Kalocsai-Sárköz
A Kalocsai-Sárköz földrajzi kistáj Magyarországon, az Alföldön belül a Duna menti síkságon. Neve először egy 1459-ből származó oklevélben fordul elő, mint "Sarkez". Sárköz, mint terület- illetve tájnév az ország több térségében előfordul, de mint családnév sem ritka. Jelentését Vályi András 1796-ban a következőképpen adta meg: „Így neveztetnek némelly vidékek külömb-féle Vármegyékben, holott a szomszéd vizeknek feldagadásaik miatt lapályos helyek vagynak: nem lévén felőlök bizonyos tudósításaink, tökélletesen meg nem határozhattyuk.” (Vályi, 1796). Azaz a folyótorkolat-közeli, a vízfolyások által határolt területet a „köz” szócska illesztésével nevezték el. A terület névadója a rendszerint a kisebb vízfolyás lett. Példaként a Sárköz mellett a Bodrogköz (Bodrog→Tisza, Szamosköz (Szamos→Tisza) vagy a Drávaköz (Dráva→Duna) említhető. Ebben a térségben a Duna jelentősebb mellékvízfolyása a Bátánál a Dunába torkolló Sárvíz (egykori nevén Sár) volt. Ezt a mellékvízfolyást az Ortvay által idézett források Sarwezy, Saarwyze, Sarvizi, Saar fluvius néven említik.

Határai 
Nyugaton természetes határként a Duna választja el a Tolnai-sárköztől és a Mezőföld közép és déli részétől. Északon a Solti-sík, keleten a Bugaci-homokhát, délen pedig a Bácskai-síkvidék határolja. A tájegységen összesen 24 település helyezkedik el, melyek közül Harta az északnyugati, Érsekcsanád pedig a délkeleti tájhatár közelében van. A legnépesebb település pedig a névadó, Kalocsa.

Domborzata 
Az 1050 km2 kiterjedésű Kalocsai-Sárköz, mint tájegység mindössze 88,5–112 m balti tengerszint feletti magasságú, déli, délnyugati irányban enyhén lejtő síkság. A tájegység sajátosságai közé tartozik, hogy a felszínformáiban jelentős különbségek mutatkoznak nemcsak az északi és a dél, hanem a nyugati és a keleti térszínek között is.
A síkság északi részének jellegzetes felszínformái a teraszmaradványok, illetve az alacsonyabb térszínek pedig ártéri területek. A teraszokat löszös homok és futóhomok, az ártéri területeket pedig finomszemcsés folyóvízi hordalék építi fel. A felszíni képződmények alatt Uszód térségéig húzódó, változó vastagságú kavicsréteg helyezkedik el.
Délebbre a tökéletes síkságként folytatódó felszínt az alacsony ártéri térszíneken vízzáró iszapos-agyagos hordalék, a magas árteret öntésiszap, öntéshomok és helyenként folyóvízi eredetű futóhomok fedi. Jellegzetes felszínformák a lefűződött, elhagyott mederrészek és a lefolyástalan területek. A déli részeken elsősorban a finomabb szemösszetételű hordalék halmozódott fel.
A tájegység nyugati felszínformáit és azok anyagát a vízrendezések befejeződéséig elsősorban a Duna medréből kilépő árvizek alakították. A keleti tájperemre már csak a finomabb hordalékot szállító víztömegek érkeztek.

Növényvilága 
Fajszám: 600-800; védett fajok száma: 60-80;
A táj egykori növényzete a Duna mentén ártéri erdő és mocsár volt. A mentett ártéren keményfaligetek, a Duna-erekben mocsári növényzet. A kanyargó víztestek között a kiterjedt hátakon száraz sztyeppi és erdőssztyepp-vegetáció uralkodhatott. A táj északi részén egy szikes zóna következik (Felsőerek, Homokmégy környéke). A Duna hullámtér ártéri növényzete a szabályozások miatt elkeskenyedett, leginkább puhafás ligeterdővel, a parton és a szigeteken bokorfüzesekkel, a magasabb színeken keményfás ligeterdő maradványokkal. Az ártéri rétek ritkák, a gátak tövében vannak túlélő foltjai. A szikesek fajgazdagok, különösen Felsőerek térségében. A kaszálás és legelés alól felhagyott gyepeken spontán füzesek és telepített ültetvények vannak.

