatlan felismeréseiket - megértik , hogy Isten létezik és megismerhető . Dualizmus A szánkhja dualista bölcselet . Eltérően azonban az Európában megszokott dualista filozófiáktól , itt nem az anyag és a szellem , illetve a test és a lélek dualizmusáról van szó . Az itteni dualizmusban mind a két alaptényező , vagyis a dualizmus mindkét tagja szellemi természetű . Az egyik tényező , az ún . purusa a passzív , permanens , változatlan , szemlélődő szellem , amely hasonló szerepet tölt be a számkhjában , mint a njája és a vaisésika rendszerben az átman , azzal az eltéréssel , hogy a purusa sohasem cselekszik . A másik tényező az ún . prakriti az aktív , cselekvő , immanens , a világ dolgaiba belemerülő , sőt azokat teremtő szellemiség , amely létrehozza mindazokat a jelenségeket , amelyeket a purusa látni szeretne . A purusa szó eredeti jelentése : ember , szellem , lélek . A purusa abszolút szabad individuális szellemiség , aki azonban annyira belefeledkezik a prakriti játékába , hogy elfeledkezik a saját szabadságáról . Olyan ez , mint amikor valaki a televíziót nézi és szidja a rossz műsort , mégsem képes azonban kikapcsolni a készüléket és elfordulni a látványtól . Amit a purusa szemlél és egyáltalán valaha is szemlélhet , az mind-mind a prakriti színjátéka . A prakriti hozza létre a külvilág jelenségeit , a saját testünket , sőt a saját értelmünket , gondolatainkat , személyiségünket , emlékeinket stb. is . A prakriti összetett szó , amelynek tagjai : pra = elő és kriti = teremtő . A prakriti a minden lehetőséget magában hordozó teremtő potencialitás , amely eredetileg öntudatlan , s csak akkor ébred öntudatra , ha a purusa nézi és látja . A prakriti önmaga kibontakoztatásával egyszerre teremti meg a szubjektív és objektív világot , vagyis az érzékszerveket , az érzékelhető objektumokat és az érzékelési folyamatot is . A purusa tulajdonsága a sokaság , míg a prakritié az egység , legalábbis őseredeti állapotában . A prakriti azáltal hozza létre a purusa által látni kívánt jelenségek sokszínűségét és sokrétűségét , hogy részekre tagolja és ezzel megsokszorozza önmagát . A purusa kezdet és vég nélküli , nem teremtett és ezért nem is elpusztítható , szubtilis és minőség nélküli . A purusa nem természeti erő . Mentes minden cselekvő aktivitástól , ezért szeplőtelen , vagyis jó és rossz tettek nem tapadnak hozzá és a karmikus következmények sincsenek reá hatással . Sok purusa van , mivel minden élőlényhez egy-egy külön purusa tartozik . A purusa csak szemlélni tud , e tekintetben azonban potenciális lehetőségei korlátlanok . Mindent észlelhet , amire ráirányítja a figyelmét . Bárhová elérhet , bárhol jelen lehet , bármekkorára kiterjedhet , hiszen eredeti dimenziója végtelen . Azonban minden , amit a purusa láthat , csupán a prakriti produktuma , színjátéka . Ebbe a csalóka színjátékba a purusa annyira belemerül és belefeledkezik , hogy együtt szenved , és együtt örül a történésekkel , s a karmikus következményeket olyannyira átéli , mintha azok ténylegesen vele történnének meg . A megszabadulás útja Csak kevés feljegyzés maradt fenn arról , hogy Kapila tanítványai milyen gyakorlati lépéseken keresztül törekedtek a megszabadulás felé . Feltételezhető , hogy a szánkhja gyakorlata legalább a következő fázisokat tartalmazta : A szánkhja kategóriák , ezen belül is különösen a tattvák megtanulása , kívülről történő bemagolása , hogy a tanítvány annak mindig birtokában legyen . A kategóriák