Mauno Koivisto
Mauno Henrik Koivisto (Turku, 1923. november 25. – Helsinki, 2017. május 12.) finn politikus, 1982–1994 között a Finn Köztársaság kilencedik elnöke. 1981-ben ez egészségügyi okokból visszavonuló Urho Kekkonentől vette át az elnöki tisztséget. 1988-ban újraválasztották.

Életútja

Gyermekkor
1923-ban, elkötelezetten vallásos családban, egy hajóács második fiaként látta meg a napvilágot. Három évvel később egy húga született. édesanyját tízéves korában elvesztette. Az általános iskola elvégzése után dolgozni kezdett.

A második világháborúban 
A téli háború idején, 16 éves korában önkéntesként csatlakozott egy tűzoltó egységhez. A folytatólagos háború idején először önkéntesként egy Kelet-Karjalába vezényelt tűzoltó egységben szolgált, onnan indult sorkötelesként kiképzésre 1942 februárjában. A kiképzés után a 35. sz. könnyű-gyalogsági ezredbe osztották be, aminek soraiban 1944 februárjáig a kelet-karjalai fronton teljesített szolgálatot. Ezt követően kezdte meg szolgálatát a Lauri Törni vezette könnyű-gyalogsági században.

A háború utáni időszak 
A háború után érdeklődése a közügyek felé irányult. Részt vett a sztrájkmozgalomban Turku illetve Hanko kikötőiben. A fiatal Koivisto felkeltette a turkui szociáldemokraták érdeklődését, amikor a turkui sztrájkoló ácsok előtt, azok sztrájkmódszereit kritizálva szólalt fel.  Ekkor ismerkedett meg a későbbi finn miniszterelnök Rafael Paasióval. Koivisto a Pasio által szerkesztett lapban kezdett publikálni. A finn szociáldemokrata mozgalomhoz csatlakozva szembeszállt a kommunistákkal.

1948 őszén állást kapott a turkui kikötőben, majd decemberben kikötőmesterré nevezték ki. Amikor 1949-ben a kommunisták által irányított szakszervezetek a Karl-August Fagerholm vezette szociáldemokrata kormány megdöntésére törtek, a szociáldemokrata szakszervezetek Hanko kikötőjébe hívták támogatóikat, hogy megtörjék a kommunisták által szervezett sztrájkot. Koivistót megbízták a hankoi kikötő kikötőmesteri feladataival. Sztrájktörő munkásokat toborzott, mire a helyi kommunista lap Finnország első számú közellenségének nyilvánította.

Tanulmányok és tudományos tevékenység 
A munka mellett Koivisto folytatta tanulmányait és 1949-ben leérettségizett. 1950 nyarán elhagyta a kikötőt. Rövid ideig az Egyesült Királyságban volt vendégmunkás, majd általános iskolában is tanított. 1952-ben feleségül vette Tellervo Kankaanrantát. 1953-ban diplomázott filozófia szakon, majd 1956-ban megvédte szociológiai doktori disszertációját, aminek címe a „Szociális viszonyok a turkui kikötőben” volt. Tudományos tevékenysége mellett a szociáldemokrata párt tevékenységében is részt vett, és a párt kialakuló megosztottságának idején ő is kénytelen volt állást foglalni. A Leskinen-pártiakhoz csatlakozott a szakszervezetek növekvő befolyását kritizálva.

Szerepvállalás a gazdasági életben és az országos politikában 
1957-ben élete jelentős fordulatot vett, amikor egy helsinki takarékbank, a Helsingin Työväen Säästöpankki állást kínált neki. Koivisto hátrahagyta Turkut illetve a tudományos világot, és a fővárosba költözött, ahol a takarékbank vezérigazgató-helyettese majd 1959-től vezérigazgatója lett. Munkája mellett továbbra is tagja maradt szociáldemokrata tudományos és közéleti köröknek és rendszeresen publikált. A szociáldemokrata párt elszigeteltségének megtörése érdekében szorgalmazta, hogy pártja fejlessze kapcsolatrendszerét több irányban is, így Urho Kekkonen köztársasági elnök, de akár a kommunisták és a Szovjetunió felé is.

