Az 1956-os forradalom és Albánia
Az 1956-os forradalom és Albánia viszonyrendszere közvetlen kapcsolódási pontok híján elsősorban az 1956. október–novemberi magyarországi események albániai megítélését és visszhangját foglalja magában. 1956-ban a nyugat-balkáni országban a dogmatikus sztálinista politikát követő Albán Munkapárt irányította az országot, élén Enver Hoxha pártfőtitkárral. Éppen 1956. október 23-án, a magyar forradalom kitörésének napján volt a „népi demokratikus” Hoxha-kormány megalakításáról döntő, 1944. évi berati kongresszus zárónapjának tizenkettedik évfordulója.

Hoxha és az albán pártvezetés többi tagja élesen támadta a magyar „ellenforradalom” mögött sejtett revizionista erőket, és az elsők között sürgette a Vörös Hadsereg beavatkozását, a „szocialista államrend” visszaállítását. A magyarországi forradalom közvetetten hatott az albán külpolitika alakulására is: a felkelést üdvözölte a jugoszláv vezetés, amellyel ezért a sztálinista Hoxha-adminisztráció végleg szakított. Az 1960-as évektől a fokozatosan magára maradó albán országvezetés hivatalos történetírásában az 1956-os forradalom színezete is egyre sötétebb, vadregényesebb lett, és hivatkozási pontul szolgált az európai szovjet blokk országaival való szakítás önigazolási aktusában. Az 1991-es albán rendszerváltásig, az utolsó európai sztálinista bástya ledőléséig a forradalom albániai megítélése („revizionista ellenforradalom”) alapjaiban nem változott.

Albán diákok szolidaritási akciója 
A magyarországi események hírére egy tiranai művészeti iskola három tizenéves diákja, Nikolin Pavaci, Karlo Cefa és Ndrekë Bazhdari 1956 októberében megalapították a Breznitë Kastriote (a. m. ’Kasztrióták Nemzedéke’) elnevezésű titkos szövetséget. Szórólapokat gyártották és terjesztettek Tiranában és Shkodrában, amelyekben a magyar fiatalok példáján arra buzdították diáktársaikat, hogy hangjukat hallassák és lépjenek fel a sztálinista diktatúra ellen. Az albán titkosrendőrség, a Sigurimi hamarosan felderítette a szórólapok készítőit és letartóztatta őket. Életkoruknak köszönhették, hogy halálbüntetés helyett a hírhedt burreli büntetőtáborban letöltendő tizenkét-tizennégy évnyi büntetést szabtak ki rájuk.

Politikai reakciók 1956–1957-ben 

Az albán pártvezetésnek az 1950-es évek közepén azzal kellett szembesülnie – és az Albán Munkapárt 1956 május–júniusában Tiranában megrendezett harmadik kongresszusának is ez volt a fő témája –, hogy a hruscsovi szovjet vezetés hivatalos állásfoglalásaiban a személyi kultusz és a dogmatikus pártpolitika felszámolásának programját, általában is a sztálinizmus túlkapásainak visszanyesését és áldozatainak rehabilitálását hirdeti meg. A sztálinista vezetési módszerekben élen járó albán pártvezetést érzékenyen érintették ezek a változások, de kényszerűségből igazodtak a Moszkvában meghatározott új vonalhoz, még akkor is, amikor a szovjet vezetés a korábbi „ősellenséggel”, a Tito vezette Jugoszláviával is a békés kapcsolatok kiépítésére törekedett.

A magyarországi események – az egypárti kommunista vezetés túlkapásai elleni véres felkelés – híre általában is ijedelmet okozott a szovjet blokk országainak vezetői között. Az Albán Munkapárt főtitkára, az ország teljhatalmú vezetője, Enver Hoxha az elsők között minősítette „revizionista ellenforradalomnak” a magyarországi felkelést, s határozottan sürgette Moszkva beavatkozását, a rend helyreállítását. Az albán kormány 1956. november 4-én nyilatkozatot adott közre, amelyben egyfelől teljes támogatásukról biztosították a felkelés leverésére mozgósított Vörös Hadsereget, másfelől hitet tettek amellett, hogy szovjet csapatok állomásoztatására szükség van a Varsói Szerződés „egynémely” országában.