Története, népessége 
Földrajzilag, történeti-néprajzi alakulásában sok vonásában rokon a Tolna vármegyei Sárközzel. A honfoglalás korában megtelepült vidék. Már az Árpád-korban Magyarország egyik fontos kultúrtája, középpontjában a nagytáji, központi funkciókat ellátó Kalocsával. A hódoltság során nagyon erősen elpusztult. A 18. század folyamán az elpusztult vidéket az érseki uradalom szervezésében újjáépítették. Kalocsa környékén, a város egykori szállásain alakult Homokmégy, Szakmár, Öregcsertő és Drágszél községekben élő magyar csoportok római katolikus népességét potáknak nevezik. Sajátos színezetűvé teszi őket a 19. század második felében kialakult gazdasági fellendülés nyomán kibontakozott, máig élő, sajátos stilizálású és motívumkészletű, a 20. század derekára mindinkább természethűségre törekvő népművészetük, viseletük (lásd: Kalocsai hímzés). A Kalocsai-Sárköz délkeleti területein németek, szlovákok, római katolikus vallású délszlávok (ráchorvátok) települtek. A Kalocsai-Sárköz településrendjét, paraszti gazdálkodását máig hatóan meghatározta a többszörös megosztottság, falu-város menti, határbeli és pusztai szálláscsoportok egyidejű használata (kalocsai szállások).

Jegyzetek

Források 
 Magyar Néprajzi Lexikon Kalocsai-Sárköz
 hidrologia.hu Szalai József – Nagy György: A szélsőséges időjárási események hatása a talajvízszintek alakulására Magyarország síkvidékein, különös tekintettel a Kalocsai-Sárköz területein
 Növényzeti térkép Kalocsai-Sárköz