racionális ésszel történő megértése , amennyire ez lehetséges . Elmélkedések , amelyek során intuitív felismerések születnek , és egyre nyilvánvalóbbá válik az egyes fogalmak tényleges jelentése . Olyan gyakorlatok , amelyek során a tanítás személyes tapasztaláson alapuló mély meggyőződéssé válik . A történelmi Buddha megvilágosodását megelőzően legalább két éven keresztül számkhja tanítvány volt és egyes módszereket a buddhizmus átvett a számkhjától . Ezért az ősi buddhista irodalomban , így a Páli Kánon írásaiban és a Viszuddhimaggában is találhatók a számkhja praxisára vonatkozó adatok . Eszerint a számkhja tanítványok életmódja hasonló volt a korai buddhista szerzetesekéhez . Mezítláb vándoroltak Indiában , a délelőttöt főleg koldulással , a délutánt pedig bölcseleti vitákkal és meditációval töltötték . Semmiféle vagyonuk nem lehetett . Élelmiszert csak annyit koldulhattak , ami az aznapi egyszeri étkezéshez szükséges volt . A kezdő tanítvány legfontosabb meditációs gyakorlata a tudat teljes lecsendesítése volt : az abban lévő örvénylések , filmszerűen pergő emlékek , fantáziák , gondolatok , vágyak kiküszöbölése . A következő szakaszban a tanítvány az egyes tattvákat tette kontempláció tárgyává , mégpedig hátulról visszafelé , vagyis a mahábhútákkal kezdve . Ezen belül is az első elmélkedési téma a legdurvább őselem , a prithiví , vagyis föld-elem volt . Ezzel kapcsolatban kapta a tanítvány az első beavatási fokozatot , amelynek során megtudta , hogy mindaz , amit a prithivíről eddig tudott és amit erről a beavatatlan világi emberek tudni vélnek , az mind téves és megalapozatlan . A föld ugyanis nem az , aminek látszik . Ez utóbbi felismerést segítette elő a föld-kaszina gyakorlat . A föld-kaszina egy korong alakú meditációs tárgy , amelyet a tanítvány szigorú előírások alapján maga készített agyagból . A föld-elemet szimbolizáló agyagkorongot középen átlyukasztották és az erdőben , csendes helyen faágra akasztották . A tanítvány dolga az volt , hogy szemlélje a föld-korongot , amely állandó változásban volt , hiszen a kaszina minden szélfuvallatra megmozdult , ráadásul a folyton változó fényviszonyok miatt is mindig más és más képet mutatott , nyilvánvalóvá téve annak állandótlan jellegét . A gyakorlat során a tanítványnak magától kellett felismernie az egységes ős-prakriti — vagyis az avjakta — valamint az evolúció során kibontakozott vjakta , vagyis a kibomlott teremtettség közötti lényeges különbséget . A gyakorlás hónapokon keresztül tarthatott , miközben a tanítvány a mestertől semmiféle útmutatást , vagy felvilágosítást nem kapott . Nem az volt a cél , hogy valaki elmagyarázza számára a dolgokat , hanem az , hogy magától jusson el az összefüggések felismeréséig . A gyakorlatok egy későbbi fázisát képezte az őselemekből összetett képződmények feletti elmélkedés , amelynek egyik legfontosabb kezdeti lépése valószínűleg a temetői kontempláció lehetett . Az ősi Indiában más volt a halotti szertartás , mint Európában . Tulajdonképpen a holttesteket egyáltalán nem is temették el , hanem csak kivitték őket a temetőbe és otthagyták feloszlani . A számkhja tanítványok tízféle aszubha kontemplációt , vagyis a test undorító volta feletti szemlélődést végeztek : 1 ) a felpüffedt holttest szemlélése ; 2 ) az elkékült holttest szemlélése ; 3 ) a gennyesedő holttest szemlélése ; 4 ) a férgek által rágott test szemlélése ; 5 ) a szétesés előtt álló test szemlélése ; 6 ) a szétrágott test