Vörös rák
A vörös rák (Gecarcoidea natalis) a rövidfarkú rákok (Brachyura) közé sorolt földi rákok (Gecarcinidae) családjában a mindössze két fajból álló Gecarcoidea nem egyik faja.

Származása, elterjedése 

Kizárólag az Indiai-óceánban, Jávától 350 km-rel délre levő Karácsony-szigeten fordul elő, de ott tömegesen: populációját a különböző szerzők 100 és 250 millió közé becslik.

Megjelenése, felépítése 

Jellegzetesen vörös színű, fényes, kerek hátpajzsának átmérője eléri a 12 cm-t. Ez a páncél annyira kemény, hogy képes kilyukasztani a ráhajtó gépkocsi gumiköpenyét.

A nőstények petezsákja félkör alakú; a peték barnák. Egy-egy nőstény mintegy százezer petét érlel.

Életmódja, élőhelye 

Élete nagy részét a sziget erdővel borított dombjain tölti. Mindenevő: megeszi a lehullott leveleket, gallyakat, de nem veti meg az elhullott állatok tetemeit sem.

Csak szaporodni jár le a tengerpartra. Petéit mindig mindig éjjel, dagály idején, a Hold utolsó negyedében rakja le; a partra vonulás egy hónappal korábban kezdődik. Az esős évszak beköszöntével (október-november) megváltozik a rákok hormonháztartása, és ahogy megnő a vércukorszintjük, úgy fejlődnek izmaik, amíg csak alkalmasak nem lesznek a nagy út megtételére. A Princetoni Egyetem kutatói kimutatták, hogy ez az átalakulás csak akkor megy végbe, ha az esős évszak kezdetén legalább 22 milliméter csapadék esik — különben a rákok nem indulnak el a tenger felé; az az év a szaporodásból kimarad.

Többnyire kora reggel vagy este menetelnek, hogy a perzselő nap ki ne szárítsa őket (borús-esős időben nappal is mennek). Ezzel a módszerrel naponta mintegy 700 m-t tesznek meg, tehát 9–18 nap alatt jutnak a part közelébe. Ott a hímek üregeket vájnak a homokba, ezekben párzanak a nőstényekkel, majd visszaindulnak a dombok közé. A nőstények az üregekben maradnak még két hétig, amíg a peték be nem érnek.

Dagály idején a nőstények lemásznak a sziklákról, és megpróbálnak eljutni a vízhez. Ebben jelentősen akadályozzák őket az ugyanerre törekvő többiek, valamint a peterakás után a parti sávból visszafelé igyekvők. Arra is vigyázniuk kell, hogy a hullámok fel ne kapják őket, mert szárazföldi rákok lévén tüdővel lélegeznek, és a vízben gyorsan megfulladnak. Ahogy a sikeresek a hullámokhoz érnek, testüket megrázva megszabadulnak petéiktől (amiket elsodor a víz), ezután sajátos gesztussal a fejük fölé emelik lábaikat, majd visszafordulnak a sziget belseje felé. Normális élőhelyükre visszaérve izmaik a szokásos méretre fogynak le, és csak a következő esős évszakban nőnek meg újra.

Reggelre a tengerben már annyi a rákpete, hogy a víz sűrű, barna levesre emlékeztet. A partra vetett peték elpusztulnak, a vízben maradtakból pedig hatalmas vámot szednek a ragadozók, elsősorban a murénák (Gymnothorax javanicus). A nyílt vízben a planktonevő cetcápa (Rhincodon typus) és a Mobula alfredi várja őket.

Az árapállyal és az áramlásokkal sodródó ivadékok a vízből kiszűrt parányi törmelékeken, foszlányokon élnek. A vízben kopoltyúval lélegeznek és többször vedlenek, de szaporodni nem képesek: tüdős, imágó formájukat csak a szárazföldre sodródva veszik fel. Ez a legtöbb évjáratban egyetlen rákocskának sem sikerül; valamennyien a tengerben pusztulnak el. Csak öt-hat évenként alakul úgy a széljárás, hogy az ivadékok 3-4 hét múlva visszasodródjanak a sziget partjaira — ekkor körülbelül akkorák, mint egy-egy hangya.

4-5 év alatt válnak ivaréretté; ezután még mintegy tíz évet élhetnek.

A rákok természetes túlszaporodását a sziget betelepítése előtt a McLear-patkány (Rattus macleari) gátolta meg, ez a faj azonban 1903-ban kihalt. A sziget ökoszisztémájában helyét a házi patkány (Rattus rattus) foglalta el; a két faj gyaníthatóan hibridizált is. Az ezredfordulón fő ellenségükké az őrült hangya (Anoplolepis gracilipes) vált; ezt az özönfajt az Ausztrál Népjóléti Tudományos és Ipari Kutatási Szervezet eredményesen irtja.

Jegyzetek

Források 
David Attenborough: Az élet erőpróbái. Park Kiadó, Budapest, 1991. . 11–16. old.

