Gornji Vinjani
Gornji Vinjani falu Horvátországban Split-Dalmácia megyében. Közigazgatásilag Imotski községhez tartozik.

Fekvése 
Splittől légvonalban 64, közúton 94 km-re keletre, Makarskától légvonalban 27, közúton 46 km-re északkeletre, községközpontjától közúton 7 km-re északra, a dalmát Zagora területén, Imotska krajina középső részén, a bosnyák határ mellett fekszik.

Története   
Imotska krajina területe már a történelem előtti időkben is lakott volt. A térség első ismert népe az illírek egyik törzse a dalmátok voltak. Jelenlétüket igazolják az ókorból fennmaradt halomsírok és temetők. A rómaiak csak az 1. század elejére tudták véglegesen meghódítani a térséget. A római uralom egészen 481-ig tartott. Ennek emléke az Imotskiról a faluba vezető út mentén a Borak nevű lelőhelyen feltárt római villagazdaság maradványa. 6. század második felében a területet elfoglalták az avarok és szláv segédnépeik. A középkori horvát állam közigazgatásában ez a terület Fehér-Horvátországhoz, azon belül az Imoti zsupánsághoz tartozott. A Vinjani név eredetéről több elképelés is van a köztudatban, de egyik sem általánosan elfogadott. Ez egyik szerint a falut a szőlősgazdákról, vagy az itt levő szőlőhegyekről (olaszul „vigne”) nevezték el, a másik magyarázat szerint viszont a középkorban itt élt Vinjani nemesi családtól származik a neve, de nem zárható ki a Volinjak névből való származtatás sem, melyhez hasonló nevek az Imotska krajina több településén is előfordulnak. Vinjani első ismert írásos említése 1371-ből egy birtokvitával kapcsolatos iratból származik. A salonai zsinat 533-as okirata után ez a legrégibb írásos dokumentum, ami a mai Imotska krajina területén fekvő településekről szól. A török 1463-ban meghódította a közeli Boszniát, majd 1493-re már ez a terület is uralmuk alá került. A török uralom idején a Hercegovaci szandzsákban az azonos nevű náhije része volt, ennek területe lényegében megegyezett a középkori zsupánsággal. Ebből az időszakból származik Vinjani második írásos említése, mely a szandzsák népességének összeírásából való. A török korban Vinjani magában foglalta a donji vinjani Szent Rókus templom környéki településeket, Gornji Vinjani, a hercegonivai Vinjani, Vir, Zagorje és Roška Polja, vagyis a Rókus-mező területét, Donji Vinjani néhány területrésze viszont ma a szomszédos goricai plébániához tartozik. E területet a velencei–török háborút lezáró pozsareváci béke vágta ketté 1718-ban. Ezután északkeleti része már Hercegovinához tartozott. Ezt követően a település a Velencei Köztársaság fennhatósága alá tartozott. A hívek lelki gondozását az imotski ferences kolostor szerzetesei látták el, míg végül 1747-ben Blašković makarskai püspök megalapította a vinjani plébániát, melynek gornji Vinjani is a része lett. A velencei uralomnak 1797-ben vége szakadt és osztrák csapatok vonultak be Dalmáciába. 1806-ban az osztrákokat legyőző franciák uralma alá került, de Napóleon lipcsei veresége után 1813-ban újra az osztrákoké lett. A településnek 1880-ban 907, 1910-ben 1347 lakosa volt. 1918-ban az új szerb–horvát–szlovén állam, majd később Jugoszlávia része lett. 1941 áprilisában a Független Horvát Állam része, majd 1943. szeptemberétől 1944 októberéig német megszállás alatt volt. A háború után a szocialista Jugoszláviához került. 1991 óta a független Horvátországhoz tartozik. 2011-ben a településnek 1422 lakosa volt.

Lakosság 

(1857-ben, 1869-ben és 1921-ben lakosságát Donji Vinjanihoz számították.)