szemlélése ; 7 ) a darabokra széthullott test szemlélése ; 8 ) a szétesésnek indult testrészek szemlélése ; 9 ) a vértócsás holttest szemlélése ; 10 ) a testből visszamaradt csontok szemlélése . Az ősi India temetkezési helyein bármelyik aszubha kontemplációhoz könnyen lehetett példákat találni . A gyakorlat célja azonban nem az undor felkeltése , hanem inkább az undor leküzdése volt , vagyis a higgadt uralom megszerzése az undor felett . Ennek során a tanítvány tudatosította , hogy nem azonos a saját testével , vagyis hogy „ Ez nem az enyém , ez nem én vagyok , ez nem azonos a saját lényegiségemmel.” Ez volt az a pont , ahonnan kezdve a tanítvány megkezdte saját önvalójának elhatárolását a jelenségek világától , vagyis a purusa elkülönítését a prakrititől . Ennek során természetesen nemcsak a külvilágtól és a durva anyagi testtől kellett elhatárolódnia , hanem a szubtilisebb tudattartalmaktól is . A tudatban lévő különféle jelenségek , mint pl. vágyak , indulatok , emlékek , érzelmek azonban a karma működési mechanizmusa miatt folyamatosan újraképződnek . A tanítványnak ezért arra kellett törekednie , hogy életvitele során lehetőleg ne hozzon létre újabb karmikus indíttatásokat . Ez a feladat csaknem lehetetlen , hiszen a prakriti által teremtett anyagi jelenségek világában a puszta létezés is folyton újabb karmikus tényezőket hoz létre . A tanítvány ezért arra törekedett , hogy legalább a negatív karmikus hatású rossz cselekedeteket kiküszöbölje . Ha már mindenképpen cselekednie kell , akkor kizárólag pozitív karmikus hatású , mások javát szolgáló tetteket hajtson végre , ezekért azonban ne várjon ellenszolgáltatást , sőt a karmikus jutalomról is tudatosan mondjon le , hiszen a pozitív karmikus hatások is erősítik a prakritihoz való kötődést Ez egyúttal a számkhja morális beállítódását is meghatározza . Bár a számkhja az egyéni megszabadulás útja , a megszabadulás érdekében kiemelt fontosságot kap az az erkölcsi követelmény , amely szerint tilos más élőlényeknek ártani , azokat szándékosan elpusztítani , vagy nekik szenvedést okozni . A megszabaduláshoz vezető út végén a tanítvány a megszabadító magasabb tudás birtokába jut . Ez azt jelenti , hogy felismeri önmaga különböző voltát . A purusa nem téveszti össze többé magát sem a fizikai testtel , sem a manasz által konstruált tudati képződményekkel , sem az ahamkárával , sem a buddhival . Ezzel felszámolja az avidját , vagyis a hamis tudást és rájön arra , hogy az érzékelhető világot mi magunk teremtjük az érzéki benyomásokból a manasz segítségével , és mi magunk vagyunk azok , akikben a szanycsara , a kifejlődés lezajlik . Ezért a jelenségvilág lebontását , a pratiszanycsarát is önmagunkon belül kell végrehajtani . Az avidjá felszámolásával létrejön az igazi tudás , a vidjá , s a purusa felismeri saját tévedését , vagyis azt , hogy az érzetekből kreált dolgokkal magát összetévesztette . Rájön arra , hogy ha a szellemi szemünket lecsukjuk , akkor a prakriti nem játszik többé és a világ megszűnik létezni . Ha a purusa felszabadul a prakriti igézete alól , akkor eléri a felülemelkedett és megvilágosodott tökéletes szellemi szabadság ( móksa ) állapotát . Fölismeri , hogy mindig is tökéletesen szabad volt , csak ennek nem volt tudatában . A megvilágosodott purusa egy ideig még tovább viseli az anyagi testet , mint valami elnyűtt ruhát , a világ dolgai és szenvedései azonban többé nem érintik . A durva fizikai test ( szthúla-saríra ) halálával