Középkori színház
Középkori színház a Nyugat-Római Birodalom bukása (5. század) és a reneszánsz kezdete (körülbelül a 15. század) közötti periódus. A középkori színház utal minden drámára Európában, amely ezalatt az ezer év alatt keletkezett, illetve magába foglalja a kor jellemző, különböző műfajait, beleértve a liturgikus drámát, misztériumjátékot, moralitásjátékot, fárszokat. Kezdve Hrosvitha írásaitól a X. században, a középkori drámák témája a legtöbb esetben szigorúan vallásos és erkölcsi volt, hagyományos és megkoreografált. A leghíresebb középkori drámák az angol ciklus drámái, a Yorki Misztériumjáték, a Chesteri Misztériumjáték, a Wakefieldi Misztériumjáték, az N-városi Játék, valamint az Akárki című moralitásjáték.

A fennmaradt feljegyzések, szövegek hiánya az alacsony írástudók arányával magyarázható valamint azzal, hogy a klérus ellenezte a színházat, így kevés az elérhető forrás a kora középkorból és az érett középkori időszakból. Azonban a késő középkorban a dráma és a színház kezdett egyre inkább szekularizálódni, így ebben a periódusban nagyobbra tehető a fennmaradt előadások száma.

Kora középkori színház 

Szembesülve a problémával, hogy meg kell magyarázni egy új vallást egy nagyrészt írástudatlan népnek, az egyház a Korai középkorban kezdte dramatizálni a bibliai eseményeket. Ezek az előadások arra szolgáltak, hogy élénkítsék az év fontos ünnepeit. Szimbolikus tárgyakkal, cselekvésekkel (ruhák, oltárok, tömjénezők, pantomimozó papok) újjáformálták a keresztény szertartásokat. Ezek olyan vizuális jelek voltak, amelyeket felhasználhattak arra, hogy kommunikáljanak a nagyrészt írástudatlan közönséggel. Ezek az előadások fejlődtek később liturgikus drámákká, a legkorábbi a Kit kerestek? (Quem-Quaeritis) húsvéti közjáték, melynek eredete 925-re nyúlik vissza. Liturgikus drámákat két csoport énekelte, ezek nem tartalmaztak szereplőket vagy megszemélyesített karaktereket. Azonban valamikor 965 és 975 között, Æthelwold a Winchester megkomponálta a Regularis Concordia-t (Szerzetesi Megállapodás) , amelyet teljes mértékben megrendezett.

Átmenet Rómából, 500-900-as évek. 
Minthogy a Nyugat-Római Birodalom súlyos hanyatláson ment keresztül a 4-5. században, a Római hatalom ülése eltolódott, Konstantinápolyba és a Keleti Római Birodalomba (a későbbi Bizánci Birodalom). Bár a fennmaradt bizonyíték a Bizánci színházról kevés, a meglévő adatok azt mutatják, hogy léteztek pantomim játékok, jelenetek vagy szavallatok a tragédiákból , komédiákból, a táncok és más mulatságok nagyon népszerűek voltak. Konstantinápolyban két színház volt használatban az 5. század után. Azonban a valódi fontossága a bizánciak a színháztörténelemben az, hogy megőriztek számos klasszikus görög drámát, melyeket némi kiegészítéssel összeállítottak egy hatalmas enciklopédiává, melynek neve Suda, innen származik nagy mennyiségű információ a görög színházról. A hatodik században, Justinianus császár uralkodásának idején végül bezárták az összes színházat.

Az Egyház korai, bináris gondolkodású követőivel egyetértve minden, ami nem tartozik Istenhez, az maga az Ördög; így az összes nem Keresztény istenek és vallások sátániak voltak számukra. Erőfeszítéseket tettek sok országban ebben az időszakban, hogy ne csak a megtérítsék a zsidókat, pogányokat, hanem megszüntessék a pre-Keresztény intézmények befolyását. A görög, majd a Római irodalom műveit elégettek, az ezeréves Plátói Akadémia bezárult, az Olimpiai Játékokat betiltották, minden színház leállt. A színházra úgy tekintettek, mint egy ördögi veszélyre a Kereszténység ellen, mert a folyamatos népszerűsége Rómában átalakította a gondolkodást. Az egyházatyák, mint Tatian, Tertullianus, Ágoston úgy voltak karakterizálva a színpadon, mint a Sátán eszközei egy ördögi összeesküvésben, ők jelenítették meg a korrupt emberek lelkét, ezért az előadókat bűnösnek tartották és elítélték, mert kegyetlen gúnyt űztek Isten teremtéséből.