Ezzel párhuzamosan, miután a Moszkvától független, „különutas szocializmusát” építő jugoszláv vezető, Tito üdvözölte a budapesti eseményeket, az albán vezetés megragadta az alkalmat, hogy korábbi szövetségesével végleg leszámoljon, a moszkvai iránymutatás és a javuló szovjet–jugoszláv viszony dacára. Hoxha 1956 novemberében felszámolta a párt központi bizottságán belüli „jugoszlávbarát klikket”, több tagját – voltaképpen kevésbé dogmatikus pártkádereket – kivégeztette (Liri Gega, Dali Ndreu és mások).

Az Albán Munkapárt Központi Bizottságának 1957. februári ülésén Hoxha külön is értékelte az 1956. októberi magyarországi eseményeket, valamint a forradalom leverését követő belpolitikai lépéseket. Ennek során egyebek mellett a következőket mondta:

A „népi demokrácia restitúciójának” politikai és erkölcsi támogatása mellett Enver Hoxha – inkább gesztusértékű – gazdasági segítséget is felajánlott a Kádár-kormányak.

Politikai értékelések az 1960-as évektől 
Pár éven belül az albán–szovjet viszony végletesen megromlott, a két ország közötti kapcsolat megszakadt, Albánia az európai szovjet blokk országaitól elszigetelődött. A tényeket folyamatosan, az éppen adott politikai helyzetnek megfelelően átértékelő albán történetírásban az ötvenhatos magyar forradalom megítélése is újabb és újabb hangsúlyokat kapott.

Már a szovjetekkel való szakítás előestéjén megjelent a „jugoszláv motívum” az 1956 körüli hivatalos albán narratívákban. 1960. november 16-án, a kommunista pártok moszkvai értekezletén elmondott beszédében Hoxha odáig ment, hogy az 1956-os magyarországi „ellenforradalom” a revizionista Jugoszlávia ügynökeinek műve, Nagy Imre pedig Tito embere volt. Ekkor már kategorikusan elutasították azokat az értékeléseket, amelyek szerint a dogmatikus és szektás sztálinizmus, a személyi kultusz vezetett a forradalom kitöréséhez, hiszen az albán pártvezetésnek ez esetben a saját hibáit is el kellett volna ismernie. Egy 1961. májusi koncepciós eljárás során, Teme Sejko admirális kémperében már az is elhangzott, hogy a titoisták célja a magyar „ellenforradalom” kirobbantásával tulajdonképpen az volt, hogy Magyarországot a jugoszláv föderációhoz csatolják. Az 1971-ben megjelent párttörténeti monográfia ennél is tovább ment, a „revizionista jugoszláv vezetés” mellett már az „antimarxista Hruscsov-klikket” is az 1956-os események kirobbanásának hátterében vélte látni, amelynek célja a magyarországi felkelés megszervezésével a proletárdiktatúra megdöntése és a kapitalizmus restaurálása volt. Ennek bizonyítékául hozták fel, hogy az 1956-os szovjet vezetés a forradalom kitörése után egy hétig taktikusan kivárt, míg a felkelés fegyveres felszámolására kiadta a parancsot. Magyarország ezzel a „revizionizmus egyik fő fészke” volt az albán történelemszemléletben, amit azzal az állítással tetéztek, hogy Nagy Imre korábbi munkatársai továbbra is kulcspozíciókat töltenek be az ország vezetésében.

Az 1991-es albán rendszerváltásig az 1956-os magyar események albán értékelése alapjaiban változatlan maradt. Az ötvenhatos mártírok rehabilitálását követő 1989. június 16-ai budapesti újratemetésen valamennyi Magyarországra akkreditált nagykövetség képviseltette magát; ez alól csupán Kína, Észak-Korea, Románia és Albánia követségei alkottak kivételt.

