SMS Moltke (1910)
Az SMS Moltke volt a Német Császári Haditengerészet (Kaiserliche Marine) Moltke-osztályú csatacirkálóinak névadó egysége. Nevét Helmuth Karl Bernhard von Moltke tábornagy után kapta. A hajót 1911. szeptember 30-án adták át, ezzel a von der Tann után a német flotta második csatacirkálója lett. A Moltke testvérhajójával, a Goebennel a korábbi egyedi építésű von der Tann nagyobb méretű és megnövelt páncélvédettségű változata volt eggyel több lövegtoronnyal felszerelve. A velük egyidőben épülő brit csatacirkálóknál – az Indefatigable-osztálynál – a Moltke és a Goeben jelentősen nagyobbak voltak és erősebb páncélzattal rendelkeztek.

A Moltke a Kaiserliche Marine által végrehajtott összes nagyobb hadműveletben részt vett az első világháborúban, így ott volt az Északi-tengeren vívott doggerbanki és skagerraki csatákban, valamint részt vett a rigai-öbölben végrehajtott előretörésben és az Albion hadműveletben is a Balti-tengeren. A Moltke a háború során többször súlyosan megsérült. Skagerraknál számos nagy kaliberű találat érte és brit tengeralattjárók kétszer is megtorpedózták.

A háborút követően 1918 végén a Moltkét a Nyílttengeri Flotta (Hochseeflotte) egységeinek nagy részével együtt Scapa Flow-ban internálták. Itt 1919. június 21-én a többi egységgel együtt önelsüllyesztést hajtott végre, hogy ne kerülhessen a britek kezére. A Moltkét 1927-ben kiemelték és Rosythban lebontották 1929-ig.

Fejlesztés 
Egy 1907 májusában tartott konferencián a Birodalmi Tengerészeti Hivatal (Reichsmarineamt) úgy döntött, hogy a testvérhajó nélkül megépült von der Tann után nagyobb méretű csatacirkálók építésébe kezd. Az 1908-as évben rendelkezésre álló 44 millió Márka lehetővé tette volna a 30,5 cm-es űrméretű lövegek alkalmazását a 28 cm-esek helyett. Azonban Alfred von Tirpitz a fejlesztői részleggel közösen azzal érvelt, hogy az ágyúk számának 8-ról 10-re való növelése előnyösebb lenne, mint a lövegek kaliberének növelése. A haditengerészeti minisztérium az új tervezésű hajóknál fontosnak tartotta a 30,5 cm-es ágyúkat, mert ezeket szükségesnek vélte a csatavonalban vívott harcoknál. A kialakult vitát végül Tirpitz és a fejlesztői részleg nyerte meg, így a Moltkét 10 darab 28 cm-es ágyúval szerelték fel. Az ágyúkat öt lövegtoronyban helyezték el kettesével, melyekből három a középvonal mentén (“A” jelű a hajó elején, “C” és “D” jelűek a hajó hátsó részén lépcsőzött elhelyezéssel), kettő pedig átlósan elhelyezve a hajó jobb (“B”) illetve bal oldalán (“E”). A fejlesztői részleg előírása szerint legalább olyan erős páncélzattal kellett rendelkezzen, mint a von der Tann és el kellett érnie a 24,5 csomós sebességet is.

Tervezés közben a hajó súlya tovább nőtt, mivel növelték citadella méretét és a páncélzat vastagságát valamint kiegészítették a lőszerraktárakat és módosították a kazánok elrendezését is. A Németország és Nagy-Britannia közt kibontakozó fegyverkezési verseny miatt úgy döntöttek, hogy az új tervek alapján két egységet is elkészítenek. Ezeket “Kreuzer G” és “Kreuzer H” névvel jelölték. A Blohm & Voss 1908-ban kapta meg a mindkét hajóra a megrendelést. A “Kreuzer G”-t az 1908-09-es, a “Kreuzer H”-t az 1909-10-es építési évben tervezték megépíteni. A “Kreuzer G”-re a megrendelést 1908. szeptember 17-én adták le, építési száma a 200 volt. A gerincét 1908. december 7-én fektették le és a hajótestet 1910. április 7-én bocsátották vízre. A “Kreuzer G”-t 1911. szeptember 30-án adták át Moltke névvel.

Szolgálat

Békeidő 

A hajó 1910. április 7-ei vízrebocsátásakor Helmuth Johannes Ludwig von Moltke végezte a hajó keresztelését, melynek során nagybátyja, Helmuth Karl Bernhard von Moltke után nevezték el. 1911. szeptember 11-én hajógyári munkások Hamburgból Kielbe vitték a hajót a Skagerrakon át. Szeptember 30-án átadták a haditengerészetnek és von Mann sorhajókapitány lett az első parancsnoka. A Moltke a Roont váltotta a felderítőcsoportnál. A menetpróbák 1912. április 1-ig tartottak.

A Moltke volt az egyetlen nagyobb német haditengerészeti egység, mely látogatást tett az Egyesült Államokba. Kielt 1912. május 11-én a Stettin könnyűcirkáló kíséretében elhagyva az Azori-szigeteken lévő Ponta Delgada érintésével érkezett Cape Henry-hez, ahol csatlakozott hozzájuk a Bremen könnyűcirkáló. A cirkálók együtt érkeztek a Hampton Roads-hoz, ahol június 3-án az Egyesült Államok Atlanti Flottája és az elnök, William Howard Taft fogadta őket. Június 8-9-én a Hubert von Rebeur-Paschwitz parancsnoksága alatt álló raj New York felé haladt tovább, ahonnan a Moltke és a Stettin június 13-án indult vissza Vigo érintésével Németországba, ahova június 29-én érkeztek meg.

A Moltke kísérte 1912-ben II. Vilmos yachtját, a Hohenzollernt Oroszországba. A hazaérkezte után a hajó parancsnokságát Magnus von Levetzow vette át és a felderítőcsoport zászlóshajója lett egészen 1914. június 23-ig, mikor az új Seydlitz csatacirkáló lett az egység zászlóshajója. Fontolóra vették, hogy a Moltkét áthelyezzék a Távol-Keletre a Scharnhorst páncélos cirkáló leváltására, de a tervet elvetették mikor kiderült, hogy a Földközi-tengeren állomásozó Goebent is fel kell váltani más egységgel. A Moltkét így a testvérhajója felváltására tervezték elküldeni, de a háború kitörése miatt erre végül nem került sor.

Első világháború 
A többi nagy német hadihajóhoz hasonlóan a Moltke is viszonylag kevés harci bevetésben vett részt az első világháborúban. A háború elején a hajót a Nyílttengeri Flotta (Hochseeflotte) Franz Hipper vezette I. felderítőcsoportjához (Aufklärungsgruppe I) osztották be.

Helgolandi csata 

Röviddel a háború kitörése után, augusztus 28-án került sor a helgolandi csatára, melynek helyszínére a német csatacirkálók – köztük a Moltke – túl későn érkezett meg. A reggel folyamán a Harwichból kifutó brit rombolókötelékek megtámadták a Német-öbölben járőröző német rombolókat. Hét német könnyűcirkáló - Cöln, Straßburg, Stettin, Frauenlob, Stralsund, Mainz  és Ariadne – a segítségükre sietett és súlyos károkat okoztak a támadó brit egységeknek. Azonban 13:27 körül megérkeztek a David Beatty 1. csatacirkálórajának (1st Battlecruiser Squadron) nagy tűzerejű egységei is és így a britek kerültek fölénybe.

A felderítőcsoport többi csatacirkálójával együtt a Moltke is Wilhelmshavenben állomásozott a csata reggelén. 08:50-kor Hipper engedélyt kért Friedrich von Ingenohl tengernagytól, a Hochseeflotte parancsnokától a Moltke és a von der Tann kiküldésére, hogy kisegítsék a bajba került cirkálókat. A Moltke 12:10-kor készen állt az indulásra, de az apály miatt nem tudott áthaladni a Jade torkolatának bejáratánál lévő homokpad felett. 14:10-kor a Moltke és a von der Tann már ki tudtak hajózni a kikötőből. Hipper a cirkálókat visszarendelte a közeledő két csatacirkáló irányába, melyek indulása után egy órával ő is kifutott a többi csatacirkálóval. 14:25-kor a megmaradt Straßburg, Stettin, Frauenlob, Stralsund és Ariadne könnyűcirkálók egyesültek a csatacirkálókkal. Hipper a Seydlitz-cel 15:10-kor csatlakozott hozzájuk, eközben az Ariadne az elszenvedett sérülései következtében elsüllyedt. Hipper óvatosan előrehaladva kereste a két eltűnt könnyűcirkálót, de ekkorra a Mainz és a Cöln már elsüllyedt. 16:00-ra a német flotta visszafordult és 20:23-kor a Jade torkolatához ért.

