Palaeeudyptinae
A Palaeeudyptinae a madarak (Aves) osztályának pingvinalakúak (Sphenisciformes) rendjébe, ezen belül a pingvinfélék (Spheniscidae) családjába tartozó fosszilis alcsalád.

Tudnivalók 
A fosszilis Palaeeudyptinae alcsaládba egyaránt tartoznak közepes méretű pingvinek és egészen óriásiak is, mint például az egy méternél nagyobb Palaeeudyptes marplesi, a másfél méteres Icadyptes salasi, és az ennél is nagyobb Anthropornis-fajok; a Pachydyptes ponderosus testtömege megegyezett egy kifejlett férfi testtömegével. További elfogadott taxonok: az Archaeospheniscus és a Platydyptes pingvinnemek.

Óriásméretük ellenére, a pingvineknek egy ősi, kezdeti ágát képviselik. Egyes taxonok esetében – habár azok már elvesztették a röpképességüket – a szárnyak még nem alakultak át egészen a mai pingvinekre jellemző, erős evezőlapáttá. Habár a singcsont (ulna) és orsócsont (radius) már ellaposodtak az úszást segítve, a könyök (cubitus) és a csukló (articulatio radiocarpalis) még mindig eléggé hajlíthatóak maradtak. A kihalásukhoz valószínűleg az oligocén és miocén korokban megjelent tengeri emlősök, azaz a cetek és az úszólábúak vezettek.

Ennek a fosszilis alcsaládnak a fajai Új-Zélandon, az Antarktiszon, Dél-Amerikában és talán Ausztráliában is éltek. Az első fajok, körülbelül az eocén közepén vagy végén jelentek meg, és az oligocén végéig maradtak fenn. Egy kutatók az ősi megjelenésű, Anthropodyptes gilli-t is ide sorolják; ez a madár Ausztrália partjain élt a miocén kor közepéig - mások szerint nem áll közelebbi rokonságban a főleg patagóniai származású Palaeeudyptinae-fajokkal és idehelyezése kérdéses. A korábbi rendszerezések szerint, minden olyan fosszilis fajt, melyet nem lehetett besorolni a mai pingvinnemekbe, a Palaeeudyptinae alcsaládba helyezték; manapság viszont ez a rendszerezési forma elavult és többé nem javasolt. Ettől eltérően, meglehet, hogy az új-zélandi-antakrtiszi-ausztráliai, Delphinornis, Marambiornis és Mesetaornis taxonok mégis ebbe az alcsaládba tartoznak. Továbbá az is meglehet, hogy a Duntroonornis parvus és a Korora oliveri az őspingvineknek egy kisebb, de fejlettebb ágát képviselik.

Az alcsaládot, melybe annak idején csak a névadó típusnem tartozott, 1946-ban George Gaylord Simpson amerikai őslénykutató alkotta meg. A többi nemi és faji szintű taxon akkortájt, a ma már szinonimaként használt Anthropornithidae családszintű taxonba volt helyezve. A szócikkben használt rendszerezés 1962-ből származik; ezt Brian John Marples brit zoológus állította össze a legújabb leletek és kutatási eredmények alapján. Szintén Marples vonta össze az Anthropornithidae-t a Palaeeudyptinae-val.

2017-ben paleontológusok Új-Zélandon egy újabb óriáspingvin-faj fossziliáit fedezték fel, amelyeket az eddig ismert legnagyobb óriáspingvinek méretét is meghaladják.

Jegyzetek

Források 
Marples, B. J. (1962): Observations on the history of penguins. In: Leeper, G. W. (ed.), The evolution of living organisms. Melbourne, Melbourne University Press: 408-416.
Simpson, George Gaylord (1946): Fossil penguins. Bull. Am. Mus. Nat. Hist. 87: 7-99. PDF fulltext