Lásd még 
Albán Szocialista Népköztársaság
Az 1956-os forradalom és a Szovjetunió
Az 1956-os forradalom és Románia

Jegyzetek

Források 

Albánia
Magyar–albán kapcsolatok
Azos forradalom és Albánia viszonyrendszere közvetlen kapcsolódási pontok híján elsősorban az október–novemberi magyarországi események albániai megítélését és visszhangját foglalja magában.ban a nyugat-balkáni országban a dogmatikus sztálinista politikát követő Albán Munkapárt irányította az országot , élén Enver Hoxha pártfőtitkárral . Éppen októberán , a magyar forradalom kitörésének napján volt a „ népi demokratikus” Hoxha-kormány megalakításáról döntő , évi berati kongresszus zárónapjának tizenkettedik évfordulója . Hoxha és az albán pártvezetés többi tagja élesen támadta a magyar „ ellenforradalom” mögött sejtett revizionista erőket , és az elsők között sürgette a Vörös Hadsereg beavatkozását , a „ szocialista államrend” visszaállítását . A magyarországi forradalom közvetetten hatott az albán külpolitika alakulására is : a felkelést üdvözölte a jugoszláv vezetés , amellyel ezért a sztálinista Hoxha-adminisztráció végleg szakított . Azas évektől a fokozatosan magára maradó albán országvezetés hivatalos történetírásában azos forradalom színezete is egyre sötétebb , vadregényesebb lett , és hivatkozási pontul szolgált az európai szovjet blokk országaival való szakítás önigazolási aktusában . Azes albán rendszerváltásig , az utolsó európai sztálinista bástya ledőléséig a forradalom albániai megítélése ( „ revizionista ellenforradalom” ) alapjaiban nem változott . Albán diákok szolidaritási akciója A magyarországi események hírére egy tiranai művészeti iskola három tizenéves diákja , Nikolin Pavaci , Karlo Cefa és Ndrekë Bazhdarioktóberében megalapították a Breznitë Kastriote ( a. m . ’Kasztrióták Nemzedéke’ ) elnevezésű titkos szövetséget . Szórólapokat gyártották és terjesztettek Tiranában és Shkodrában , amelyekben a magyar fiatalok példáján arra buzdították diáktársaikat , hogy hangjukat hallassák és lépjenek fel a sztálinista diktatúra ellen . Az albán titkosrendőrség , a Sigurimi hamarosan felderítette a szórólapok készítőit és letartóztatta őket . Életkoruknak köszönhették , hogy halálbüntetés helyett a hírhedt burreli büntetőtáborban letöltendő tizenkét-tizennégy évnyi büntetést szabtak ki rájuk . Politikai reakciók1957-ben Az albán pártvezetésnek azes évek közepén azzal kellett szembesülnie – és az Albán Munkapártmájus–júniusában Tiranában megrendezett harmadik kongresszusának is ez volt a fő témája – , hogy a hruscsovi szovjet vezetés hivatalos állásfoglalásaiban a személyi kultusz és a dogmatikus pártpolitika felszámolásának programját , általában is a sztálinizmus túlkapásainak visszanyesését és áldozatainak rehabilitálását hirdeti meg . A sztálinista vezetési módszerekben élen járó albán pártvezetést érzékenyen érintették ezek a változások , de kényszerűségből igazodtak a Moszkvában meghatározott új vonalhoz , még akkor is , amikor a szovjet vezetés a korábbi „ ősellenséggel” , a Tito vezette Jugoszláviával is a békés kapcsolatok kiépítésére törekedett . A magyarországi események – az egypárti kommunista vezetés túlkapásai elleni véres felkelés – híre általában is ijedelmet okozott a szovjet blokk országainak vezetői között . Az Albán Munkapárt főtitkára , az ország teljhatalmú vezetője , Enver Hoxha az elsők között minősítette „ revizionista ellenforradalomnak” a magyarországi felkelést , s határozottan sürgette Moszkva beavatkozását , a rend helyreállítását . Az albán kormány novemberén nyilatkozatot adott közre , amelyben egyfelől teljes