Yarmouthi rajtaütés 

1914. november 2-án a Moltke, Hipper zászlóshajója a Seydlitz, a von der Tann, és a Blücher páncélos cirkáló négy könnyűcirkáló kíséretében az angol partok felé indult. A flottilla napkeltekor ért Yarmouth elé és tűz alá vették a kikötőt, míg a Stralsund aknát telepített. A D5 jelű brit tengeralattjáró kifutott a kikötőből, de a Stralsund által az imént lerakott egyik aknának ütközött és elsüllyedt. Röviddel ezután Hipper visszafordult hajóival Németország felé. A Helgolandi-öbölben nagy köd fogadta őket, ezért annak felszálltáig várakoztak, mielőtt az aknamezők között biztonsággal befuthattak volna a kikötőbe. A Jadét engedély nélkül elhagyó Yorck páncélos cirkáló Wilhelmshaven felé tartva navigációs hiba miatt az egyik védelmi céllal telepített aknamezőre tévedt és elsüllyedt, miután két aknára is ráfutott.

Hartlepool elleni rajtaütés 

A németek abban a reményben, hogy a britek kisebb hajórajait elő tudják csalogatni és megsemmisíthetik őket, egy újabb rajtaütést terveztek kelet-angliai célpontok ellen. December 15-én hajnali 03:20-kor a Moltke, a Seydlitz, a von der Tann a Derfflinger és a Blücher főerőkből álló kötelék a Kolberg, a Straßburg, a Stralsund és a Graudenz könnyűcirkálók valamint rombolók kíséretében elhagyták a Jade-öblöt. A hajók északnak tartottak a Horns Rev világítótoronyig, ahol nyugatnak fordultak Scarborough irányába. Hipper hajói után 12 órával Ingenohl is útra kelt a Hochseeflottéval melynek főerőit 14 modern csatahajó (dreadnought), 8 régi csatahajó (pre-dreadnought) alkotta és 2 páncélos cirkáló, 7 könnyűcirkáló és 54 romboló kísérte.

A britek azonban az oroszok által az Magdeburgról megszerzett német haditengerészeti kódkönyvek alapján meg tudták fejteni a német rádióüzeneteket, így tudomást szereztek a készülő újabb német rajtaütésről is, de annak pontos idejét nem ismerték és feltételezték, hogy a Hochseeflotte főerői ezúttal sem futnak ki. A britek csapdát akartak állítani Hippernek és erre az 1. csatacirkálórajt, a 2. csatahajórajt (2nd Battle Squadron), a 3. cirkálórajt (3rd Cruiser Squadron) és az 1. könnyűcirkálórajt (1st Light Cruiser Squadron) jelölték ki. A britek fő erejét a négy csatacirkáló és a hat modern csatahajó képezte.

December 15-én éjjel a Hochseeflotte rombolói brit rombolókkal futottak össze. Ingenohl úgy vélte, a brit főerőket tömörítő Grand Fleet közelben lévő rombolóival találkoztak össze. Ezért a császár utasításaira hivatkozva - miszerint kerülni kell a túlerőben lévő ellenséggel való összecsapást és mert tartott egy éjszakai torpedótámadástól is - elrendelte a visszavonulást. Hippert erről a döntéséről nem tájékoztatta, ezért ő folytatta a küldetését. Az angol partokat elérve két csoportra vált szét a köteléke. A Seydlitz, a Moltke és a Blücher északnak fordult, hogy Hartlepoolnál lévő célpontokat támadjon, míg a von der Tann és a Derfflinger délnek vette az irányt Scarborough és Whitby felé. A rajtaütés során számos katonai jelentőségű célpontot semmisítettek illetve rongáltak meg (dokkokat, gyárakat, gáz- és vízműveket, partvédelmi ütegeket, rádió- és jelzőállomásokat, vasútvonalakat), de a célt tévesztett lövedékek számos egyéb épületet is eltaláltak sok civil halálát okozva. Hartlepoolnál a Seydlitzet háromszor, a Blüchert hatszor találták el a parti ütegek. December 16-án 09:45-kor a két csoport ismét egyesült és távozott keleti irányban.

Ekkor Beatty csatacirkálói Hipper tervezett hazavezető útján álltak, miközben a többi kötelék igyekezett teljessé tenni a bekerítésüket. 12:25-kor a II. felderítőcsoport könnyűcirkálói Hippert keresve átsiklottak a brit erők között. Az egyik brit cirkáló észrevette a Stralsundot és az észlelést jelentette Beattynek. 12:30-kor Beatty a csatacirkálóival a megadott irányba fordult. Azt hitte, az észlelt német cirkálók Hipper csatacirkálóinak kíséretéhez tartoznak, de azok valójában 50 km-re voltak tőlük. A Beatty kötelékéhez tartozó 2. könnyűcirkálóraj a német cirkálók után eredt, de egy félreértelmezett jelzés miatt minden hajója visszatért a csatacirkálók biztosítására. Ez a félreértés lehetővé tette a német könnyűcirkálók számára az elszakadást és jelenthették Hippernek a brit csatacirkálók helyzetét, így azok északkeletre kikerülve a brit erőket szintén épségben hazatérhettek.

Mind a két félnek volt lehetősége arra, hogy jelentős győzelmet arasson a másik felett, így utólag mind a németek, mind az angolok csalódottan értékelték az eseményeket. Ingenohl hírnevének sokat ártott a bátortalansága. A Moltke parancsnoka dühös volt, amiért megfogalmazása szerint Ingenohl megijedt tizenegy [valójában hét] elintézhető brit rombolótól és hozzátette, hogy a jelenlegi vezetéssel nem fogunk elérni semmit. A hivatalos német történetírás felrója Ingenohlnak, hogy a rendelkezésére álló könnyű erőket nem küldte az ellenséges erők felderítésére: Olyan döntést hozott, mely nem csak komolyan veszélyeztette az angol partokhoz küldött erőit, de megfosztotta a Német Flottát egy jelzés értékű biztos győzelemtől.

Doggerbanki csata 

1915 januárjában a németek tudomást szereztek arról, hogy a britek felderítő hadműveletet hajtanak végre a Dogger-pad (Doggerbank) térségében. Ingenohl eleinte vonakodott ezen erők megtámadására kihajózni, mivel az I. felderítőcsoportnak nélkülöznie kellett az esedékes karbantartások miatt szárazdokkba került von der Tannt. Richard Eckermann altengernagy, a Hochseeflotte vezérkari főnöke azonban ragaszkodott a hadművelet végrehajtásához, így Ingenohl kiküldte Hipper csatacirkálóit a Doggerbankhoz.

Hipper január 23-án hajózott ki a csatacirkálóival. A Seydlitz haladt az élen, mögötte a Moltke, a Derfflinger végül a Blücher követte. A csatacirkálókat a Graudenz, a Rostock, a Stralsund és a Kolberg könnyűcirkálók valamint a II. és V. rombolóflottilla és XVIII. romboló-félflottilla 19 rombolója kísérte. A Graudenz és a Stralsund a kötelék előtt, míg a Rostock és a Kolberg a jobb illetve a bal oldalon haladt. Minden könnyűcirkáló mellé egy romboló-félflottilla volt rendelve.

A német rádiójeleket azonban a briteknek ismét sikerült elfogniuk és ez az előző hadművelethez hasonlóan ismét jelentős szerepet játszott. Bár a németek pontos terve nem volt számukra ismert, azt meg tudták fejteni, hogy Hipper a Dogger-pad környékén tervez végrehajtani hadműveletet. Ellenük Beatty 1. csatacirkálóraját, Archibald Moore 2. csatacirkálóraját, William Goodeneough sorhajókapitány 2. könnyűcirkálóraját illetve a hozzájuk 08:00-kor a Dogger-padtól 30 km-re északra csatlakozó Reginald Tyrwhitt sorhajókapitány Harwichből érkező rombolóit küldték ki.

A Kolberg 08:14-kor észlelte a brit Aurora könnyűcirkálót és a harwichiak több rombolóját. Az Aurora a fényszóróit a Kolbergre irányította, mire az tüzet nyitott a brit hajóra két találatot elérve. Az Aurora viszonozta a tüzet és szintén két találatot ért el. Hipper azonnal az torkolattüzek irányába fordult a kötelékével, ám ekkor a Stralsund észlelt nagy füstöt északnyugati irányban. A nagy füstöt Hipper irányába tartó nagy brit hadihajóknak tulajdonították.

Hipper ezért déli irányban igyekezett elmenekülni előlük, de a sebessége 23 csomóra volt korlátozva, mivel a régebbi Blüchernek ekkora volt csak a csúcssebessége. Az üldöző brit csatacirkálók 27 csomós sebességgel közeledtek, így hamar beérték a német hajókat. 09:52-kor a Lion  távolságból lövéseket adott le a Blücherre, röviddel rá a Queen Mary és a Tiger is tüzet nyitott. A Blüchert 10:09-kor érte az első találat, majd két perccel később főleg a Lionra koncentrálva a német hajók viszonozták a tüzet. 10:28-kor a Liont találat érte a vízvonalon, mely a hajó oldalán rést ütve elárasztotta az egyik szénraktárát vízzel. 10:30-kor a britek csatavonalában negyedik New Zealand is lőtávolon belülre ért a Blücherhez és tüzet nyitott rá. 10:35-re a távolság  csökkent, így az összes német csatacirkáló a britek lőtávolságán belülre került. Beatty a csatacirkálóit a sorban megegyező ellenfelükkel való harc felvételére utasította. A Tiger parancsnoka a fedélzeten kialakult kommunikációs zavar miatt úgy gondolta, hogy a Seydlitzet kell célba vennie és így a Moltkéra nem jutott ellenfél, így az zavartalanul tüzelhetett.