Ilyen hatások alatt, a templom megpróbált elnyomni színházi előadásokat tiltó törvények átadásával és a Római színészek kizárásával. Megtiltották nekik, hogy kapcsolatba lépjenek keresztény nőkkel, rabszolgákkal, illetve az arany viselete is tilossá vált. Voltak, akiket nyilvánosan is kiközösítettek a szentségek megtagadása miatt, beleértve a házasság, temetés szentségét, megszidták és megalázták ezen személyeket egész Európa előtt.

Az 5. századtól Nyugat-Európa belevetette magát az általános zavargásokba (egy rövid stabil időszakkal a Karoling Birodalom alatt a 9. században), ami a tizedik századig tartott. Így a legtöbb szervezett színházi tevékenység eltűnt Nyugat-Európából. Feltételezhető, hogy kis nomád népek utaztak Európa-szerte ez időszak alatt, előadásokat tartottak bárhol, ahol közönséget találtak, nincs bizonyíték arra, hogy csináltak volna más színházat, mint kegyetlen és durva jeleneteket .

Hrosvitha (935-973), egy arisztokrata kanonissza és történész Németországban írt hat darabot Terencius vígjátékainak mintájára, vallási témákat használva a 10. században. Terencius vígjátékait már régóta használják a kolostori iskolákban, mint a Latin nyelv példája és tanítása; tele vannak okos, vonzó kurtizánok figuráival, a hétköznapi emberi tevékenységekről beszélnek, mint például a szex, szerelem, házasság. Művei kemény kritikákat kaptak az egyháztól, ezért Hrosvitha a gyűjteménye előszavában megírta, hogy az az erkölcsi célja, hogy megmentse a Keresztények a bűntudat érezésétől, miközben klasszikus irodalmat olvasnak. A megoldása az volt, hogy imitálta a "dicséretes" nők tetteit Terence darabjaiból és megvetette a "szégyentelen" viselkedését. Ez a hat mű az első olyan ismert darab, melyet egy női drámaíró írt meg, illetve ezek az első azonosítható nyugati drámák a poszt-klasszikus korszakból. Először 1501-ben publikálták őket és jelentős befolyással voltak a vallási, illetve didaktikai játékokra a tizenhatodik században. Hrosvithát Hildegard a Bingen (1179) Bencés apáca követte, aki egy latin zenei drámát írt, Ordo Virtutum címmel 1155-ben.

A névtelen szerzőtől származó pogány előadás, Querolus, 420-ban íródott, de csak a 12. században fogadták el. Más világi, latin nyelvű színdarabokat is írt a 12. században, elsősorban Franciaországban és Angliában. Ott minden bizonnyal léteztek más előadások is, amelyeket nem tartottak számon teljes jogú színház részeként; lehet, hogy az eredeti pogány kultúrákból adódóan voltak keresettek. Az is ismert, hogy a pantomimosok, zenészek, bárdosok, mesemondók, zsonglőrök utazgattak, új közönség és pénzügyi támogatás reményében. Nem sokat tudunk az előadók repertoárjáról, kevés írásbeli szöveg maradt fent. Az egyik leghíresebb világi színjáték a zenés Le Jeu de Robin et Marion, írta Adam de la Halle, a 13. században, amely teljesen megkoreografált és pontosan meghatározott a színészek mozgása, a kotta. Adam másik darabja a Jeu de la Fueillee, Arrasban, egy francia városban, amelyben volt színház a késő 12., 13. században.

Érett és késő középkori színház 

Amint a Viking támadások megszűntek a 11. század közepén, liturgikus dráma elterjedt Oroszországban, Skandinávia és Olaszország területén. Csak a Andalusz területén nem mutatják be a liturgikus drámákat. Annak ellenére, hogy a nagy számban maradtak fenn liturgikus drámák ebben az időszakban, sok templomban, csak egy vagy két darabot mutattak be évente, ám nagyra tehető azoknak a templomoknak is a száma, ahol egyet sem játszottak.

A Bolondok Ünnepe különösen fontos volt a komédia fejlődésében. A fesztivál fordított a kisebb papság státuszán, lehetővé tette számukra, hogy nevetség tárgyává tegyék  a feletteseiket, valamint gyarkolhatták a gyülekezeti életet.

A templomon kívül játszott előadások a 12. században kezdődtek, hagyományosan elfogadott folyamatokon mentek keresztül, egyesítve a rövidebb liturgikus drámákat a hosszabbakkal, amelyeket aztán lefordították köznyelvre, laikusok által játszották őket, így elérhető lett a társadalom egy szélesebb szegmense számára. Az Ádám Misztériuma (1150) ad bizonyítékot arra az elméletre, miszerint az előadásokat a szabadban rendezték meg.