támogatásukról biztosították a felkelés leverésére mozgósított Vörös Hadsereget , másfelől hitet tettek amellett , hogy szovjet csapatok állomásoztatására szükség van a Varsói Szerződés „ egynémely” országában . Ezzel párhuzamosan , miután a Moszkvától független , „ különutas szocializmusát” építő jugoszláv vezető , Tito üdvözölte a budapesti eseményeket , az albán vezetés megragadta az alkalmat , hogy korábbi szövetségesével végleg leszámoljon , a moszkvai iránymutatás és a javuló szovjet–jugoszláv viszony dacára . Hoxhanovemberében felszámolta a párt központi bizottságán belüli „ jugoszlávbarát klikket” , több tagját – voltaképpen kevésbé dogmatikus pártkádereket – kivégeztette ( Liri Gega , Dali Ndreu és mások ) . Az Albán Munkapárt Központi Bizottságának februári ülésén Hoxha külön is értékelte az októberi magyarországi eseményeket , valamint a forradalom leverését követő belpolitikai lépéseket . Ennek során egyebek mellett a következőket mondta : A „ népi demokrácia restitúciójának” politikai és erkölcsi támogatása mellett Enver Hoxha – inkább gesztusértékű – gazdasági segítséget is felajánlott a Kádár-kormányak . Politikai értékelések azas évektől Pár éven belül az albán–szovjet viszony végletesen megromlott , a két ország közötti kapcsolat megszakadt , Albánia az európai szovjet blokk országaitól elszigetelődött . A tényeket folyamatosan , az éppen adott politikai helyzetnek megfelelően átértékelő albán történetírásban az ötvenhatos magyar forradalom megítélése is újabb és újabb hangsúlyokat kapott . Már a szovjetekkel való szakítás előestéjén megjelent a „ jugoszláv motívum” azkörüli hivatalos albán narratívákban. novemberán , a kommunista pártok moszkvai értekezletén elmondott beszédében Hoxha odáig ment , hogy azos magyarországi „ ellenforradalom” a revizionista Jugoszlávia ügynökeinek műve , Nagy Imre pedig Tito embere volt . Ekkor már kategorikusan elutasították azokat az értékeléseket , amelyek szerint a dogmatikus és szektás sztálinizmus , a személyi kultusz vezetett a forradalom kitöréséhez , hiszen az albán pártvezetésnek ez esetben a saját hibáit is el kellett volna ismernie . Egy májusi koncepciós eljárás során , Teme Sejko admirális kémperében már az is elhangzott , hogy a titoisták célja a magyar „ ellenforradalom” kirobbantásával tulajdonképpen az volt , hogy Magyarországot a jugoszláv föderációhoz csatolják . Azben megjelent párttörténeti monográfia ennél is tovább ment , a „ revizionista jugoszláv vezetés” mellett már az „ antimarxista Hruscsov-klikket” is azos események kirobbanásának hátterében vélte látni , amelynek célja a magyarországi felkelés megszervezésével a proletárdiktatúra megdöntése és a kapitalizmus restaurálása volt . Ennek bizonyítékául hozták fel , hogy azos szovjet vezetés a forradalom kitörése után egy hétig taktikusan kivárt , míg a felkelés fegyveres felszámolására kiadta a parancsot . Magyarország ezzel a „ revizionizmus egyik fő fészke” volt az albán történelemszemléletben , amit azzal az állítással tetéztek , hogy Nagy Imre korábbi munkatársai továbbra is kulcspozíciókat töltenek be az ország vezetésében . Azes albán rendszerváltásig azos magyar események albán értékelése alapjaiban változatlan maradt . Az ötvenhatos mártírok rehabilitálását követő júniusai budapesti újratemetésen valamennyi Magyarországra akkreditált nagykövetség képviseltette magát ; ez alól csupán Kína , Észak-Korea , Románia és Albánia követségei alkottak kivételt . Lásd még Albán Szocialista Népköztársaság Azos forradalom és a Szovjetunió Azos forradalom és Románia Jegyzetek Források Albánia Magyar–albán kapcsolatok