10:40-kor a Lion egyik 343 mm-es lövedéke eltalálta a Seydlitzet tönkre téve annak két hátsó lövegtornyát. A találat következtében 159 ember veszítette életét és kis híján a hajó pusztulását okozta. A katasztrófát a másodtiszt fellépése előzte meg, aki azonnal elrendelte a két lőszerraktár elárasztását, így a lángra kapott kivetőtöltetek tüze nem hatolhatott már le oda. Ekkorra a német csatacirkálók már belőtték maguknak a Liont és egymás után értek el rajta találatokat. 11:01-kor a Seydlitz egyik 280 mm-es lövedéke találta el a brit zászlóshajót, üzemen kívül helyezve annak két generátorát. 11:18-kor a Derfflinger két 30,5 cm-es lövedéke találta el, melyek közül az egyik a vízvonalon érte átszakítva az oldalát. A keletkezett résen keresztül víz hatolt be a baloldali adagolótartályba (feed tank). Ez a találat gyakorlatilag megbénította a Liont, mely kénytelen volt leállítani a hajtóműveit a sós víz okozta szennyeződés miatt.

Ekkorra a Blücher már súlyos sérüléseket szenvedett az ellenséges nehéztüzérségtől. Az üldözésnek több tengeralattjárók észleléséről szóló jelentés vetett véget. Beatty rögtön kitérő manővert rendelt el, ami lehetővé tette a németeknek, hogy növeljék a távolságot az üldözőikkel szemben. Ekkor a Lion hátulsó generátora tönkrement, ami miatt a sebessége 15 csomóra esett vissza. Beatty a többi csatacirkálónak parancsba adta, hogy a támadják az ellenség hátvédjét (Engage the enemy’s rear!), de a zavaros jeltovábbítás miatt azok a lassabb Blüchert vették mind tűz alá, így a Moltke, a Seydlitz és a Derfflinger el tudtak menekülni. Mire Beatty a Princess Royalra átszállva ismét visszavette az irányítást a hajói felett a németek már túl messze jártak ahhoz, hogy beérhessék őket. 13:50-kor a britek beszüntették az üldözést.

Előretörés a Rigai-öbölben 
1915. augusztus 3-án a Seydlitzet, a Moltkét, és a von der Tannt áthelyezték a Balti-tengerre az I. felderítőcsoport többi részével együtt, hogy részt vegyenek a Rigai-öbölbe tervezett előretörésben. A hadművelet célja az itt állomásozó ellenséges haditengerészeti erők, köztük a Szlava régi csatahajó (pre-dreadnought) megsemmisítése és a Moon-szoros (Moonsund) elaknásítása volt a Deutschland aknarakó segítségével. A Hipper parancsnoksága alatt álló német erők között volt a négy Nassau- és a négy Helgoland-osztályú csatahajó valamint számos kisebb egység is. A hadművelet egész ideje alatt a három csatacirkáló a Balti-tengeren maradt és innen fedezte a Rigai-öbölben előrenyomuló többi egységet.

Augusztus 8-án tették az első próbálkozást az öböl megtisztítására. Ennek során a Braunschweig és az Elsaß csatahajók (pre-dreadnoughtok) a Szlavát sakkban tartották, míg az aknaszedők megtisztítottak egy sávot az aknamezőn. Ez idő alatt a német flotta többi része a Balti-tengeren maradt és az orosz flotta többi részét tartotta távol. Az éj közeledte miatt azonban a Deutschland nem tudta időben elaknásítani a Moon-szorost és így a hadműveletet meg kellett szakítani.

Augusztus 16-án tettek egy második kísérletet az öbölbe való behatolásra. A Nassau és a Posen csatahajók négy könnyűcirkáló és 31 romboló kíséretében rést ütöttek az öböl védelmén. A két csatahajó harcba keveredett a Szlavával. Három elszenvedett találat után a Szlava visszavonult. Három nap alatt a németek felszedték az orosz aknamezőket és a flottilla augusztus 19-én behatolt az öbölbe, de az antant térségben észlelt tengeralattjárói miatt másnap vissza is vonultak.

A hadművelet során a Moltke a Balti-tengeren tartózkodva távolról fedezte az előretörést a Rigai-öbölben. 19-én reggel a Moltkét megtorpedózta a E1 jelű brit tengeralattjáró. A közeledő torpedót csak akkor észlelték, mikor az már csak 200 yardra () volt, ezért már nem maradt idő kitérni előle és az az orrban lévő torpedókamra közelében felrobbant. A detonáció következtében több torpedó is megsérült, de egyik sem robbant fel. Nyolc ember életét veszítette és  víz tört be a hajótestbe. A hajót augusztus 23. és szeptember 20. között javították Hamburgban a Blohm & Voss-nál.

Yarmouth és Lowestoft elleni rajtaütés 

A Moltke részt vett a Yarmouth és Lowestoft városok elleni támadásban április 24-25-én. Hipper betegség miatti távollétében Friedrich Boedicker ellentengernagy vezette a felderítőcsoportot. A Derfflinger, a Lützow, a Moltke, a Seydlitz és az von der Tann csatacirkálók április 24-én 10:55-kor hagyták el a Jade torkolatát hat könnyűcirkáló és két rombolóflottilla kíséretében. A Hochseeflotte nehéz egységei 13:40-kor keltek útra, hogy Boedicker erőit a távolból fedezzék. A brit admiralitás a német rádióforgalomból tudomást szerzett a német rajtaütésről és 15:50-kor útnak indította a Grand Fleetet.

14:00-kor Boedicker hajói Norderney-hez érve északnak fordultak, hogy a Terschellingen lévő holland megfigyelőhelyeket elkerüljék. 15:38-kor a Seydlitz aknára futott és egy 15 méteres lyuk keletkezett a jobb oldalán közvetlenül a torpedókamra mögött, melyen keresztül  víz tört be a hajótestbe. A Seydlitz könnyűcirkálók kíséretében 15 csomós sebességet tartva visszafordult. A másik négy csatacirkáló rögtön délnek fordult Norderney irányába, hogy az újabb aknák okozta sérüléseket elkerüljék. 16:00-kor a Seydlitz kikerült a közvetlen veszélyből, így a hajó megállt és Boedicker a V 28 jelű romboló segítségével a Lützow-ra szállt át.

Április 25-én 04:50-kor a német csatacirkálók Lowestoft felé közeledtek, mikor a formáció déli szárnyát biztosító Rostock és az Elbing könnyűcirkálók észlelték Tyrwhitt sorhajókapitány (commodore) harwichi különítményének könnyűcirkálóit és rombolóit. Boedicker nem zavartatta magát a brit hajók miatt és Lowestoftot vette célba az ágyúival. A német csatacirkálók elpusztítottak két partvédelmi üteget és a városban is okoztak károkat. Eközben a Moltkét a parti ütegek egyik 152 mm-es lövedéke eltalálta, de jelentős károkat nem okozott.

05:20-kor a német portyázók északnak fordultak Yarmouth felé és 05:42-kor értek oda. A látási viszonyok annyira kedvezőtlenek voltak, hogy a német hajók csak egy sortüzet adott le, leszámítva a Derfflingert, mely 14 sortüzet (lövést) adott le a fő tüzérségével. A német hajók délnek fordultak és 05:47-kor másodszor is találkoztak a harwichiakkal, melyek ekkor már harcban álltak a kísérő erők hat könnyűcirkálójával. Boedicker hajói  távolságból nyitottak tüzet. Tyrwhitt azonnal délnek fordulva menekülni kezdett, de a Conquest cirkálót így is súlyos sérülések érték. A brit tengeralattjárókról és torpedótámadásokról érkező jelentések miatt Boedicker megszakította az üldözést és keletnek fordult a Hochseeflotte zöme irányába. Ekkor Scheer, akit értesítettek a Grand Fleet Scapa Flow-ból való kihajózásáról, visszavonult Németország irányába.

Skagerraki csata 

A Moltke és az I. felderítőcsoport (Aufklärungsgruppe I) többi csatacirkálója a Jadén horgonyzott 1916. május 30-án éjjel. A következő nap hajnali 02:00-kor (KEI) a hajók lassan kihajóztak a Skagerrak irányába 16 csomós sebességgel. A Moltke az öt hajó közül a negyedik volt a sorban a von der Tann előtt és a Seydlitz mögött haladva. A Frankfurt (Friedrich Boedicker zászlóshajója), a Wiesbaden, a Pillau és az Elbing könnyűcirkálókból álló II. felderítőcsoport (Aufklärungsgruppe II) és a II., VI. és IX. rombolóflottillák összesen 30 rombolója kísérte a csatacirkálókat.

Másfél órával később a Reinhard Scheer vezette Hochseeflotte is elhagyta a Jadét. A flottája 16 csatahajót (dreadnoughtot) számlált. A dokkban javítás alatt álló König Albert és a még próbajáratait végző Bayern csatahajókat leszámítva az összes modern egység kihajózott a küldetésre. A Hochseeflottét a Stettin, a München, a Hamburg, a Frauenlob és a Stuttgart könnyűcirkálókból álló IV. felderítőcsoport, valamint a Rostock könnyűcirkáló vezette I., III., V. és VII. rombolóflottillák összesen 31 rombolója kísérte. A II. csatahajóraj (Schlachtgeschwader II) hat régi csatahajója (pre-dreadnoughtja) a 02:45-kor az Elba torkolatából indult útnak és 05:00-kor csatlakozott Scheer flottájához.

