Albánia Határait Kijelölő Nemzetközi Bizottság
Az Albánia Határait Kijelölő Nemzetközi Bizottság (angol International Commission for Definition of Albanian Boundaries; albán Komisioni Ndërkombëtar i Kufijve të Shqipërisë) az európai nagyhatalmak által a londoni nagyköveti konferencián 1913. augusztus 5-én felállított testület volt, amely az első Balkán-háború lezárásaként, demográfiai adatok és helyszíni bejárások alapján 1913. december 13-áig kijelölte a független Albánia Görögországgal közös határait. Az általuk meghatározott államhatárokat az 1913. december 17-én aláírt firenzei egyezmény foglalta össze.

Előzmények 

Az albán függetlenség 1912. november 28-ai kikiáltását követően a brit külügyminiszter, Sir Edward Grey javaslatára 1912. december 17-én kezdetét vette a londoni nagyköveti konferencia. Egyik fő célkitűzése az volt, hogy az első Balkán-háború lezárásaként közös döntéssel rendezzék Albánia államszervezeti kereteinek és államhatárainak kérdését. A Grey elnökölte konferencia állandó résztvevői az öt másik európai nagyhatalom – Franciaország, Németország, Osztrák–Magyar Monarchia, Olaszország és Oroszország – Londonba akkreditált nagykövetei voltak. Az ország északi, Montenegróval és Szerbiával közös határairól már 1913. március 22-éig megszületett a döntés, amelyet végül az 1913. május 30-án aláírt londoni egyezménnyel ratifikáltak. 1913 márciusától a déli, Görögországgal közös államhatár kérdése került napirendre. Az egyezség lassan formálódott, nem pusztán azért, mert délen számottevőek voltak a vegyes albán–görög etnikumú területek, hanem az albánokat támogató Olaszország is vehemensen érvelt az Otrantói-szorossal kapcsolatos geopolitikai törekvései érdekében.

Története 
Az elvi döntés végül 1913. augusztus 11-én született meg, amelynek értelmében Korça, Leskovik, Përmet, Gjirokastra és Delvina albán területen marad, ám a pontos államhatárok meghúzására a tárgyalóasztal mellett ülő nagykövetek nem vállalkoztak. Ezért már augusztus 5-én úgy döntöttek, hogy helyszíni szemle keretében ismerkednek meg a régió etnikai viszonyaival, s a feladat elvégzésére a nagyhatalmak delegáltjaiból álló nemzetközi határbizottságot kérték fel. Úgy rendelkeztek, hogy a bizottság 1913. szeptember 1-jétől három hónapon keresztül végezze el a déli határkijelölés helyszíni munkáját, figyelembe véve a lakosság anyanyelvét és nemzeti érzelmeit, valamint a földrajzi viszonyokat egyaránt. A bizottság további feladatául jelölték ki, hogy szerezzen érvényt a már megállapított északi határvonal, a londoni egyezmény betartásának.

A határbizottság két csoportra osztva végül csak októberben kezdte meg a munkát: a bizottság egyik része október 16-ától a délkeleti Kolonja vidékétől haladt a Jón-tengerig, míg az északi határvonalat az Ohridi-tó partján fekvő Lintől Shkodra felé haladó bizottsági tagok járták be október 18-a után. A hónap végére nyilvánvalóvá vált, hogy az okkupált területek görög adminisztrációja mindent elkövet, hogy a határkijelölés munkáját ellehetetlenítse. Olaszország és az Osztrák–Magyar Monarchia – a többi nagyhatalom tudta nélkül – diplomáciai jegyzékben tiltakozott a görög kormány és hivatalos szervek hozzáállása miatt. Szóvá tették, hogy a bizottság rossz tapasztalatokat szerzett, egyes görög agitátorok igyekeztek megakadályozni, hogy a bizottság az albán lakossággal találkozzék, felmérhesse helyzetüket és érzelmeiket. Esetenként az albán lakosságot ideiglenesen elszállították, és helyükbe szomszédos falvak görögjeit hozták a határbizottsági látogatás idejére. Arról is tájékoztatták a görögöket, hogy utasításukra a határbizottság olasz és osztrák–magyar delegáltjai minden olyan településre albán többségűként tekintenek, ahol azt tapasztalják, hogy görög részről akadályozzák vagy megnehezítik a munkájuk elvégzését. Egyúttal felszólították a görög kormányt, hogy csapataikat legkésőbb az év végéig vonják ki a már augusztusban Albániának ítélt területekről. A határbizottság munkájának nehézségei a többi nagyhatalom előtt is ismertek voltak, ezért végül a brit kormány a többi nagyhatalom támogatása mellett azt javasolta, hogy a helyszíni munkát függesszék fel, és a bizottság térképek és demográfiai adatok alapján végezze el a déli határ kijelölését. Október 31-én a bizottság elhagyta Albániát és Firenzébe tette át székhelyét, ahol a helyi katonai földrajzi intézet segítségével folytatták a munkát.