A gazdasági és politikai változások a Fejlett Középkorban a céhek fejlődését és a városok növekedését eredményezte, emiatt jelentős változások érték a színházat is, melyek a késő középkorban folytatódtak. Kereskedelmi céhek elkezdtek előadásokat játszani, általában vallásos témákkal, gyakran bibliai történeteket dolgoztak fel, melyek a szakmájukra hivatkoztak. Például egy pék céhe egy árnyjátékot rendezett meg az Utolsó Vacsora alapján. A Brit-Szigeteken,127 különböző városban adták elő a Középkorban. Ezeket a köznyelv "misztériumi játéknak" nevezte, számos ilyen darab született: Yorkban (48 előadás), Chester (24), Wakefield (32) , Ismeretlen (42). Nagyobb számú mű Franciaország , Németország területén maradt fent, ebben az időszakban pedig szinte minden Európai országban játszottak vallásos témájú drámákat a Késő Középkorban. Sok ilyen játék tartalmazott komédiát, használt ördög, gazember és bohóc karaktert.

A színpad 

Az előadások helyszíne változó volt: általában az utca közepén játszották, a nagy városokban azonban kocsiszínpadokon az utcán (ez a változat megnehezítette a színész dolgát, mivel így kisebb lett a játéktér), néha a nemesség halljaiban vagy amfiteátrumokban. A legrészletesebb ábrázolását egy misztériumi játék színpadképének Hubert Cailleau készítette, A Szenvedés, a Feltámadás, a Megváltó című előadást rajzolta le. Minden középkori színpad átmeneti volt, az előadások befejeztével eltávolították őket. A színészek túlnyomórészt férfiak voltak jellemzően hosszú, sötét ruhát viseltek.

A díszlet, színpadi gépezetek és jelmezek valósághűbb ábrázolást nyújtottak, az üzenet érthetőbb lett ezáltal. Akár fix színpadon, ahol több lehetőség adott a látvány fokozására, vagy egy kocsiszínpadon, ami mozgott az utcákon, a díszes részletek és trükkök kivitelezhetőek voltak úgy, hogy ezek a produkciók megerősítették a közönség színházi élményét.