Miután a kísérő brit cirkálók sikertelen támadást intéztek a német rombolók ellen, röviddel 16:00 óra előtt Hipper és Beatty főerői is összecsaptak. A csatacirkálók összecsapásakor már a németek adták le az első lövéseket kb.  távolságból. Az első brit sortüzek jórészt egy mérfölddel a német hajókon túl csapódtak a vízbe. A brit hajóknál a célpontelosztásában fellépő zavar következtében a New Zealand és a Tiger is a Moltkét vette célba. 16:52-kor a Moltke két találatot ért el a Tigeren, de ezek nem okoztak jelentős károkat. A Moltke ezt követően újabb négy lövedéket lőtt ki, melyek közül kettő egyszerre csapódott be a hajó közepén és a hátsó tornyoknál, utóbbi a csata jelentős részére kiiktatta a két lövegtornyot.

Körülbelül 15 perccel később a Indefatigable csatacirkáló felrobbant a von der Tann találatainak következtében. Röviddel ezt követően a Moltke négy torpedót lőtt ki a Queen Mary-re - távolságból. Ennek következtében a brit formáció felbomlott, mivel azt hitték, tengeralattjárók lőtték ki a torpedókat. Hipper csatacirkálói nagyjából ekkor kerültek a britek 381 mm-es lövegekkel felszerelt Queen Elisabeth-osztályú egységekből álló 5. csatahajórajának lőtávolságán belülre. 17:06-kor a Barham tüzet nyitott a von der Tannra. Pár perccel később a Valiant, a Malaya és a Warspite is bekapcsolódott a küzdelembe tüzüket a von der Tannra és a Moltkére irányítva. 17:16-kor az egyik 381 mm-es lövedék eltalálta a Moltkét és az egyik szénraktáron áthatolva a kazamatafedélzetbe hatolt és begyújtotta az ott lévő muníciót (kivetőtölteteket), majd a tűz a felvonóaknán lefelé a lőszerraktárak irányába terjedt tovább, de ide már nem hatolt be.

A von der Tann és a Moltke irányt és sebességet változtatva kikerült a csatahajók tüzéből, miközben a Seydlitz és a Derfflinger a tüzüket a brit csatacirkálókra koncentrálták. 17:25 és 17:30 között a Seydlitz és a Derfflinger legalább öt lövedéke csapódott be a Queen Mary-be hatalmas robbanást idézve elő. A Moltke parancsnoka, von Karpf sorhajókapitány az ellenfelük ekkori harcáról a következőket jegyezte fel: “Az ellenség sortüzei jól ültek és a közelben csapódtak be gyors egymásutánban követve egymást, a tűzfegyelmük kiváló!”

19:30-ig a brit csatacirkálókat üldöző Hochseeflotte nem találkozott össze a Grand Fleettel. Scheer már a visszafordulást fontolgatta még mielőtt a sötétség beálltával az ellenség rombolói torpedótámadásokat kísérelhetnének meg. Addig azonban még nem hozta meg a döntését, mikor az élen haladó csatahajói összetalálkoztak a Grand Fleettel. Ez a fejlemény lehetetlenné tette Scheer számára a visszavonulást, mivel ez a II. csatahajóraj (Schlachgeschwader II) régi csatahajóinakak feláldozását jelentette volna, míg ha azok visszavonulását a modern csatahajóinak és csatacirkálóinak fedezete mellett oldotta volna meg, akkor a legerősebb egységeit tette volna ki a kedvezőbb pozícióban lévő britek tüzének. Ehelyett Scheer a hajóinak egy 16 pontos (180 fokos) jobboldali fordulót rendelt el, ami által a pre-dreadnoughtok a német csatavonal viszonylag biztonságos oldalára kerültek.

A Moltke és a többi csatacirkáló – a Lützow-t leszámítva – követte a manővert, így a König csatahajó mögé soroltak be. Hipper csatacirkálói így egy lélegzetvételnyi szünethez jutottak és a Grand Fleet parancsnoka John Jellicoe tengernagy, mivel nem tudta a német flotta merre tart, annak feltételezett irányát keresztezni akarván keleti irányba fordult – valójában a németek ekkor nyugatnak tartottak. Scheer hamarosan egy újabb 16 pontos fordulót hajtott végre, mivel úgy vélte a brit formáció végén hajózó egységekkel fog így összetalálkozni, azonban a brit csatavonal közepe felé tartott. A német flotta ismét heves ellenséges tűzbe került és Scheer a Seydlitzet, a Derfflingert, a von der Tannt és a Moltkét küldte neki teljes gőzzel a brit flottának, hogy így bontsa meg a formációjukat és nyerjen időt a főerők visszavonulásához. 20:17-kor a német csatacirkálók  távolságra megközelítették a Colossus csatahajót, majd három perccel később visszavonultak egy rombolók által megkísérelt torpedótámadás fedezete mellett.

A sötétség beállta lehetővé tette a Seydlitz és a többi német csatacirkáló számára, hogy eltakarítsák a fő tüzérséget akadályozó roncsokat, kioltsák a keletkezett tüzeket és helyrehozzák a tűzvezetési és jelzőrendszereket valamint felkészítsék a fényszórókat az éjszakai harcra. Mire a német könnyűcirkálók röviddel 21:00 után ismét összetalálkoztak a britekkel, a Hochseeflotte már jól szervezett formációban haladt. Beatty a csatacirkálóival nyugatra, a harc irányába fordult. 21:09-kor megpillantotta a német csatacirkálókat és méterre megközelítette őket, mielőtt 21:20-kor tüzet nyitott rájuk. A brit csatacirkálók támadása teljesen váratlanul érte Hippert, aki épp a Moltke fedélzetére szállt át a G 39 jelű rombolóról. A német hajók minden bevethető ágyúval viszonozták a tüzet és 21:32-kor a Lionon és a Princess Royalon is értek el találatokat. A német csatacirkálók manőverei az 1. csatahajórajt nyugati irányba való fordulásra kényszerítette, hogy elkerüljék az ütközést. A német II. csatahajóraj pre-dreadnoughtjai a csatacirkálók mögé kerültek és a britek nem tudták üldözőbe venni őket mikor azok délnek fordultak. Amint a brit csatacirkálók tüzet nyitottak a régi csatahajókra, a német hajók délnyugatnak fordultak, hogy teljes oldalazó tüzet lőhessenek rájuk.

22:15-kor Hippernek sikerült átjutnia a Moltkéra és a hajóinak utasítást adott, hogy álljanak ismét a Hochseeflotte élére. Az ehhez megadott 20 csomós sebességet csak a Moltke és a Seydlitz tudta tartani, a Derfflinger és a von der Tann csak 18 csomós sebességgel tudott haladni, ezért némileg lemaradtak. A Seydlitz és a Moltke a csatavonal eleje felé hajózva közel került a Stettinhez és az ütközés elkerüléséhez drasztikusan csökkenteniük kellett a sebességüket. Ez a Frauenlob, Stuttgart és München cirkálókat bal oldali kanyarodásra kényszerítette, aminek eredményeképpen észlelték a britek 2. könnyűcirkálórajának egységeit és  () távolságról tüzet nyitottak egymásra. Ludwig von Reuter ellentengernagy kísérletet tett az ellenséges cirkálók Seydlitz és Moltke irányába való csalogatására, de ekkor azok megszakították a támadást. Elszakadás közben a Southampton által kilőtt egyik torpedó eltalálta a Frauenlobot, mely a találat következtében felrobbant. A német formáció felbomlott és a kavarodásban a Seydlitz szem elől veszítette a Moltkét. A Seydlitz nem bírta tartani a Moltke 22 csomós sebességét és ezért önállóan igyekezett eljutni a Horns Revhez.

23:30-kor a magányosan haladó Moltke a britek 2. csatahajóraja hátulsó osztályának négy csatahajójával találkozott össze. A Moltke kapitánya, von Karpf kitérésre adott utasítást remélve azt, hogy a britek nem vették észre. A britek valójában észlelték a Moltkét, de úgy döntöttek nem nyitnak rá tüzet, nehogy felfedjék a pozíciójukat a német flotta előtt.

03:55-kor, a csata végének közeledtével Hipper üzenetben értesítette Scheert a hajóit ért nagy károkról. Ekkorra már a Derfflinger és a von der Tann is csak két-két harcképes ágyúval rendelkezett, a Moltkéba  víz tört be és a Seydlitz súlyosan megsérült. Hipper jelentésében így írt az alakulata helyzetéről: “Az I. felderítőcsoport komoly összecsapásban nem képviselt már harci értéket, ezért a főparancsnok elrendelte visszatérését a kikötőbe, miközben a csatahajókkal a Horns Revnél várta a további fejleményeket.”