1966-ban a szociáldemokrata Rafael Paasio kormányában pénzügyminiszter lett. Gazdasági szakemberként és miniszterként a magántőke irányában megengedő politikát folytatott, nagy hangsúlyt fektetett az állami vállalatok hatékonyságának fokozására és a foglalkoztatottsági arány növelésére. Pénzügyminiszterként jelentősen leértékelte a finn fizetőeszközt, ami sokat javított az exportra termelő iparágak helyzetén és a gazdasági stabilizáció egyik fontos eleme lett. 1967-ben az Elanto kereskedelmi lánc vezetői posztjára került, de még ugyanabban az évben, elnyerte a finn jegybank vezetői posztját, amit 1982-ig betöltött. Végül 1968-ban Paasio elvesztette a szociáldemokraták bizalmát és Koivisto került a koalíciós kormány miniszterelnöki székébe. Kormánya 1970-ig maradt hivatalban. 1972-ben a Paasio vezette, rövid életű, kisebbségi szociáldemokrata kormány pénzügyminisztere lett. 1979-ben ismét ő lett a miniszterelnök, és pozícióját egészen elnökké választásáig, 1982 januárjáig betöltötte.

Köztársasági elnökként 
1981 folyamán Kekkonen elnök egészségügyi okokból nem tudta ellátni feladatait és helyére a szabályok szerint, ügyvezetőként, Koivisto került. Már az elnökválasztás első fordulójában megszerezte a szükséges támogatást, így 1982 januárjában Finnország első szociáldemokrata elnöke lett. 1988-ban második ciklusára is megválasztották.

Elnökként óvatos külpolitikát folytatott. Jó kapcsolatokra törekedett a Szovjetunióval, majd amikor annak 1991-es széthullása nyomán Finnország megszabadult a Finn-Szovjet baráti, együttműködési és kölcsönösen segítségnyújtási egyezménytől (YYA szerződés), közeledni kezdett az Európai Unióhoz.

Visszavonulása után 
1999-ben felszólalt Jugoszlávia NATO általi bombázása ellen. Idős korában hosszú lefolyású súlyos betegség, az Alzheimer-kór gyötörte. Helsinkiben egy kórházban hunyt el 2017. május 12-én.