Tízlábú rákok
Rákfajok
A Karácsony-sziget állatvilága
A vörös rák ( Gecarcoidea natalis ) a rövidfarkú rákok ( Brachyura ) közé sorolt földi rákok ( Gecarcinidae ) családjában a mindössze két fajból álló Gecarcoidea nem egyik faja . Származása , elterjedése Kizárólag az Indiai-óceánban , Jávátólkm-rel délre levő Karácsony-szigeten fordul elő , de ott tömegesen : populációját a különböző szerzőkésmillió közé becslik . Megjelenése , felépítése Jellegzetesen vörös színű , fényes , kerek hátpajzsának átmérője eléri acm-t . Ez a páncél annyira kemény , hogy képes kilyukasztani a ráhajtó gépkocsi gumiköpenyét . A nőstények petezsákja félkör alakú ; a peték barnák . Egy-egy nőstény mintegy százezer petét érlel . Életmódja , élőhelye Élete nagy részét a sziget erdővel borított dombjain tölti . Mindenevő : megeszi a lehullott leveleket , gallyakat , de nem veti meg az elhullott állatok tetemeit sem . Csak szaporodni jár le a tengerpartra . Petéit mindig mindig éjjel , dagály idején , a Hold utolsó negyedében rakja le ; a partra vonulás egy hónappal korábban kezdődik . Az esős évszak beköszöntével ( október-november ) megváltozik a rákok hormonháztartása , és ahogy megnő a vércukorszintjük , úgy fejlődnek izmaik , amíg csak alkalmasak nem lesznek a nagy út megtételére . A Princetoni Egyetem kutatói kimutatták , hogy ez az átalakulás csak akkor megy végbe , ha az esős évszak kezdetén legalábbmilliméter csapadék esik — különben a rákok nem indulnak el a tenger felé ; az az év a szaporodásból kimarad . Többnyire kora reggel vagy este menetelnek , hogy a perzselő nap ki ne szárítsa őket ( borús-esős időben nappal is mennek ) . Ezzel a módszerrel naponta mintegym-t tesznek meg , tehát18 nap alatt jutnak a part közelébe . Ott a hímek üregeket vájnak a homokba , ezekben párzanak a nőstényekkel , majd visszaindulnak a dombok közé . A nőstények az üregekben maradnak még két hétig , amíg a peték be nem érnek . Dagály idején a nőstények lemásznak a sziklákról , és megpróbálnak eljutni a vízhez . Ebben jelentősen akadályozzák őket az ugyanerre törekvő többiek , valamint a peterakás után a parti sávból visszafelé igyekvők . Arra is vigyázniuk kell , hogy a hullámok fel ne kapják őket , mert szárazföldi rákok lévén tüdővel lélegeznek , és a vízben gyorsan megfulladnak . Ahogy a sikeresek a hullámokhoz érnek , testüket megrázva megszabadulnak petéiktől ( amiket elsodor a víz ) , ezután sajátos gesztussal a fejük fölé emelik lábaikat , majd visszafordulnak a sziget belseje felé . Normális élőhelyükre visszaérve izmaik a szokásos méretre fogynak le , és csak a következő esős évszakban nőnek meg újra . Reggelre a tengerben már annyi a rákpete , hogy a víz sűrű , barna levesre emlékeztet . A partra vetett peték elpusztulnak , a vízben maradtakból pedig hatalmas vámot szednek a ragadozók , elsősorban a murénák ( Gymnothorax javanicus ) . A nyílt vízben a planktonevő cetcápa ( Rhincodon typus ) és a Mobula alfredi várja őket . Az árapállyal és az áramlásokkal sodródó ivadékok a vízből kiszűrt parányi törmelékeken , foszlányokon élnek . A vízben kopoltyúval lélegeznek és többször vedlenek , de szaporodni nem képesek : tüdős , imágó formájukat csak a szárazföldre sodródva veszik fel . Ez a legtöbb évjáratban egyetlen rákocskának sem sikerül ; valamennyien a tengerben pusztulnak el . Csak öt-hat évenként alakul úgy a széljárás , hogy az ivadékokhét múlva visszasodródjanak a sziget partjaira — ekkor körülbelül akkorák , mint egy-egy hangya . 4-5 év alatt válnak ivaréretté ; ezután még mintegy tíz évet élhetnek . A rákok természetes túlszaporodását a sziget betelepítése előtt a McLear-patkány ( Rattus macleari ) gátolta meg , ez a faj azonbanban kihalt . A sziget ökoszisztémájában helyét a házi patkány ( Rattus rattus ) foglalta el ; a két faj gyaníthatóan hibridizált is . Az ezredfordulón fő ellenségükké az őrült hangya ( Anoplolepis gracilipes ) vált ; ezt az özönfajt az Ausztrál Népjóléti Tudományos és Ipari Kutatási Szervezet eredményesen irtja . Jegyzetek Források David Attenborough : Az élet erőpróbái . Park Kiadó, Budapest , \ .16. old . Tízlábú rákok Rákfajok A Karácsony-sziget állatvilága