a finomtest ( linga-saríra ) — a karmikus következmények hordozója — feloldódik a prakritiben . A purusa egyedül marad és ráismer önmagára . A Számkhja-Szútra negyedik részében példabeszédek találhatók , amelyek a tanítás lényegét szemléltetik . Befejezésül ezekből mutatunk be néhány szemelvényt . A király fiának esete : Egy elveszett gyermeket vadember nevel föl a fővárostól távoli erdőben . A fiú azt hiszi , hogy ő maga is vadember . Az egyik miniszter azonban kinyomozza az esetet és elmondja a fiúnak , hogy ő a király fia . Ettől kezdve a fiú királyfiként viselkedik . Ugyanígy a bráhmin gyermeke is fölismerheti önmaga valódi természetét . Példázat az aranyrögről : Amint egy egészen pici aranyrögből is megtudhatunk mindent az aranyról , ugyanúgy Istenről tudva is megtudhatunk mindent a világról . A bráhmin , aki súdrák között nevelkedik : Ha egy bráhmint súdrák nevelnek , úgy súdrának hiheti önmagát . Hasonlóan ha a purusa a májá ( illuzió ) fogságában van , azt képzelheti , hogy teste van . A levágott kéz példázata : Ahogy a levágott kezet nem lehet többé visszaragasztani , úgy a prakrititől való elkülönülés is örökre megszabadít . A szánkhja kategóriái A szánkhja teljes kategóriarendszere : Tattva Az individuális létezés potenciális feltételeit a tattvák határozzák meg . A szánkhja rendszere a kibontakozott anyagvilágot felépítő elveket , állagokat huszonnégy tattvá-ra , alapvető princípiumra osztja . Az egész lény , így tehát az ember is1 alkotóelvből létesült . A1 tattvacsoportba sorolhatók : Az első huszonnégy tattva : Aféle prakriti , amelyek az egyetlen prakriti kibontakozásának nyolc különböző fázisai Aféle vikára : öt buddhindrija , öt karméndrija , öt mahábhúta és a manasz ( elme ) A vikára az az eszköz , amely révén az egyik szubsztancia a másikká alakul ( ahogy a tejszín vajjá válik ) A tattva : egy purusa , a passzív szemlélő szellemiség , az egyéni lélek . A purusa voltaképpen azonos a dzsíva vagy átman fogalmával és csak a léleknek azt a megjelenését jelöli , amely az egyéni megtestesülésben jut kifejezésre . Bhava A bhava szó jelentése : teremtettség , feltételektől függő és mulandó létezés . Az individuális létezés ténylegesen tapasztalható megjelenése a bhava csoportok alapján érthető meg . A bhavákfő csoportja : Traigunja , vagyis a három sajátság ( guna ) Szanycsara , vagyis fejlődés Prati-szanycsara , vagyis visszafejlődés , lebomlás . Adhjátma, féle szubjektivitás . Adhibhúta, féle objektivitás . Adhidaivata,féle istenség . Abhi-buddhi , az indrijákféle tudatosítása . Karmajóni , az ötféle tevékenységforrás . Váju , öt alapvető szél , vagy energiaáramlat . Karmátman , a cselekvő énféle manifesztációja . Avidjá , az öt fő csoportba sorolható , összesenféle tudatlanság . Asakti , erőtlenség , amelyféle lehet . Tusti , elégedettség , amely kilencféle . Sziddhi , tökéletesség , Múlikátha , aféle gyökértény . Anugrahaszarga , azféle jóindulatú teremtés . Bhútaszarga , aféle anyagi létforma teremtése . Bandha , a kötelékekfajtája . Móksa , a háromrétű megszabadulás . Pramána , a háromfajta ismeretforrás . Duhkha , a háromfajta szenvedés . Hivatkozások Héjjas István : India ősi bölcsessége , Az indiai eredetű vallások filozófiája és létszemlélete, Baktay Ervin : India bölcsessége , Szanátana Dharma - Az örök törvény , reprint Kapila , Ísvara Krisna , Vjászadéva & Gaudapáda nyomán Bakos Attila és Bakos Judit Eszter Phd : A Számkhja-Jóga Pszichológiája , Ind filozófia