Jegyzetek

Források 

1923-ban született személyek
2017-ben elhunyt személyek
Finnországi politikusok
Lenin-renddel kitüntetettek
Mauno Henrik Koivisto ( Turku , november – Helsinki , május ) finn politikus, 1994 között a Finn Köztársaság kilencedik elnöke.ben ez egészségügyi okokból visszavonuló Urho Kekkonentől vette át az elnöki tisztséget.ban újraválasztották . Életútja Gyermekkor 1923-ban , elkötelezetten vallásos családban , egy hajóács második fiaként látta meg a napvilágot . Három évvel később egy húga született. édesanyját tízéves korában elvesztette . Az általános iskola elvégzése után dolgozni kezdett . A második világháborúban A téli háború idején,éves korában önkéntesként csatlakozott egy tűzoltó egységhez . A folytatólagos háború idején először önkéntesként egy Kelet-Karjalába vezényelt tűzoltó egységben szolgált , onnan indult sorkötelesként kiképzésrefebruárjában . A kiképzés után a sz. könnyű-gyalogsági ezredbe osztották be , aminek soraibanfebruárjáig a kelet-karjalai fronton teljesített szolgálatot . Ezt követően kezdte meg szolgálatát a Lauri Törni vezette könnyű-gyalogsági században . A háború utáni időszak A háború után érdeklődése a közügyek felé irányult . Részt vett a sztrájkmozgalomban Turku illetve Hanko kikötőiben . A fiatal Koivisto felkeltette a turkui szociáldemokraták érdeklődését , amikor a turkui sztrájkoló ácsok előtt , azok sztrájkmódszereit kritizálva szólalt fel . Ekkor ismerkedett meg a későbbi finn miniszterelnök Rafael Paasióval . Koivisto a Pasio által szerkesztett lapban kezdett publikálni . A finn szociáldemokrata mozgalomhoz csatlakozva szembeszállt a kommunistákkal . 1948 őszén állást kapott a turkui kikötőben , majd decemberben kikötőmesterré nevezték ki . Amikorben a kommunisták által irányított szakszervezetek a Karl-August Fagerholm vezette szociáldemokrata kormány megdöntésére törtek , a szociáldemokrata szakszervezetek Hanko kikötőjébe hívták támogatóikat , hogy megtörjék a kommunisták által szervezett sztrájkot . Koivistót megbízták a hankoi kikötő kikötőmesteri feladataival . Sztrájktörő munkásokat toborzott , mire a helyi kommunista lap Finnország első számú közellenségének nyilvánította . Tanulmányok és tudományos tevékenység A munka mellett Koivisto folytatta tanulmányait ésben leérettségizett.nyarán elhagyta a kikötőt . Rövid ideig az Egyesült Királyságban volt vendégmunkás , majd általános iskolában is tanított.ben feleségül vette Tellervo Kankaanrantát.ban diplomázott filozófia szakon , majdban megvédte szociológiai doktori disszertációját , aminek címe a „ Szociális viszonyok a turkui kikötőben” volt . Tudományos tevékenysége mellett a szociáldemokrata párt tevékenységében is részt vett , és a párt kialakuló megosztottságának idején ő is kénytelen volt állást foglalni . A Leskinen-pártiakhoz csatlakozott a szakszervezetek növekvő befolyását kritizálva . Szerepvállalás a gazdasági életben és az országos politikában 1957-ben élete jelentős fordulatot vett , amikor egy helsinki takarékbank , a Helsingin Työväen Säästöpankki állást kínált neki . Koivisto hátrahagyta Turkut illetve a tudományos világot , és a fővárosba költözött , ahol a takarékbank vezérigazgató-helyettese majdtől vezérigazgatója lett . Munkája mellett továbbra is tagja maradt szociáldemokrata tudományos és közéleti köröknek és rendszeresen publikált . A szociáldemokrata párt elszigeteltségének megtörése érdekében szorgalmazta , hogy pártja fejlessze kapcsolatrendszerét több irányban is , így Urho Kekkonen köztársasági elnök , de akár a kommunisták és a Szovjetunió felé is . 1966-ban a szociáldemokrata Rafael Paasio kormányában pénzügyminiszter lett . Gazdasági szakemberként és miniszterként a magántőke irányában megengedő politikát folytatott , nagy hangsúlyt fektetett az állami vállalatok hatékonyságának fokozására és a foglalkoztatottsági arány növelésére . Pénzügyminiszterként jelentősen leértékelte a finn fizetőeszközt , ami sokat javított az exportra termelő iparágak helyzetén és a gazdasági stabilizáció egyik fontos eleme lett.ben az Elanto kereskedelmi lánc vezetői posztjára került , de még ugyanabban az évben , elnyerte a finn jegybank vezetői posztját , amitig betöltött . Végülban Paasio elvesztette a szociáldemokraták bizalmát és Koivisto került a koalíciós kormány miniszterelnöki székébe . Kormányaig maradt hivatalban.ben a Paasio vezette , rövid életű , kisebbségi szociáldemokrata kormány pénzügyminisztere lett.ben ismét ő lett a miniszterelnök , és pozícióját egészen elnökké választásáig, januárjáig betöltötte . Köztársasági elnökként 1981 folyamán Kekkonen elnök egészségügyi okokból nem tudta ellátni feladatait és helyére a szabályok szerint , ügyvezetőként , Koivisto került . Már az elnökválasztás első fordulójában megszerezte a szükséges támogatást , ígyjanuárjában Finnország első szociáldemokrata elnöke lett.ban második ciklusára is megválasztották . Elnökként óvatos külpolitikát folytatott . Jó kapcsolatokra törekedett a Szovjetunióval , majd amikor annakes széthullása nyomán Finnország megszabadult a Finn-Szovjet baráti , együttműködési és kölcsönösen segítségnyújtási egyezménytől ( YYA szerződés ) , közeledni kezdett az Európai Unióhoz . Visszavonulása után 1999-ben felszólalt Jugoszlávia NATO általi bombázása ellen . Idős korában hosszú lefolyású súlyos betegség , az Alzheimer-kór gyötörte . Helsinkiben egy kórházban hunyt el májusén . Jegyzetek Források 1923-ban született személyek 2017-ben elhunyt személyek Finnországi politikusok Lenin-renddel kitüntetettek