A csata során a Moltke 13 találatot ért el a Tigeren és 4 találatot szenvedett el, mindet 381 mm-es ágyúktól. Az egyik a jobb oldalán lévő 5-ös számú 15 cm-es löveget érte, harcképtelenné téve a csata hátralévő részére. A hajó legénységéből 16 fő esett el és 20 sebesült meg, többségük a 15 cm-es ágyút ért találatkor. A vízbetörések és az ezek ellensúlyozására végrehajtott elárasztások következtében  víz került a hajótestbe.

1916. augusztus 19-ei előretörés 

Az 1916. augusztus 18-19-én végrehajtott előretörés során az I. felderítőcsoportnak rajtaütést kellett volna végrehajtania a kelet-angliai Sunderland városán, hogy ezáltal csalogassák elő és semmisítsék meg Beatty csatacirkálóit. Mivel a csatacirkálók közül a von der Tann mellett még csak a Moltke volt bevethető állapotban, a Markgraf, a Großer Kurfürst és az újonnan szolgálatba állított Bayern csatahajókkal egészítették ki a csoportot. Scheer tengernagy a Hochseeflotte többi részével, köztük 15 csatahajóval lemaradva követte őket. A britek ismét tudomást szereztek a német tervekről és a teljes Grand Fleetet kiküldték ellenük. 14:35-kor Scheert értesítették a brit főerők közeledtéről és mivel nem akart szembeszállni a teljes brit flottával mindössze 11 héttel a skagerraki csata után, flottájával visszafordult a német kikötők felé.

Albion hadművelet 

1917 szeptemberében von Karpf sorhajókapitányt Hans Gygas sorhajókapitány váltotta a hajó parancsnokságában. 1917 szeptember-októberében a Moltke részt vett az észt partoknál lévő Ösel, Dagö és Moon szigetek megszerzését célzó Albion hadműveletben, melynek során az Erhard Schmidt vezetése alatt álló nagy köteléknek volt a zászlóshajója. Október 12-én a Moltke a III. csatahajóraj egységeivel együtt (négy König-osztályú csatahajó és a Bayern) 05:45-kor tüzet nyitott az Ösel sziget északi részén lévő Tagga-öböltől keletre eső Ninnast-fokon (Ninase) elhelyezett 46-os számú orosz ütegállás négy 152 mm-es lövegére, hogy a szárazföldi erők 06:00-ra tervezett fő partraszállását fedezze. A hadművelet sikeres végrehajtását követően a Moltkét a II. felderítőcsoport (Aufklärungsgruppe II) támogatására irányították át vissza az Északi-tengerre, de a második helgolandi csatában nem vett részt tevékenyen.

Későbbi hadműveletek 
1917 végén a Hochseeflotte támadásokat hajtott végre a Norvégia és Nagy-Britannia között haladó konvojok ellen. 1917 októberében és decemberében két konvojt állítottak meg és semmisítettek meg német rombolók és cirkálók. A Grand Fleet élére kinevezett David Beatty tengernagy ezért csatahajókat és csatacirkálókat rendelt a konvojok védelmére. Scheer kinevezése óta erre várt, mert így lehetősége adódott a brit flotta egy kisebb részére lecsapni és megsemmisíteni azt. 1918 április 23-án 05:00-kor flottájával útnak indult az egyik erős kísérettel ellátott konvoj elfogására. A rádióforgalmat a minimális szintre csökkentették, hogy a britek előtt rejtve maradjon a hadművelet.

05:10-kor a Moltke jobb oldali hajócsavarja levált a tengelyről és még mielőtt a turbinát leállíthatták volna az egyik fogaskerék tönkrement és acéldarabokat hajított az egyik kisegítő kondenzátorba. A kiömlő víz elöntötte a géptermet és ennek következtében a középső és jobboldali hajtóművek leálltak. A kazánokba sós víz került és így a hajó csak négy csomós sebességgel volt képes haladni. 08:45-kor a hajó kapitánya jelentette Scheernek, hogy a hajója irányíthatatlanná vált és vontatásra lenne szüksége. 09:38-kor a Straßburg könnyűcirkáló megpróbálta vontába venni, de nem járt sikerrel. 10:13-kor az Oldenburg csatahajót rendelték vissza a Moltke hazavontatására. 14:10-kor a konvojt még mindig nem fedezték fel, ezért Scheer a Hochseeflottéval visszafordult. 17:10-re a Moltke gépeit megjavították és a hajó képes volt 17 csomós sebességgel való haladásra. 19:37-kor a brit E42 jelű tengeralattjáró észlelte a német csatacirkálót és kilőtt rá egy torpedót. A találat következtében  víz tört be a hajótestbe, de még saját erejéből képes volt hazatérni. A javításokat Wilhelmshavenben végezték el 1918. április 30. és szeptember 9. között.

A javítások elvégzése után a Moltke szeptember 19. és október 3. között próbajáratokon vett részt a Balti-tengeren. November 1-től kezdődően Ludwig von Reuter altengernagy I. felderítőcsoportjának zászlóshajójaként szolgált, mivel az eddigi zászlóshajó, a Hindenburg szárazdokkba került javítások elvégzése miatt.

Háború után 

A Moltke részt vett volna az október 24-re tervezett hadműveletben, melynek során a Grand Fleettel kellett volna megütköznie a Hochseeflotténak. Scheer ekkor már mint főtengernagy (Großadmiral) a német vezetéssel azt tervezte, hogy a lehető legnagyobb veszteséget okozza a briteknek és így jobb tárgyalási pozíciót ér el Németország számára. Mikor a flotta Wilhelmshavenben készülődött a hadműveletre, a tengerészek tömegesen dezertáltak a hajókról. Amint a von der Tann és a Derfflinger áthaladt a Wilhelmshaven belső kikötőjéből kivezető zsilipeken, körülbelül 300 ember mászott le a hajók oldalán és tűnt el a parton.

1918. október 24-én kiadták a parancsot a Wilhelmshavenből való elindulásra. A háborútól megfáradt tengerészek közül sokan úgy érezték, hogy a hadművelet hátráltatná a folyamatban lévő béketárgyalásokat, ezért október 29-én számos csatahajó legénysége fellázadt. A III. csatahajóraj három hajója megtagadta az indulást és szabotázsakciókat hajtottak végre a Thüringen és a Helgoland fedélzetén. A nyugtalanság Scheert és Hippert végül a hadművelet lefújására kényszerítette. A wilhelmshaveni zendülés átterjedt Kielre is és az ottani események az 1918-19-es németországi forradalmakhoz vezettek.

A Moltke Wollante sorhajóhadnagy (Kapitänleutnant) irányításával 1918. november 21-én a fegyverszünet értelmében a Hochseeflotte nagy részével útnak indult a skót partoknál lévő Firth of Forth-hoz, ahonnan a britek hamarosan az általuk kijelölt internálási helyére, Scapa Flow-ba. 1919. június 21-én a flotta parancsnoka, Ludwig von Reuter ellentengernagy, hogy a hajói ne kerülhessenek a britek kezére, elrendelte a hajók elsüllyesztését. A Moltke 2 óra és 15 perc alatt süllyedt el. 1927-ben kiemelték és Rosythban bontották le 1929-ben.

Parancsnokai

Jegyzetek

Megjegyzések

Fordítás

Irodalom

Linkek 
 S. M. S. Moltke (1910) a Deutsche-Schutzgebiete.de oldalon (német)
 Moltke a Battleships-cruiser.co.uk oldalon (angol)
 A Moltke kiemeléséről készült filmfelvétel (1927)

