Ritornell
A ritornell egy visszatérő szakasz a régizenében, azon belül is elsősorban a barokk korban alkalmazták. A kifejezés az olasz ritornello, azaz visszatérés szóból ered. A strófától mind metrikájában, mind zeneileg elkülönülő szakasz, mely jellemzően egy-három sorból áll. 

A kifejezés legkorábbi értelmében madrigálok versszakai közötti vokális szakaszt, a barokk korban például operák ének nélküli, visszatérő átvezető szakaszát jelenti.

Története

Megjelenés 
A ritornell legkorábbi alkalmazása az olasz trecento zenéjében a madrigálok strófái után következő egy-háromsoros vokális szakasz, mely ritmusában és metrikájában eltérő volt, de ezt olykor elhagyták.

A barokk zenében 
Később a ritornell jelentése módosult, 17. században és a 18. század elején visszatérő rövid hangszeres szakasz, mely a zene vokális szakaszait, a bevezetőt, a köz- és utójátékot keretezi. Ezekben a századokban a ritornell és az azt követő vokális rész mindinkább összefügg, mely a madrigálok, az egyházi kantáták, áriák és strofikus dalok esetén is megfigyelhető.

A korai barokk operában (pl. Monteverdi Orfeójában) csak a sinfonia és a ritornell volt hangszeres szakasz. A 18. századi opera szerkezetét nagyban megszabták ritornell szakaszok váltakozásai. A korszak operaáriáinak jellemző szerkezete a da capo ária volt, mely háromszakaszos felépítésű énekforma, egy A és egy attól különböző B szakasz építi fel A-B-A sémába szervezve. A ritornell tovább tördeli a da capo áriát úgy, hogy az A és B szakaszok közé ékelődik, például R-A-R-B-R-A-R felépítésű sémát alakítva ki. 

A 18. században a versenyművek és concerto grossók tutti szakaszait is ritornellónak nevezték. Giuseppe Torelli több hegedűversenyében is alkalmazta azt az eljárást, hogy a gyors tételben az újonnan belépő szólórészeket ritornelll szakaszokkal tördelte.

A ritornellforma megjelenése 
Torelli eljárását Vivaldi egységes zenei formává érlelte, mely meghatározta a 18. századi zeneművekben a ritornell szerepét, az ő nyomán az alábbi szokások alakultak ki a ritornellforma alkalmazásában:
 A zeneműben nagyzenekari ritornellszakaszok és a szólóepizódok egymást váltják.
 A nyitó ritornell több kisebb, kettő-négyütemes részből áll, melyek a ritornellben kombinálódnak és variálódnak.
 A mű törzsében megjelenő ritornellszakaszok a kezdőnél rövidebbek, azok egy-két egységéből állnak, azokat variálják.
 A ritornellszakaszok segítenek egyben tartani a mű tonális szerkezetét, a kezdő és befejező ritornell tonikában van, mások donináns vagy egyéb fokokon. Az első, nem tonikáról induló ritornello általában domináns. A bécsi klasszikában alkalmazott rondótól ez abban különbözik, hogy utóbbit nem játsszák különböző fokokon, a rondó minden megjelenése a műben azonos alaphangon áll.
Egyes zenetörténészek úgy vélik, hogy a ritornell 18. századi visszaszorulásának egyik fő oka az, hogy Beethoven olyan új formákat hozott létre, melyek ezt meghaladták, szerepét kiváltották. William Caplin zenetörténész azonban úgy véli, hogy a ritornell nem tűnt el, a versenyműveknek ma is része a szonátaformán keresztül, fennmaradását pedig nem a tutti és a szólórészek váltakozása, hanem a szonátára jellemző tonális és formai szerkezet mutatja. Bár a szonátaforma elterjedésével a ritornellszakaszok kimondott alkalmazása már nem volt jellemző, a 20. században ismét növekszik ennek a formának a népszerűsége.