Jegyzetek

Fordítás 

Középkori irodalom
Középkori színház a Nyugat-Római Birodalom bukása század ) és a reneszánsz kezdete ( körülbelül a század ) közötti periódus . A középkori színház utal minden drámára Európában , amely ezalatt az ezer év alatt keletkezett , illetve magába foglalja a kor jellemző , különböző műfajait , beleértve a liturgikus drámát , misztériumjátékot , moralitásjátékot , fárszokat . Kezdve Hrosvitha írásaitól a X. században , a középkori drámák témája a legtöbb esetben szigorúan vallásos és erkölcsi volt , hagyományos és megkoreografált . A leghíresebb középkori drámák az angol ciklus drámái , a Yorki Misztériumjáték , a Chesteri Misztériumjáték , a Wakefieldi Misztériumjáték , az N-városi Játék , valamint az Akárki című moralitásjáték . A fennmaradt feljegyzések , szövegek hiánya az alacsony írástudók arányával magyarázható valamint azzal , hogy a klérus ellenezte a színházat , így kevés az elérhető forrás a kora középkorból és az érett középkori időszakból . Azonban a késő középkorban a dráma és a színház kezdett egyre inkább szekularizálódni , így ebben a periódusban nagyobbra tehető a fennmaradt előadások száma . Kora középkori színház Szembesülve a problémával , hogy meg kell magyarázni egy új vallást egy nagyrészt írástudatlan népnek , az egyház a Korai középkorban kezdte dramatizálni a bibliai eseményeket . Ezek az előadások arra szolgáltak , hogy élénkítsék az év fontos ünnepeit . Szimbolikus tárgyakkal , cselekvésekkel ( ruhák , oltárok , tömjénezők , pantomimozó papok ) újjáformálták a keresztény szertartásokat . Ezek olyan vizuális jelek voltak , amelyeket felhasználhattak arra , hogy kommunikáljanak a nagyrészt írástudatlan közönséggel . Ezek az előadások fejlődtek később liturgikus drámákká , a legkorábbi a Kit kerestek ? ( Quem-Quaeritis ) húsvéti közjáték , melynek eredetere nyúlik vissza . Liturgikus drámákat két csoport énekelte , ezek nem tartalmaztak szereplőket vagy megszemélyesített karaktereket . Azonban valamikorésközött , Æthelwold a Winchester megkomponálta a Regularis Concordia-t ( Szerzetesi Megállapodás ) , amelyet teljes mértékben megrendezett . Átmenet Rómából , as évek . Minthogy a Nyugat-Római Birodalom súlyos hanyatláson ment keresztül a században , a Római hatalom ülése eltolódott , Konstantinápolyba és a Keleti Római Birodalomba ( a későbbi Bizánci Birodalom ) . Bár a fennmaradt bizonyíték a Bizánci színházról kevés , a meglévő adatok azt mutatják , hogy léteztek pantomim játékok , jelenetek vagy szavallatok a tragédiákból , komédiákból , a táncok és más mulatságok nagyon népszerűek voltak . Konstantinápolyban két színház volt használatban az század után . Azonban a valódi fontossága a bizánciak a színháztörténelemben az , hogy megőriztek számos klasszikus görög drámát , melyeket némi kiegészítéssel összeállítottak egy hatalmas enciklopédiává , melynek neve Suda , innen származik nagy mennyiségű információ a görög színházról . A hatodik században , Justinianus császár uralkodásának idején végül bezárták az összes színházat . Az Egyház korai , bináris gondolkodású követőivel egyetértve minden , ami nem tartozik Istenhez , az maga az Ördög ; így az összes nem Keresztény istenek és vallások sátániak voltak számukra . Erőfeszítéseket tettek sok országban ebben az időszakban , hogy ne csak a megtérítsék a zsidókat , pogányokat , hanem megszüntessék a pre-Keresztény intézmények befolyását . A görög , majd a Római irodalom műveit elégettek , az ezeréves Plátói Akadémia bezárult , az Olimpiai Játékokat betiltották , minden színház leállt . A színházra úgy tekintettek , mint egy ördögi veszélyre a Kereszténység ellen , mert a folyamatos népszerűsége Rómában átalakította a gondolkodást . Az egyházatyák , mint Tatian , Tertullianus , Ágoston úgy voltak karakterizálva a színpadon , mint a Sátán eszközei egy ördögi összeesküvésben , ők jelenítették meg a korrupt emberek lelkét , ezért az előadókat bűnösnek tartották és elítélték , mert kegyetlen gúnyt űztek Isten teremtéséből . Ilyen hatások alatt , a templom megpróbált elnyomni színházi előadásokat tiltó törvények átadásával és a Római színészek kizárásával . Megtiltották nekik , hogy kapcsolatba lépjenek keresztény nőkkel , rabszolgákkal , illetve az arany viselete is tilossá vált . Voltak , akiket nyilvánosan is kiközösítettek a szentségek megtagadása miatt , beleértve a házasság , temetés szentségét , megszidták és megalázták ezen személyeket egész Európa előtt . Az századtól Nyugat-Európa belevetette magát az általános zavargásokba ( egy rövid stabil időszakkal a Karoling Birodalom alatt a században ) , ami a tizedik századig tartott . Így a legtöbb szervezett színházi tevékenység eltűnt Nyugat-Európából . Feltételezhető , hogy kis nomád népek utaztak Európa-szerte ez időszak alatt , előadásokat tartottak bárhol , ahol közönséget találtak , nincs bizonyíték arra , hogy csináltak volna más színházat , mint kegyetlen és durva jeleneteket \ . Hrosvitha egy arisztokrata kanonissza és történész Németországban írt hat darabot Terencius vígjátékainak mintájára , vallási témákat használva a században . Terencius vígjátékait már régóta használják a kolostori iskolákban , mint a Latin nyelv példája és tanítása ; tele vannak okos , vonzó kurtizánok figuráival , a hétköznapi emberi tevékenységekről beszélnek , mint például a szex , szerelem , házasság . Művei kemény kritikákat kaptak az egyháztól , ezért Hrosvitha a gyűjteménye előszavában megírta , hogy az az erkölcsi célja , hogy megmentse a Keresztények a bűntudat érezésétől , miközben klasszikus irodalmat olvasnak . A megoldása az volt , hogy imitálta a " dicséretes " nők tetteit Terence darabjaiból és megvetette a " szégyentelen " viselkedését . Ez a hat mű az első olyan ismert darab , melyet egy női drámaíró írt meg , illetve ezek az első azonosítható nyugati drámák a poszt-klasszikus korszakból . Előszörben publikálták őket és jelentős befolyással voltak a vallási , illetve didaktikai játékokra a tizenhatodik században . Hrosvithát Hildegard a BingenBencés apáca követte , aki egy latin zenei drámát írt , Ordo Virtutum címmelben . A névtelen szerzőtől származó pogány előadás , Querolus, ban íródott , de csak a században fogadták el . Más világi , latin nyelvű színdarabokat is írt a században , elsősorban Franciaországban és Angliában . Ott minden bizonnyal léteztek más előadások is , amelyeket nem tartottak számon teljes jogú színház részeként ; lehet , hogy az eredeti pogány kultúrákból adódóan voltak keresettek . Az is ismert , hogy a pantomimosok , zenészek , bárdosok , mesemondók , zsonglőrök utazgattak , új közönség és pénzügyi támogatás reményében . Nem sokat tudunk az előadók repertoárjáról , kevés írásbeli szöveg maradt fent . Az egyik leghíresebb világi színjáték a zenés Le Jeu de Robin et Marion , írta Adam de la Halle , a században , amely teljesen megkoreografált és pontosan meghatározott a színészek mozgása , a kotta . Adam másik darabja a Jeu de la Fueillee , Arrasban , egy francia városban , amelyben volt színház a késő , században . Érett és késő középkori színház Amint a Viking támadások megszűntek a század közepén , liturgikus dráma elterjedt Oroszországban , Skandinávia és Olaszország területén . Csak a Andalusz területén nem mutatják be a liturgikus drámákat . Annak ellenére , hogy a nagy számban maradtak fenn liturgikus drámák ebben az időszakban , sok templomban , csak egy vagy két darabot mutattak be évente , ám nagyra tehető azoknak a templomoknak is a száma , ahol egyet sem játszottak . A Bolondok Ünnepe különösen fontos volt a komédia fejlődésében . A fesztivál fordított a kisebb papság státuszán , lehetővé tette számukra , hogy nevetség tárgyává tegyék a feletteseiket , valamint gyarkolhatták a gyülekezeti életet . A templomon kívül játszott előadások a században kezdődtek , hagyományosan elfogadott folyamatokon mentek keresztül , egyesítve a rövidebb liturgikus drámákat a hosszabbakkal , amelyeket aztán lefordították köznyelvre , laikusok által játszották őket , így elérhető lett a társadalom egy szélesebb szegmense számára . Az Ádám Misztériumaad bizonyítékot arra az elméletre , miszerint az előadásokat a szabadban rendezték meg . A gazdasági és politikai változások a Fejlett Középkorban a céhek fejlődését és a városok növekedését eredményezte , emiatt jelentős változások érték a színházat is , melyek a késő középkorban folytatódtak . Kereskedelmi céhek elkezdtek előadásokat játszani , általában vallásos témákkal , gyakran bibliai történeteket dolgoztak fel , melyek a szakmájukra hivatkoztak . Például egy pék céhe egy árnyjátékot rendezett meg az Utolsó Vacsora alapján . A Brit-Szigeteken ,127 különböző városban adták elő a Középkorban . Ezeket a köznyelv " misztériumi játéknak " nevezte , számos ilyen darab született : Yorkbanelőadás ) , Chester Wakefield , Ismeretlen Nagyobb számú mű Franciaország , Németország területén maradt fent , ebben az időszakban pedig szinte minden Európai országban játszottak vallásos témájú drámákat a Késő Középkorban . Sok ilyen játék tartalmazott komédiát , használt ördög , gazember és bohóc karaktert . A színpad Az előadások helyszíne változó volt : általában az utca közepén játszották , a nagy városokban azonban kocsiszínpadokon az utcán ( ez a változat megnehezítette a színész dolgát , mivel így kisebb lett a játéktér ) , néha a nemesség halljaiban vagy amfiteátrumokban . A legrészletesebb ábrázolását egy misztériumi játék színpadképének Hubert Cailleau készítette , A Szenvedés , a Feltámadás , a Megváltó című előadást rajzolta le . Minden középkori színpad átmeneti volt , az előadások befejeztével eltávolították őket . A színészek túlnyomórészt férfiak voltak jellemzően hosszú , sötét ruhát viseltek . A díszlet , színpadi gépezetek és jelmezek valósághűbb ábrázolást nyújtottak , az üzenet érthetőbb lett ezáltal . Akár fix színpadon , ahol több lehetőség adott a látvány fokozására , vagy egy kocsiszínpadon , ami mozgott az utcákon , a díszes részletek és trükkök kivitelezhetőek voltak úgy , hogy ezek a produkciók megerősítették a közönség színházi élményét . Jegyzetek Fordítás Középkori irodalom