1913. december 13-áig a határbizottság elvégezte a déli államhatárok kijelölésének munkáját, amelynek eredményeit a december 17-én kelt, firenzei egyezményként ismert dokumentumban foglalták össze. A döntés értelmében a két ország között húzódó határ követi a Szarantáporosz folyó medrét a Vjosa völgyéig, majd onnan az Ohridi-tóig úgy alakították ki a határvonalat, hogy Saranda, Delvina, Gjirokastra, Tepelena, Përmet, Leskovik és Korça körzetei Albániához kerültek, ugyanakkor Konica és Janina városai Görögországéi lettek. A döntéssel mintegy 16 ezer görög ajkú népesség marad albán fennhatóság alatt, ugyanakkor a Görögországhoz került çamëriai területeken 80 ezer albán élt 10 ezer görög mellett. A görög kormány elutasította a firenzei egyezmény elfogadását (ahogy az albánoknak ítélt területek katonai kiürítését is), az albánok viszont aláírták.

Jegyzetek

Források 
 Csaplár 2010: 
 Durham 2001: 
 Elsie 2010: 
 Pearson 2004: 

Első Balkán-háború
HatáraitKijelölőNemzetköziBizottság
Az Albánia Határait Kijelölő Nemzetközi Bizottság ( angol International Commission for Definition of Albanian Boundaries ; albán Komisioni Ndërkombëtar i Kufijve të Shqipërisë ) az európai nagyhatalmak által a londoni nagyköveti konferencián augusztusén felállított testület volt , amely az első Balkán-háború lezárásaként , demográfiai adatok és helyszíni bejárások alapján decemberáig kijelölte a független Albánia Görögországgal közös határait . Az általuk meghatározott államhatárokat az decemberén aláírt firenzei egyezmény foglalta össze . Előzmények Az albán függetlenség novemberai kikiáltását követően a brit külügyminiszter , Sir Edward Grey javaslatára decemberén kezdetét vette a londoni nagyköveti konferencia . Egyik fő célkitűzése az volt , hogy az első Balkán-háború lezárásaként közös döntéssel rendezzék Albánia államszervezeti kereteinek és államhatárainak kérdését . A Grey elnökölte konferencia állandó résztvevői az öt másik európai nagyhatalom – Franciaország , Németország , Osztrák–Magyar Monarchia , Olaszország és Oroszország – Londonba akkreditált nagykövetei voltak . Az ország északi , Montenegróval és Szerbiával közös határairól már márciuséig megszületett a döntés , amelyet végül az májusán aláírt londoni egyezménnyel ratifikáltak.márciusától a déli , Görögországgal közös államhatár kérdése került napirendre . Az egyezség lassan formálódott , nem pusztán azért , mert délen számottevőek voltak a vegyes albán–görög etnikumú területek , hanem az albánokat támogató Olaszország is vehemensen érvelt az Otrantói-szorossal kapcsolatos geopolitikai törekvései érdekében . Története Az elvi döntés végül augusztusén született meg , amelynek értelmében Korça , Leskovik , Përmet , Gjirokastra és Delvina albán területen marad , ám a pontos államhatárok meghúzására a tárgyalóasztal mellett ülő nagykövetek nem vállalkoztak . Ezért már augusztusén úgy döntöttek , hogy helyszíni szemle keretében ismerkednek meg a régió etnikai viszonyaival , s a feladat elvégzésére a nagyhatalmak delegáltjaiból álló nemzetközi határbizottságot kérték fel . Úgy rendelkeztek , hogy a bizottság szeptemberjétől