Fordítás

Jegyzetek 

Komolyzenei műfajok
Opera
Olasz nyelv
Zenei formák
A ritornell egy visszatérő szakasz a régizenében , azon belül is elsősorban a barokk korban alkalmazták . A kifejezés az olasz ritornello , azaz visszatérés szóból ered . A strófától mind metrikájában , mind zeneileg elkülönülő szakasz , mely jellemzően egy-három sorból áll . A kifejezés legkorábbi értelmében madrigálok versszakai közötti vokális szakaszt , a barokk korban például operák ének nélküli , visszatérő átvezető szakaszát jelenti . Története Megjelenés A ritornell legkorábbi alkalmazása az olasz trecento zenéjében a madrigálok strófái után következő egy-háromsoros vokális szakasz , mely ritmusában és metrikájában eltérő volt , de ezt olykor elhagyták . A barokk zenében Később a ritornell jelentése módosult , században és a század elején visszatérő rövid hangszeres szakasz , mely a zene vokális szakaszait , a bevezetőt , a köz- és utójátékot keretezi . Ezekben a századokban a ritornell és az azt követő vokális rész mindinkább összefügg , mely a madrigálok , az egyházi kantáták , áriák és strofikus dalok esetén is megfigyelhető . A korai barokk operában ( pl . Monteverdi Orfeójában ) csak a sinfonia és a ritornell volt hangszeres szakasz . A századi opera szerkezetét nagyban megszabták ritornell szakaszok váltakozásai . A korszak operaáriáinak jellemző szerkezete a da capo ária volt , mely háromszakaszos felépítésű énekforma , egy A és egy attól különböző B szakasz építi fel A-B-A sémába szervezve . A ritornell tovább tördeli a da capo áriát úgy , hogy az A és B szakaszok közé ékelődik , például R-A-R-B-R-A-R felépítésű sémát alakítva ki . A században a versenyművek és concerto grossók tutti szakaszait is ritornellónak nevezték . Giuseppe Torelli több hegedűversenyében is alkalmazta azt az eljárást , hogy a gyors tételben az újonnan belépő szólórészeket ritornelll szakaszokkal tördelte . A ritornellforma megjelenése Torelli eljárását Vivaldi egységes zenei formává érlelte , mely meghatározta a századi zeneművekben a ritornell szerepét , az ő nyomán az alábbi szokások alakultak ki a ritornellforma alkalmazásában : A zeneműben nagyzenekari ritornellszakaszok és a szólóepizódok egymást váltják . A nyitó ritornell több kisebb , kettő-négyütemes részből áll , melyek a ritornellben kombinálódnak és variálódnak . A mű törzsében megjelenő ritornellszakaszok a kezdőnél rövidebbek , azok egy-két egységéből állnak , azokat variálják . A ritornellszakaszok segítenek egyben tartani a mű tonális szerkezetét , a kezdő és befejező ritornell tonikában van , mások donináns vagy egyéb fokokon . Az első , nem tonikáról induló ritornello általában domináns . A bécsi klasszikában alkalmazott rondótól ez abban különbözik , hogy utóbbit nem játsszák különböző fokokon , a rondó minden megjelenése a műben azonos alaphangon áll . Egyes zenetörténészek úgy vélik , hogy a ritornell századi visszaszorulásának egyik fő oka az , hogy Beethoven olyan új formákat hozott létre , melyek ezt meghaladták , szerepét kiváltották . William Caplin zenetörténész azonban úgy véli , hogy a ritornell nem tűnt el , a versenyműveknek ma is része a szonátaformán keresztül , fennmaradását pedig nem a tutti és a szólórészek váltakozása , hanem a szonátára jellemző tonális és formai szerkezet mutatja . Bár a szonátaforma elterjedésével a ritornellszakaszok kimondott alkalmazása már nem volt jellemző , a században ismét növekszik ennek a formának a népszerűsége . Fordítás Jegyzetek Komolyzenei műfajok Opera Olasz nyelv Zenei formák