Nevezetességei 
Páduai Szent Antal tiszteletére szentelt temploma 1892-ben épült az 1755-ben épített régi templom helyén. Állapota már 1915-ben annyira rossz volt, hogy összedőléssel fenyegetett, ezért néhány évig a miséket egy templomnak felszentelt házban kellett megtartani. 1942-ben egy földrengésben harangtornya leomlott, a falakat vasalással kellett megerősíteni. 1970-ben a templom teljesen új külsőt kapott. A kiemelt homlokzati részre új, piramisban záródó, karcsú harangtornyot építettek, melyet 1971. július 13-án szenteltek fel. Hosszúsága 30, szélessége 11 méter. 1975-ben átrendezték a liturgikus teret és a barokk oltár elé szembemiséző oltárt építettek. Szent Antal szobrát 1878-ban vásárolták. A Szűz Mária oltár a főoltárhoz hasonlóan az imotski Rako mester munkája. Az épületet 2001-ben teljesen megújították, ablakait festett üvegablakokra cserélték és ekkor szerelték be a toronyba az órát is. A felújított épületet nagy számú hívősereg előtt 2001-ben Szent Antal ünnepén szentelték fel újra.
1988-ban a Imotskiról Gornji Vinjaniba menő út mentén fekvő Borak nevű helyen a városi múzeum szakemberei Snježana Tonković vezetésével egy kisebb méretű római villagazdaság (villa rustica) maradványait tárták fel. Feltártak két ciszternát, valamint egy színes mozaikpadló maradványait. A leleteket a 2. és 4. század közötti időszakra keltezték, konzerválták őket és fellelési helyükön (in situ) mutatták be.
A település határában található a község egyik szimbóluma a „Janjiša dub” egy több száz éves tölgyfa, melyhez több történet, legenda és hiedelem is kötődik.
A Ričina medrén átívelő Jovića-híd a 19. század végén épült helyi kőtömbökből négy, egyenlőtlen ívvel. Hossza 27,40 m, az útfelület szélessége a mellvédekkel együtt 5,40 m, a töltés pedig körülbelül 110 méter hosszúságú. A híd a 19. század végi hídépítészet gyönyörű példája.
Az Imotski-Posušje úttól nyugatra, Leka településrésztől délre, a makadám út mentén és annak déli oldalán három őskori halom található. A legkisebb, körülbelül 5 méter átmérőjű és körülbelül 0,50 méter magas halom a makadám út szárazon rakott kőfala mentén található. Tőle keletre található a legnagyobb, körülbelül 12 méter átmérőjű és körülbelül 2 méter magas halom, míg tíz méterre délkeletre egy körülbelül 8 méter átmérőjű és körülbelül 1,5 méter magas halom. Ezen az utolsó halmon a kőpalást kisebb mértékben megsemmisült, míg a másik kettőn jól megmaradt. Bár régészeti feltárást nem végeztek, a felszínen és a halmok közelében található leletanyag ismeretében ez a nekropolisz a bronz és a vaskorra datálható.
Aračići falucskától keletre, a hegy lejtőjén egy nagyobb csoport őskori halom található, amelyek kiemelkedő helyen, 666 méterrel a tengerszint felett helyezkednek el. A legkeletibb halom egyben a legnagyobb is, körülbelül 10 méter átmérőjű és körülbelül 1 méter magas. A tőle nyugatra fekvő halom átmérője 7-8 méter, magassága pedig 1 méter. A legészakibb halom egyben a legkisebb, amelynek átmérője körülbelül 6 méter, magassága pedig körülbelül 0,5 méter. Bár régészeti feltárást nem végeztek, a felszínen és a tumulus közelében található leletanyag ismeretében ez a fontos és gazdag hely a bronz és a vaskorra datálható, ugyanis a tumulusok közvetlen közelében több bronzkori erőd, azaz erődített település található, amelyek egyedülálló erődrendszert alkotnak ezen a területen, melyekhez a halmok is szorosan kapcsolódnak.