három hónapon keresztül végezze el a déli határkijelölés helyszíni munkáját , figyelembe véve a lakosság anyanyelvét és nemzeti érzelmeit , valamint a földrajzi viszonyokat egyaránt . A bizottság további feladatául jelölték ki , hogy szerezzen érvényt a már megállapított északi határvonal , a londoni egyezmény betartásának . A határbizottság két csoportra osztva végül csak októberben kezdte meg a munkát : a bizottság egyik része októberától a délkeleti Kolonja vidékétől haladt a Jón-tengerig , míg az északi határvonalat az Ohridi-tó partján fekvő Lintől Shkodra felé haladó bizottsági tagok járták be októbera után . A hónap végére nyilvánvalóvá vált , hogy az okkupált területek görög adminisztrációja mindent elkövet , hogy a határkijelölés munkáját ellehetetlenítse . Olaszország és az Osztrák–Magyar Monarchia – a többi nagyhatalom tudta nélkül – diplomáciai jegyzékben tiltakozott a görög kormány és hivatalos szervek hozzáállása miatt . Szóvá tették , hogy a bizottság rossz tapasztalatokat szerzett , egyes görög agitátorok igyekeztek megakadályozni , hogy a bizottság az albán lakossággal találkozzék , felmérhesse helyzetüket és érzelmeiket . Esetenként az albán lakosságot ideiglenesen elszállították , és helyükbe szomszédos falvak görögjeit hozták a határbizottsági látogatás idejére . Arról is tájékoztatták a görögöket , hogy utasításukra a határbizottság olasz és osztrák–magyar delegáltjai minden olyan településre albán többségűként tekintenek , ahol azt tapasztalják , hogy görög részről akadályozzák vagy megnehezítik a munkájuk elvégzését . Egyúttal felszólították a görög kormányt , hogy csapataikat legkésőbb az év végéig vonják ki a már augusztusban Albániának ítélt területekről . A határbizottság munkájának nehézségei a többi nagyhatalom előtt is ismertek voltak , ezért végül a brit kormány a többi nagyhatalom támogatása mellett azt javasolta , hogy a helyszíni munkát függesszék fel , és a bizottság térképek és demográfiai adatok alapján végezze el a déli határ kijelölését . Októberén a bizottság elhagyta Albániát és Firenzébe tette át székhelyét , ahol a helyi katonai földrajzi intézet segítségével folytatták a munkát . 1913. decemberáig a határbizottság elvégezte a déli államhatárok kijelölésének munkáját , amelynek eredményeit a decemberén kelt , firenzei egyezményként ismert dokumentumban foglalták össze . A döntés értelmében a két ország között húzódó határ követi a Szarantáporosz folyó medrét a Vjosa völgyéig , majd onnan az Ohridi-tóig úgy alakították ki a határvonalat , hogy Saranda , Delvina , Gjirokastra , Tepelena , Përmet , Leskovik és Korça körzetei Albániához kerültek , ugyanakkor Konica és Janina városai Görögországéi lettek . A döntéssel mintegyezer görög ajkú népesség marad albán fennhatóság alatt , ugyanakkor a Görögországhoz került çamëriai területekenezer albán éltezer görög mellett . A görög kormány elutasította a firenzei egyezmény elfogadását ( ahogy az albánoknak ítélt területek katonai kiürítését is ) , az albánok viszont aláírták . Jegyzetek Források Csaplár Durham Elsie Pearson Első Balkán-háború HatáraitKijelölőNemzetköziBizottság