M
M
Az SMS Moltke volt a Német Császári Haditengerészet ( Kaiserliche Marine ) Moltke-osztályú csatacirkálóinak névadó egysége . Nevét Helmuth Karl Bernhard von Moltke tábornagy után kapta . A hajót szeptemberán adták át , ezzel a von der Tann után a német flotta második csatacirkálója lett . A Moltke testvérhajójával , a Goebennel a korábbi egyedi építésű von der Tann nagyobb méretű és megnövelt páncélvédettségű változata volt eggyel több lövegtoronnyal felszerelve . A velük egyidőben épülő brit csatacirkálóknál – az Indefatigable-osztálynál – a Moltke és a Goeben jelentősen nagyobbak voltak és erősebb páncélzattal rendelkeztek . A Moltke a Kaiserliche Marine által végrehajtott összes nagyobb hadműveletben részt vett az első világháborúban , így ott volt az Északi-tengeren vívott doggerbanki és skagerraki csatákban , valamint részt vett a rigai-öbölben végrehajtott előretörésben és az Albion hadműveletben is a Balti-tengeren . A Moltke a háború során többször súlyosan megsérült . Skagerraknál számos nagy kaliberű találat érte és brit tengeralattjárók kétszer is megtorpedózták . A háborút követőenvégén a Moltkét a Nyílttengeri Flotta ( Hochseeflotte ) egységeinek nagy részével együtt Scapa Flow-ban internálták . Itt június 21-én a többi egységgel együtt önelsüllyesztést hajtott végre , hogy ne kerülhessen a britek kezére . A Moltkétben kiemelték és Rosythban lebontottákig . Fejlesztés Egymájusában tartott konferencián a Birodalmi Tengerészeti Hivatal ( Reichsmarineamt ) úgy döntött , hogy a testvérhajó nélkül megépült von der Tann után nagyobb méretű csatacirkálók építésébe kezd . Azas évben rendelkezésre állómillió Márka lehetővé tette volna a5 cm-es űrméretű lövegek alkalmazását acm-esek helyett . Azonban Alfred von Tirpitz a fejlesztői részleggel közösen azzal érvelt , hogy az ágyúk számánakrólre való növelése előnyösebb lenne , mint a lövegek kaliberének növelése . A haditengerészeti minisztérium az új tervezésű hajóknál fontosnak tartotta a5 cm-es ágyúkat , mert ezeket szükségesnek vélte a csatavonalban vívott harcoknál . A kialakult vitát végül Tirpitz és a fejlesztői részleg nyerte meg , így a Moltkétdarabcm-es ágyúval szerelték fel . Az ágyúkat öt lövegtoronyban helyezték el kettesével , melyekből három a középvonal mentén ( “A” jelű a hajó elején , “C” és “D” jelűek a hajó hátsó részén lépcsőzött elhelyezéssel ) , kettő pedig átlósan elhelyezve a hajó jobb ( “B” ) illetve bal oldalán ( “E” ) . A fejlesztői részleg előírása szerint legalább olyan erős páncélzattal kellett rendelkezzen , mint a von der Tann és el kellett érnie a5 csomós sebességet is . Tervezés közben a hajó súlya tovább nőtt , mivel növelték citadella méretét és a páncélzat vastagságát valamint kiegészítették a lőszerraktárakat és módosították a kazánok elrendezését is . A Németország és Nagy-Britannia közt kibontakozó fegyverkezési verseny miatt úgy döntöttek , hogy az új tervek alapján két egységet is elkészítenek . Ezeket “Kreuzer G” és “Kreuzer H” névvel jelölték . A Blohm & Vossban kapta meg a mindkét hajóra a megrendelést . A “Kreuzer G”-t azes , a “Kreuzer H”-t azes építési évben tervezték megépíteni . A “Kreuzer G”-re a megrendelést szeptember 17-én adták le , építési száma avolt . A gerincét december 7-én fektették le és a hajótestet április 7-én bocsátották vízre . A “Kreuzer G”-t szeptember 30-án adták át Moltke névvel . Szolgálat Békeidő A hajó áprilisei vízrebocsátásakor Helmuth Johannes Ludwig von Moltke végezte a hajó keresztelését , melynek során nagybátyja , Helmuth Karl Bernhard von Moltke után nevezték el. szeptember 11-én hajógyári munkások Hamburgból Kielbe vitték a hajót a Skagerrakon át . Szeptember 30-án átadták a haditengerészetnek és von Mann sorhajókapitány lett az első parancsnoka . A Moltke a Roont váltotta a felderítőcsoportnál . A menetpróbák április 1-ig tartottak . A Moltke volt az egyetlen nagyobb német haditengerészeti egység , mely látogatást tett az Egyesült Államokba . Kielt május 11-én a Stettin könnyűcirkáló kíséretében elhagyva az Azori-szigeteken lévő Ponta Delgada érintésével érkezett Cape Henry-hez , ahol csatlakozott hozzájuk a Bremen könnyűcirkáló . A cirkálók együtt érkeztek a Hampton Roads-hoz , ahol június 3-án az Egyesült Államok Atlanti Flottája és az elnök , William Howard Taft fogadta őket . Június 8-9-én a Hubert von Rebeur-Paschwitz parancsnoksága alatt álló raj New York felé haladt tovább , ahonnan a Moltke és a Stettin június 13-án indult vissza Vigo érintésével Németországba , ahova június 29-én érkeztek meg . A Moltke kísérteben II. Vilmos yachtját , a Hohenzollernt Oroszországba . A hazaérkezte után a hajó parancsnokságát Magnus von Levetzow vette át és a felderítőcsoport zászlóshajója lett egészen június 23-ig , mikor az új Seydlitz csatacirkáló lett az egység zászlóshajója . Fontolóra vették , hogy a Moltkét áthelyezzék a Távol-Keletre a Scharnhorst páncélos cirkáló leváltására , de a tervet elvetették mikor kiderült , hogy a Földközi-tengeren állomásozó Goebent is fel kell váltani más egységgel . A Moltkét így a testvérhajója felváltására tervezték elküldeni , de a háború kitörése miatt erre végül nem került sor . Első világháború A többi nagy német hadihajóhoz hasonlóan a Moltke is viszonylag kevés harci bevetésben vett részt az első világháborúban . A háború elején a hajót a Nyílttengeri Flotta ( Hochseeflotte ) Franz Hipper vezette I. felderítőcsoportjához ( Aufklärungsgruppe I ) osztották be . Helgolandi csata Röviddel a háború kitörése után , augusztusán került sor a helgolandi csatára , melynek helyszínére a német csatacirkálók – köztük a Moltke – túl későn érkezett meg . A reggel folyamán a Harwichból kifutó brit rombolókötelékek megtámadták a Német-öbölben járőröző német rombolókat . Hét német könnyűcirkáló - Cöln , Straßburg , Stettin , Frauenlob , Stralsund , Mainz és Ariadne – a segítségükre sietett és súlyos károkat okoztak a támadó brit egységeknek . Azonban27 körül megérkeztek a David Beatty csatacirkálórajánakt Battlecruiser Squadron ) nagy tűzerejű egységei is és így a britek kerültek fölénybe . A felderítőcsoport többi csatacirkálójával együtt a Moltke is Wilhelmshavenben állomásozott a csata reggelén.50-kor Hipper engedélyt kért Friedrich von Ingenohl tengernagytól , a Hochseeflotte parancsnokától a Moltke és a von der Tann kiküldésére , hogy kisegítsék a bajba került cirkálókat . A Moltke10-kor készen állt az indulásra , de az apály miatt nem tudott áthaladni a Jade torkolatának bejáratánál lévő homokpad felett.10-kor a Moltke és a von der Tann már ki tudtak hajózni a kikötőből . Hipper a cirkálókat visszarendelte a közeledő két csatacirkáló irányába , melyek indulása után egy órával ő is kifutott a többi csatacirkálóval.25-kor a megmaradt Straßburg , Stettin , Frauenlob , Stralsund és Ariadne könnyűcirkálók egyesültek a csatacirkálókkal . Hipper a Seydlitz-cel10-kor csatlakozott hozzájuk , eközben az Ariadne az elszenvedett sérülései következtében elsüllyedt . Hipper óvatosan előrehaladva kereste a két eltűnt könnyűcirkálót , de ekkorra a Mainz és a Cöln már elsüllyedt.00-ra a német flotta visszafordult és23-kor a Jade torkolatához ért. Yarmouthi rajtaütés 1914. novemberán a Moltke , Hipper zászlóshajója a Seydlitz , a von der Tann , és a Blücher páncélos cirkáló négy könnyűcirkáló kíséretében az angol partok felé indult . A flottilla napkeltekor ért Yarmouth elé és tűz alá vették a kikötőt , míg a Stralsund aknát telepített . A D5 jelű brit tengeralattjáró kifutott a kikötőből , de a Stralsund által az imént lerakott egyik aknának ütközött és elsüllyedt . Röviddel ezután Hipper visszafordult hajóival Németország felé . A Helgolandi-öbölben nagy köd fogadta őket , ezért annak felszálltáig várakoztak , mielőtt az aknamezők között biztonsággal befuthattak volna a kikötőbe . A Jadét engedély nélkül elhagyó Yorck páncélos cirkáló Wilhelmshaven felé tartva navigációs hiba miatt az egyik védelmi céllal telepített aknamezőre tévedt és elsüllyedt , miután két aknára is ráfutott . Hartlepool elleni rajtaütés A németek abban a reményben , hogy a britek kisebb hajórajait elő tudják csalogatni és megsemmisíthetik őket , egy újabb rajtaütést terveztek kelet-angliai célpontok ellen . December 15-én hajnali20-kor a Moltke , a Seydlitz , a von der Tann a Derfflinger és a Blücher főerőkből álló kötelék a Kolberg , a Straßburg , a Stralsund és a Graudenz könnyűcirkálók valamint rombolók kíséretében elhagyták a Jade-öblöt . A hajók északnak tartottak a Horns Rev világítótoronyig , ahol nyugatnak fordultak Scarborough irányába . Hipper hajói utánórával Ingenohl is útra kelt a Hochseeflottéval melynek főerőitmodern csatahajó ( dreadnought ) ,régi csatahajó ( pre-dreadnought ) alkotta éspáncélos cirkáló,könnyűcirkáló ésromboló kísérte . A britek azonban az oroszok által az Magdeburgról megszerzett német haditengerészeti kódkönyvek alapján meg tudták fejteni a német rádióüzeneteket , így tudomást szereztek a készülő újabb német rajtaütésről is , de annak pontos idejét nem ismerték és feltételezték , hogy a Hochseeflotte főerői ezúttal sem futnak ki . A britek csapdát akartak állítani Hippernek és erre az csatacirkálórajt , a csatahajórajtd Battle Squadron ) , a cirkálórajtd Cruiser Squadron ) és az könnyűcirkálórajtt Light Cruiser Squadron ) jelölték ki . A britek fő erejét a négy csatacirkáló és a hat modern csatahajó képezte . Decemberén éjjel a Hochseeflotte rombolói brit rombolókkal futottak össze . Ingenohl úgy vélte , a brit főerőket tömörítő Grand Fleet közelben lévő rombolóival találkoztak össze . Ezért a császár utasításaira hivatkozva - miszerint kerülni kell a túlerőben lévő ellenséggel való összecsapást és mert tartott egy éjszakai torpedótámadástól is - elrendelte a visszavonulást . Hippert erről a döntéséről nem tájékoztatta , ezért ő folytatta a küldetését . Az angol partokat elérve két csoportra vált szét a köteléke . A Seydlitz , a Moltke és a Blücher északnak fordult , hogy Hartlepoolnál lévő célpontokat támadjon , míg a von der Tann és a Derfflinger délnek vette az irányt Scarborough és Whitby felé . A rajtaütés során számos katonai jelentőségű célpontot semmisítettek illetve rongáltak meg ( dokkokat , gyárakat , gáz- és vízműveket , partvédelmi ütegeket , rádió- és jelzőállomásokat , vasútvonalakat ) , de a célt tévesztett lövedékek számos egyéb épületet is eltaláltak sok civil halálát okozva . Hartlepoolnál a Seydlitzet háromszor , a Blüchert hatszor találták el a parti ütegek . December 16-án45-kor a két csoport ismét egyesült és távozott keleti irányban . Ekkor Beatty csatacirkálói Hipper tervezett hazavezető útján álltak , miközben a többi kötelék igyekezett teljessé tenni a bekerítésüket.25-kor a II. felderítőcsoport könnyűcirkálói Hippert keresve átsiklottak a brit erők között . Az egyik brit cirkáló észrevette a Stralsundot és az észlelést jelentette Beattynek.30-kor Beatty a csatacirkálóival a megadott irányba fordult . Azt hitte , az észlelt német cirkálók Hipper csatacirkálóinak kíséretéhez tartoznak , de azok valójábankm-re voltak tőlük . A Beatty kötelékéhez tartozó könnyűcirkálóraj a német cirkálók után eredt , de egy félreértelmezett jelzés miatt minden hajója visszatért a csatacirkálók biztosítására . Ez a félreértés lehetővé tette a német könnyűcirkálók számára az elszakadást és jelenthették Hippernek a brit csatacirkálók helyzetét , így azok északkeletre kikerülve a brit erőket szintén épségben hazatérhettek . Mind a két félnek volt lehetősége arra , hogy jelentős győzelmet arasson a másik felett , így utólag mind a németek , mind az angolok csalódottan értékelték az eseményeket . Ingenohl hírnevének sokat ártott a bátortalansága . A Moltke parancsnoka dühös volt , amiért megfogalmazása szerint Ingenohl megijedt tizenegy [ valójában hét ] elintézhető brit rombolótól és hozzátette , hogy a jelenlegi vezetéssel nem fogunk elérni semmit . A hivatalos német történetírás felrója Ingenohlnak , hogy a rendelkezésére álló könnyű erőket nem küldte az ellenséges erők felderítésére : Olyan döntést hozott , mely nem csak komolyan veszélyeztette az angol partokhoz küldött erőit , de megfosztotta a Német Flottát egy jelzés értékű biztos győzelemtől . Doggerbanki csata 1915 januárjában a németek tudomást szereztek arról , hogy a britek felderítő hadműveletet hajtanak végre a Dogger-pad ( Doggerbank ) térségében . Ingenohl eleinte vonakodott ezen erők megtámadására kihajózni , mivel az I. felderítőcsoportnak nélkülöznie kellett az esedékes karbantartások miatt szárazdokkba került von der Tannt . Richard Eckermann altengernagy , a Hochseeflotte vezérkari főnöke azonban ragaszkodott a hadművelet végrehajtásához , így Ingenohl kiküldte Hipper csatacirkálóit a Doggerbankhoz . Hipper januárán hajózott ki a csatacirkálóival . A Seydlitz haladt az élen , mögötte a Moltke , a Derfflinger végül a Blücher követte . A csatacirkálókat a Graudenz , a Rostock , a Stralsund és a Kolberg könnyűcirkálók valamint a II. és V . rombolóflottilla és XVIII. romboló-félflottillarombolója kísérte . A Graudenz és a Stralsund a kötelék előtt , míg a Rostock és a Kolberg a jobb illetve a bal oldalon haladt . Minden könnyűcirkáló mellé egy romboló-félflottilla volt rendelve . A német rádiójeleket azonban a briteknek ismét sikerült elfogniuk és ez az előző hadművelethez hasonlóan ismét jelentős szerepet játszott . Bár a németek pontos terve nem volt számukra ismert , azt meg tudták fejteni , hogy Hipper a Dogger-pad környékén tervez végrehajtani hadműveletet . Ellenük Beatty csatacirkálóraját , Archibald Moore csatacirkálóraját , William Goodeneough sorhajókapitány könnyűcirkálóraját illetve a hozzájuk00-kor a Dogger-padtólkm-re északra csatlakozó Reginald Tyrwhitt sorhajókapitány Harwichből érkező rombolóit küldték ki . A Kolberg14-kor észlelte a brit Aurora könnyűcirkálót és a harwichiak több rombolóját . Az Aurora a fényszóróit a Kolbergre irányította , mire az tüzet nyitott a brit hajóra két találatot elérve . Az Aurora viszonozta a tüzet és szintén két találatot ért el . Hipper azonnal az torkolattüzek irányába fordult a kötelékével , ám ekkor a Stralsund észlelt nagy füstöt északnyugati irányban . A nagy füstöt Hipper irányába tartó nagy brit hadihajóknak tulajdonították . Hipper ezért déli irányban igyekezett elmenekülni előlük , de a sebességecsomóra volt korlátozva , mivel a régebbi Blüchernek ekkora volt csak a csúcssebessége . Az üldöző brit csatacirkálókcsomós sebességgel közeledtek , így hamar beérték a német hajókat.52-kor a Lion távolságból lövéseket adott le a Blücherre , röviddel rá a Queen Mary és a Tiger is tüzet nyitott . A Blüchert09-kor érte az első találat , majd két perccel később főleg a Lionra koncentrálva a német hajók viszonozták a tüzet.28-kor a Liont találat érte a vízvonalon , mely a hajó oldalán rést ütve elárasztotta az egyik szénraktárát vízzel.30-kor a britek csatavonalában negyedik New Zealand is lőtávolon belülre ért a Blücherhez és tüzet nyitott rá.35-re a távolság csökkent , így az összes német csatacirkáló a britek lőtávolságán belülre került . Beatty a csatacirkálóit a sorban megegyező ellenfelükkel való harc felvételére utasította . A Tiger parancsnoka a fedélzeten kialakult kommunikációs zavar miatt úgy gondolta , hogy a Seydlitzet kell célba vennie és így a Moltkéra nem jutott ellenfél , így az zavartalanul tüzelhetett . 10:40-kor a Lion egyikmm-es lövedéke eltalálta a Seydlitzet tönkre téve annak két hátsó lövegtornyát . A találat következtébenember veszítette életét és kis híján a hajó pusztulását okozta . A katasztrófát a másodtiszt fellépése előzte meg , aki azonnal elrendelte a két lőszerraktár elárasztását , így a lángra kapott kivetőtöltetek tüze nem hatolhatott már le oda . Ekkorra a német csatacirkálók már belőtték maguknak a Liont és egymás után értek el rajta találatokat.01-kor a Seydlitz egyikmm-es lövedéke találta el a brit zászlóshajót , üzemen kívül helyezve annak két generátorát.18-kor a Derfflinger két5 cm-es lövedéke találta el , melyek közül az egyik a vízvonalon érte átszakítva az oldalát . A keletkezett résen keresztül víz hatolt be a baloldali adagolótartályba ( feed tank ) . Ez a találat gyakorlatilag megbénította a Liont , mely kénytelen volt leállítani a hajtóműveit a sós víz okozta szennyeződés miatt . Ekkorra a Blücher már súlyos sérüléseket szenvedett az ellenséges nehéztüzérségtől . Az üldözésnek több tengeralattjárók észleléséről szóló jelentés vetett véget . Beatty rögtön kitérő manővert rendelt el , ami lehetővé tette a németeknek , hogy növeljék a távolságot az üldözőikkel szemben . Ekkor a Lion hátulsó generátora tönkrement , ami miatt a sebességecsomóra esett vissza . Beatty a többi csatacirkálónak parancsba adta , hogy a támadják az ellenség hátvédjét ( Engage the enemy’s rear ! ) , de a zavaros jeltovábbítás miatt azok a lassabb Blüchert vették mind tűz alá , így a Moltke , a Seydlitz és a Derfflinger el tudtak