Jegyzetek

Források 
Imotski város hivatalos oldala 
A split-makarskai érsekség honlapja

További információk 
 Imotski turisztikai irodájának honlapja 
 Imotski város információs portálja 
 Régészeti feltárások az Imotska krajina területén 
 Legendák a Janjiša dubról 

Split-Dalmácia megye települései
Gornji Vinjani falu Horvátországban Split-Dalmácia megyében . Közigazgatásilag Imotski községhez tartozik . Fekvése Splittől légvonalban közútonkm-re keletre , Makarskától légvonalban közútonkm-re északkeletre , községközpontjától közútonkm-re északra , a dalmát Zagora területén , Imotska krajina középső részén , a bosnyák határ mellett fekszik . Története Imotska krajina területe már a történelem előtti időkben is lakott volt . A térség első ismert népe az illírek egyik törzse a dalmátok voltak . Jelenlétüket igazolják az ókorból fennmaradt halomsírok és temetők . A rómaiak csak az század elejére tudták véglegesen meghódítani a térséget . A római uralom egészenig tartott . Ennek emléke az Imotskiról a faluba vezető út mentén a Borak nevű lelőhelyen feltárt római villagazdaság maradványa. század második felében a területet elfoglalták az avarok és szláv segédnépeik . A középkori horvát állam közigazgatásában ez a terület Fehér-Horvátországhoz , azon belül az Imoti zsupánsághoz tartozott . A Vinjani név eredetéről több elképelés is van a köztudatban , de egyik sem általánosan elfogadott . Ez egyik szerint a falut a szőlősgazdákról , vagy az itt levő szőlőhegyekről ( olaszul „ vigne” ) nevezték el , a másik magyarázat szerint viszont a középkorban itt élt Vinjani nemesi családtól származik a neve , de nem zárható ki a Volinjak névből való származtatás sem , melyhez hasonló nevek az Imotska krajina több településén is előfordulnak . Vinjani első ismert írásos említéseből egy birtokvitával kapcsolatos iratból származik . A salonai zsinatas okirata után ez a legrégibb írásos dokumentum , ami a mai Imotska krajina területén fekvő településekről szól . A törökban meghódította a közeli Boszniát , majdre már ez a terület is uralmuk alá került . A török uralom idején a Hercegovaci szandzsákban az azonos nevű náhije része volt , ennek területe lényegében megegyezett a középkori zsupánsággal . Ebből az időszakból származik Vinjani második írásos említése , mely a szandzsák népességének összeírásából való . A török korban Vinjani magában foglalta a donji vinjani Szent Rókus templom környéki településeket , Gornji Vinjani , a hercegonivai Vinjani , Vir , Zagorje és Roška Polja , vagyis a Rókus-mező területét , Donji Vinjani néhány területrésze viszont ma a szomszédos goricai plébániához tartozik . E területet a velencei–török háborút lezáró pozsareváci béke vágta kettéban . Ezután északkeleti része már Hercegovinához tartozott . Ezt követően a település a Velencei Köztársaság fennhatósága alá tartozott . A hívek lelki gondozását az imotski ferences kolostor szerzetesei látták el , míg végülben Blašković makarskai püspök megalapította a vinjani plébániát , melynek gornji Vinjani is a része lett . A velencei uralomnakben vége szakadt és osztrák csapatok vonultak be Dalmáciába.ban az osztrákokat legyőző franciák uralma alá került , de Napóleon lipcsei veresége utánban újra az osztrákoké lett . A településnekbanbenlakosa volt.ban az új szerb–horvát–szlovén állam , majd később Jugoszlávia része lett.áprilisában a Független Horvát Állam része , majd szeptemberétőloktóberéig német megszállás alatt volt . A háború után a szocialista Jugoszláviához került.