Fordítás 

 
Madáralcsaládok
Fosszilis madarak
Antarktisz állatvilága az eocénben
Dél-Amerika állatvilága az eocénben
Új-Zéland állatvilága az eocénben
Víziélőlények az eocénben
Antarktisz állatvilága az oligocénben
Új-Zéland állatvilága az oligocénben
Víziélőlények az oligocénben
Miocén
Új-Zéland állatvilága a miocénben
Víziélőlények a miocénben
A Palaeeudyptinae a madarak ( Aves ) osztályának pingvinalakúak ( Sphenisciformes ) rendjébe , ezen belül a pingvinfélék ( Spheniscidae ) családjába tartozó fosszilis alcsalád . Tudnivalók A fosszilis Palaeeudyptinae alcsaládba egyaránt tartoznak közepes méretű pingvinek és egészen óriásiak is , mint például az egy méternél nagyobb Palaeeudyptes marplesi , a másfél méteres Icadyptes salasi , és az ennél is nagyobb Anthropornis-fajok ; a Pachydyptes ponderosus testtömege megegyezett egy kifejlett férfi testtömegével . További elfogadott taxonok : az Archaeospheniscus és a Platydyptes pingvinnemek . Óriásméretük ellenére , a pingvineknek egy ősi , kezdeti ágát képviselik . Egyes taxonok esetében – habár azok már elvesztették a röpképességüket – a szárnyak még nem alakultak át egészen a mai pingvinekre jellemző , erős evezőlapáttá . Habár a singcsont ( ulna ) és orsócsont ( radius ) már ellaposodtak az úszást segítve , a könyök ( cubitus ) és a csukló ( articulatio radiocarpalis ) még mindig eléggé hajlíthatóak maradtak . A kihalásukhoz valószínűleg az oligocén és miocén korokban megjelent tengeri emlősök , azaz a cetek és az úszólábúak vezettek . Ennek a fosszilis alcsaládnak a fajai Új-Zélandon , az Antarktiszon , Dél-Amerikában és talán Ausztráliában is éltek . Az első fajok , körülbelül az eocén közepén vagy végén jelentek meg , és az oligocén végéig maradtak fenn . Egy kutatók az ősi megjelenésű , Anthropodyptes gilli-t is ide sorolják ; ez a madár Ausztrália partjain élt a miocén kor közepéig - mások szerint nem áll közelebbi rokonságban a főleg patagóniai származású Palaeeudyptinae-fajokkal és idehelyezése kérdéses . A korábbi rendszerezések szerint , minden olyan fosszilis fajt , melyet nem lehetett besorolni a mai pingvinnemekbe , a Palaeeudyptinae alcsaládba helyezték ; manapság viszont ez a rendszerezési forma elavult és többé nem javasolt . Ettől eltérően , meglehet , hogy az új-zélandi-antakrtiszi-ausztráliai , Delphinornis , Marambiornis és Mesetaornis taxonok mégis ebbe az alcsaládba tartoznak . Továbbá az is meglehet , hogy a Duntroonornis parvus és a Korora oliveri az őspingvineknek egy kisebb , de fejlettebb ágát képviselik . Az alcsaládot , melybe annak idején csak a névadó típusnem tartozott, ban George Gaylord Simpson amerikai őslénykutató alkotta meg . A többi nemi és faji szintű taxon akkortájt , a ma már szinonimaként használt Anthropornithidae családszintű taxonba volt helyezve . A szócikkben használt rendszerezésből származik ; ezt Brian John Marples brit zoológus állította össze a legújabb leletek és kutatási eredmények alapján . Szintén Marples vonta össze az Anthropornithidae-t a Palaeeudyptinae-val . 2017-ben paleontológusok Új-Zélandon egy újabb óriáspingvin-faj fossziliáit fedezték fel , amelyeket az eddig ismert legnagyobb óriáspingvinek méretét is meghaladják . Jegyzetek Források Marples , B. J. Observations on the history of penguins . In : Leeper , G. W. ( ed . ) , The evolution of living organisms . Melbourne , Melbourne University Press : Simpson , George Gaylord Fossil penguins . Bull . Am . Mus . Nat . Hist . PDF fulltext Fordítás Madáralcsaládok Fosszilis madarak Antarktisz állatvilága az eocénben Dél-Amerika állatvilága az eocénben Új-Zéland állatvilága az eocénben Víziélőlények az eocénben Antarktisz állatvilága az oligocénben Új-Zéland állatvilága az oligocénben Víziélőlények az oligocénben Miocén Új-Zéland állatvilága a miocénben Víziélőlények a miocénben