Alföld
Magyarország földrajzi kistájai
Magyarország síkságai
Bács-Kiskun megye földrajza
A Kalocsai-Sárköz földrajzi kistáj Magyarországon , az Alföldön belül a Duna menti síkságon . Neve először egyből származó oklevélben fordul elő , mint " Sarkez " . Sárköz , mint terület- illetve tájnév az ország több térségében előfordul , de mint családnév sem ritka . Jelentését Vályi Andrásban a következőképpen adta meg : „ Így neveztetnek némelly vidékek külömb-féle Vármegyékben , holott a szomszéd vizeknek feldagadásaik miatt lapályos helyek vagynak : nem lévén felőlök bizonyos tudósításaink , tökélletesen meg nem határozhattyuk.” ( Vályi , Azaz a folyótorkolat-közeli , a vízfolyások által határolt területet a „ köz” szócska illesztésével nevezték el . A terület névadója a rendszerint a kisebb vízfolyás lett . Példaként a Sárköz mellett a Bodrogköz ( Bodrog→Tisza , Szamosköz ( Szamos→Tisza ) vagy a Drávaköz ( Dráva→Duna ) említhető . Ebben a térségben a Duna jelentősebb mellékvízfolyása a Bátánál a Dunába torkolló Sárvíz ( egykori nevén Sár ) volt . Ezt a mellékvízfolyást az Ortvay által idézett források Sarwezy , Saarwyze , Sarvizi , Saar fluvius néven említik . Határai Nyugaton természetes határként a Duna választja el a Tolnai-sárköztől és a Mezőföld közép és déli részétől . Északon a Solti-sík , keleten a Bugaci-homokhát , délen pedig a Bácskai-síkvidék határolja . A tájegységen összesentelepülés helyezkedik el , melyek közül Harta az északnyugati , Érsekcsanád pedig a délkeleti tájhatár közelében van . A legnépesebb település pedig a névadó , Kalocsa . Domborzata Azkm2 kiterjedésű Kalocsai-Sárköz , mint tájegység mindössze5–112 m balti tengerszint feletti magasságú , déli , délnyugati irányban enyhén lejtő síkság . A tájegység sajátosságai közé tartozik , hogy a felszínformáiban jelentős különbségek mutatkoznak nemcsak az északi és a dél , hanem a nyugati és a keleti térszínek között is . A síkság északi részének jellegzetes felszínformái a teraszmaradványok , illetve az alacsonyabb térszínek pedig ártéri területek . A teraszokat löszös homok és futóhomok , az ártéri területeket pedig finomszemcsés folyóvízi hordalék építi fel . A felszíni képződmények alatt Uszód térségéig húzódó , változó vastagságú kavicsréteg helyezkedik el . Délebbre a tökéletes síkságként folytatódó felszínt az alacsony ártéri térszíneken vízzáró iszapos-agyagos hordalék , a magas árteret öntésiszap , öntéshomok és helyenként folyóvízi eredetű futóhomok fedi . Jellegzetes felszínformák a lefűződött , elhagyott mederrészek és a lefolyástalan területek . A déli részeken elsősorban a finomabb szemösszetételű hordalék halmozódott fel . A tájegység nyugati felszínformáit és azok anyagát a vízrendezések befejeződéséig elsősorban a Duna medréből kilépő árvizek alakították . A keleti tájperemre már csak a finomabb hordalékot szállító víztömegek érkeztek . Növényvilága Fajszám : védett fajok száma : A táj egykori növényzete a Duna mentén ártéri erdő és mocsár volt . A mentett ártéren keményfaligetek , a Duna-erekben mocsári növényzet . A kanyargó víztestek között a kiterjedt hátakon száraz sztyeppi és erdőssztyepp-vegetáció uralkodhatott . A táj északi részén egy szikes zóna következik ( Felsőerek , Homokmégy környéke ) . A Duna hullámtér ártéri növényzete a szabályozások miatt elkeskenyedett , leginkább puhafás ligeterdővel , a parton és a szigeteken bokorfüzesekkel , a magasabb színeken keményfás ligeterdő maradványokkal . Az ártéri rétek ritkák , a gátak tövében vannak túlélő foltjai . A szikesek fajgazdagok , különösen Felsőerek térségében . A kaszálás és legelés alól felhagyott gyepeken spontán füzesek és telepített ültetvények vannak . Története , népessége Földrajzilag , történeti-néprajzi alakulásában sok vonásában rokon a Tolna vármegyei Sárközzel . A honfoglalás korában megtelepült vidék . Már az Árpád-korban Magyarország egyik fontos kultúrtája , középpontjában a nagytáji , központi funkciókat ellátó Kalocsával . A hódoltság során nagyon erősen elpusztult . A század folyamán az elpusztult vidéket az érseki uradalom szervezésében újjáépítették . Kalocsa környékén , a város egykori szállásain alakult Homokmégy , Szakmár , Öregcsertő és Drágszél községekben élő magyar csoportok római katolikus népességét potáknak nevezik . Sajátos színezetűvé teszi őket a század második felében kialakult gazdasági fellendülés nyomán kibontakozott , máig élő , sajátos stilizálású és motívumkészletű , a század derekára mindinkább természethűségre törekvő népművészetük , viseletük ( lásd : Kalocsai hímzés ) . A Kalocsai-Sárköz délkeleti területein németek , szlovákok , római katolikus vallású délszlávok ( ráchorvátok ) települtek . A Kalocsai-Sárköz településrendjét , paraszti gazdálkodását máig hatóan meghatározta a többszörös megosztottság , falu-város menti , határbeli és pusztai szálláscsoportok egyidejű használata ( kalocsai szállások ) . Jegyzetek Források Magyar Néprajzi Lexikon Kalocsai-Sárköz hidrologia.hu Szalai József – Nagy György : A szélsőséges időjárási események hatása a talajvízszintek alakulására Magyarország síkvidékein , különös tekintettel a Kalocsai-Sárköz területein Növényzeti térkép Kalocsai-Sárköz Alföld Magyarország földrajzi kistájai Magyarország síkságai Bács-Kiskun megye földrajza