óta a független Horvátországhoz tartozik.ben a településneklakosa volt . Lakosság ( 1857-ben,ben ésben lakosságát Donji Vinjanihoz számították . ) Nevezetességei Páduai Szent Antal tiszteletére szentelt templomaben épült azben épített régi templom helyén . Állapota márben annyira rossz volt , hogy összedőléssel fenyegetett , ezért néhány évig a miséket egy templomnak felszentelt házban kellett megtartani.ben egy földrengésben harangtornya leomlott , a falakat vasalással kellett megerősíteni.ben a templom teljesen új külsőt kapott . A kiemelt homlokzati részre új , piramisban záródó , karcsú harangtornyot építettek , melyet júliusán szenteltek fel . Hosszúsága szélességeméter.ben átrendezték a liturgikus teret és a barokk oltár elé szembemiséző oltárt építettek . Szent Antal szobrátban vásárolták . A Szűz Mária oltár a főoltárhoz hasonlóan az imotski Rako mester munkája . Az épületetben teljesen megújították , ablakait festett üvegablakokra cserélték és ekkor szerelték be a toronyba az órát is . A felújított épületet nagy számú hívősereg előttben Szent Antal ünnepén szentelték fel újra . 1988-ban a Imotskiról Gornji Vinjaniba menő út mentén fekvő Borak nevű helyen a városi múzeum szakemberei Snježana Tonković vezetésével egy kisebb méretű római villagazdaság ( villa rustica ) maradványait tárták fel . Feltártak két ciszternát , valamint egy színes mozaikpadló maradványait . A leleteket a és század közötti időszakra keltezték , konzerválták őket és fellelési helyükön ( in situ ) mutatták be . A település határában található a község egyik szimbóluma a „ Janjiša dub” egy több száz éves tölgyfa , melyhez több történet , legenda és hiedelem is kötődik . A Ričina medrén átívelő Jovića-híd a század végén épült helyi kőtömbökből négy , egyenlőtlen ívvel . Hossza40 m , az útfelület szélessége a mellvédekkel együtt40 m , a töltés pedig körülbelülméter hosszúságú . A híd a század végi hídépítészet gyönyörű példája . Az Imotski-Posušje úttól nyugatra , Leka településrésztől délre , a makadám út mentén és annak déli oldalán három őskori halom található . A legkisebb , körülbelülméter átmérőjű és körülbelül50 méter magas halom a makadám út szárazon rakott kőfala mentén található . Tőle keletre található a legnagyobb , körülbelülméter átmérőjű és körülbelülméter magas halom , míg tíz méterre délkeletre egy körülbelülméter átmérőjű és körülbelül5 méter magas halom . Ezen az utolsó halmon a kőpalást kisebb mértékben megsemmisült , míg a másik kettőn jól megmaradt . Bár régészeti feltárást nem végeztek , a felszínen és a halmok közelében található leletanyag ismeretében ez a nekropolisz a bronz és a vaskorra datálható . Aračići falucskától keletre , a hegy lejtőjén egy nagyobb csoport őskori halom található , amelyek kiemelkedő helyen,méterrel a tengerszint felett helyezkednek el . A legkeletibb halom egyben a legnagyobb is , körülbelülméter átmérőjű és körülbelülméter magas . A tőle nyugatra fekvő halom átmérőjeméter , magassága pedigméter . A legészakibb halom egyben a legkisebb , amelynek átmérője körülbelülméter , magassága pedig körülbelül5 méter . Bár régészeti feltárást nem végeztek , a felszínen és a tumulus közelében található leletanyag ismeretében ez a fontos és gazdag hely a bronz és a vaskorra datálható , ugyanis a tumulusok közvetlen közelében több bronzkori erőd , azaz erődített település található , amelyek egyedülálló erődrendszert alkotnak ezen a területen , melyekhez a halmok is szorosan kapcsolódnak . Jegyzetek Források Imotski város hivatalos oldala A split-makarskai érsekség honlapja További információk Imotski turisztikai irodájának honlapja Imotski város információs portálja Régészeti feltárások az Imotska krajina területén Legendák a Janjiša dubról Split-Dalmácia megye települései