menekülni . Mire Beatty a Princess Royalra átszállva ismét visszavette az irányítást a hajói felett a németek már túl messze jártak ahhoz , hogy beérhessék őket.50-kor a britek beszüntették az üldözést . Előretörés a Rigai-öbölben 1915. augusztusán a Seydlitzet , a Moltkét , és a von der Tannt áthelyezték a Balti-tengerre az I. felderítőcsoport többi részével együtt , hogy részt vegyenek a Rigai-öbölbe tervezett előretörésben . A hadművelet célja az itt állomásozó ellenséges haditengerészeti erők , köztük a Szlava régi csatahajó ( pre-dreadnought ) megsemmisítése és a Moon-szoros ( Moonsund ) elaknásítása volt a Deutschland aknarakó segítségével . A Hipper parancsnoksága alatt álló német erők között volt a négy Nassau- és a négy Helgoland-osztályú csatahajó valamint számos kisebb egység is . A hadművelet egész ideje alatt a három csatacirkáló a Balti-tengeren maradt és innen fedezte a Rigai-öbölben előrenyomuló többi egységet . Augusztusán tették az első próbálkozást az öböl megtisztítására . Ennek során a Braunschweig és az Elsaß csatahajók ( pre-dreadnoughtok ) a Szlavát sakkban tartották , míg az aknaszedők megtisztítottak egy sávot az aknamezőn . Ez idő alatt a német flotta többi része a Balti-tengeren maradt és az orosz flotta többi részét tartotta távol . Az éj közeledte miatt azonban a Deutschland nem tudta időben elaknásítani a Moon-szorost és így a hadműveletet meg kellett szakítani . Augusztusán tettek egy második kísérletet az öbölbe való behatolásra . A Nassau és a Posen csatahajók négy könnyűcirkáló ésromboló kíséretében rést ütöttek az öböl védelmén . A két csatahajó harcba keveredett a Szlavával . Három elszenvedett találat után a Szlava visszavonult . Három nap alatt a németek felszedték az orosz aknamezőket és a flottilla augusztus 19-én behatolt az öbölbe , de az antant térségben észlelt tengeralattjárói miatt másnap vissza is vonultak . A hadművelet során a Moltke a Balti-tengeren tartózkodva távolról fedezte az előretörést a Rigai-öbölben.én reggel a Moltkét megtorpedózta a E1 jelű brit tengeralattjáró . A közeledő torpedót csak akkor észlelték , mikor az már csakyardra ( ) volt , ezért már nem maradt idő kitérni előle és az az orrban lévő torpedókamra közelében felrobbant . A detonáció következtében több torpedó is megsérült , de egyik sem robbant fel . Nyolc ember életét veszítette és víz tört be a hajótestbe . A hajót augusztus 23. és szeptember 20. között javították Hamburgban a Blohm & Voss-nál. Yarmouth és Lowestoft elleni rajtaütés A Moltke részt vett a Yarmouth és Lowestoft városok elleni támadásban április 24-25-én . Hipper betegség miatti távollétében Friedrich Boedicker ellentengernagy vezette a felderítőcsoportot . A Derfflinger , a Lützow , a Moltke , a Seydlitz és az von der Tann csatacirkálók április 24-én55-kor hagyták el a Jade torkolatát hat könnyűcirkáló és két rombolóflottilla kíséretében . A Hochseeflotte nehéz egységei40-kor keltek útra , hogy Boedicker erőit a távolból fedezzék . A brit admiralitás a német rádióforgalomból tudomást szerzett a német rajtaütésről és50-kor útnak indította a Grand Fleetet . 14:00-kor Boedicker hajói Norderney-hez érve északnak fordultak , hogy a Terschellingen lévő holland megfigyelőhelyeket elkerüljék.38-kor a Seydlitz aknára futott és egyméteres lyuk keletkezett a jobb oldalán közvetlenül a torpedókamra mögött , melyen keresztül víz tört be a hajótestbe . A Seydlitz könnyűcirkálók kíséretébencsomós sebességet tartva visszafordult . A másik négy csatacirkáló rögtön délnek fordult Norderney irányába , hogy az újabb aknák okozta sérüléseket elkerüljék.00-kor a Seydlitz kikerült a közvetlen veszélyből , így a hajó megállt és Boedicker a V 28 jelű romboló segítségével a Lützow-ra szállt át . Áprilisén50-kor a német csatacirkálók Lowestoft felé közeledtek , mikor a formáció déli szárnyát biztosító Rostock és az Elbing könnyűcirkálók észlelték Tyrwhitt sorhajókapitány ( commodore ) harwichi különítményének könnyűcirkálóit és rombolóit . Boedicker nem zavartatta magát a brit hajók miatt és Lowestoftot vette célba az ágyúival . A német csatacirkálók elpusztítottak két partvédelmi üteget és a városban is okoztak károkat . Eközben a Moltkét a parti ütegek egyikmm-es lövedéke eltalálta , de jelentős károkat nem okozott . 05:20-kor a német portyázók északnak fordultak Yarmouth felé és42-kor értek oda . A látási viszonyok annyira kedvezőtlenek voltak , hogy a német hajók csak egy sortüzet adott le , leszámítva a Derfflingert , melysortüzet ( lövést ) adott le a fő tüzérségével . A német hajók délnek fordultak és47-kor másodszor is találkoztak a harwichiakkal , melyek ekkor már harcban álltak a kísérő erők hat könnyűcirkálójával . Boedicker hajói távolságból nyitottak tüzet . Tyrwhitt azonnal délnek fordulva menekülni kezdett , de a Conquest cirkálót így is súlyos sérülések érték . A brit tengeralattjárókról és torpedótámadásokról érkező jelentések miatt Boedicker megszakította az üldözést és keletnek fordult a Hochseeflotte zöme irányába . Ekkor Scheer , akit értesítettek a Grand Fleet Scapa Flow-ból való kihajózásáról , visszavonult Németország irányába . Skagerraki csata A Moltke és az I. felderítőcsoport ( Aufklärungsgruppe I ) többi csatacirkálója a Jadén horgonyzott május 30-án éjjel . A következő nap hajnali00-kor ( KEI ) a hajók lassan kihajóztak a Skagerrak irányábacsomós sebességgel . A Moltke az öt hajó közül a negyedik volt a sorban a von der Tann előtt és a Seydlitz mögött haladva . A Frankfurt ( Friedrich Boedicker zászlóshajója ) , a Wiesbaden , a Pillau és az Elbing könnyűcirkálókból álló II. felderítőcsoport ( Aufklärungsgruppe II ) és a II. , VI. és IX . rombolóflottillák összesenrombolója kísérte a csatacirkálókat . Másfél órával később a Reinhard Scheer vezette Hochseeflotte is elhagyta a Jadét . A flottájacsatahajót ( dreadnoughtot ) számlált . A dokkban javítás alatt álló König Albert és a még próbajáratait végző Bayern csatahajókat leszámítva az összes modern egység kihajózott a küldetésre . A Hochseeflottét a Stettin , a München , a Hamburg , a Frauenlob és a Stuttgart könnyűcirkálókból álló IV . felderítőcsoport , valamint a Rostock könnyűcirkáló vezette I. , III. , V. és VII. rombolóflottillák összesenrombolója kísérte . A II. csatahajóraj ( Schlachtgeschwader II ) hat régi csatahajója ( pre-dreadnoughtja ) a45-kor az Elba torkolatából indult útnak és00-kor csatlakozott Scheer flottájához . Miután a kísérő brit cirkálók sikertelen támadást intéztek a német rombolók ellen , röviddel00 óra előtt Hipper és Beatty főerői is összecsaptak . A csatacirkálók összecsapásakor már a németek adták le az első lövéseket kb. távolságból . Az első brit sortüzek jórészt egy mérfölddel a német hajókon túl csapódtak a vízbe . A brit hajóknál a célpontelosztásában fellépő zavar következtében a New Zealand és a Tiger is a Moltkét vette célba.52-kor a Moltke két találatot ért el a Tigeren , de ezek nem okoztak jelentős károkat . A Moltke ezt követően újabb négy lövedéket lőtt ki , melyek közül kettő egyszerre csapódott be a hajó közepén és a hátsó tornyoknál , utóbbi a csata jelentős részére kiiktatta a két lövegtornyot . Körülbelülperccel később a Indefatigable csatacirkáló felrobbant a von der Tann találatainak következtében . Röviddel ezt követően a Moltke négy torpedót lőtt ki a Queen Mary-re - távolságból . Ennek következtében a brit formáció felbomlott , mivel azt hitték , tengeralattjárók lőtték ki a torpedókat . Hipper csatacirkálói nagyjából ekkor kerültek a britekmm-es lövegekkel felszerelt Queen Elisabeth-osztályú egységekből álló csatahajórajának lőtávolságán belülre.06-kor a Barham tüzet nyitott a von der Tannra . Pár perccel később a Valiant , a Malaya és a Warspite is bekapcsolódott a küzdelembe tüzüket a von der Tannra és a Moltkére irányítva.16-kor az egyikmm-es lövedék eltalálta a Moltkét és az egyik szénraktáron áthatolva a kazamatafedélzetbe hatolt és begyújtotta az ott lévő muníciót ( kivetőtölteteket ) , majd a tűz a felvonóaknán lefelé a lőszerraktárak irányába terjedt tovább , de ide már nem hatolt be . A von der Tann és a Moltke irányt és sebességet változtatva kikerült a csatahajók tüzéből , miközben a Seydlitz és a Derfflinger a tüzüket a brit csatacirkálókra koncentrálták.25 és30 között a Seydlitz és a Derfflinger legalább öt lövedéke csapódott be a Queen Mary-be hatalmas robbanást idézve elő . A Moltke parancsnoka , von Karpf sorhajókapitány az ellenfelük ekkori harcáról a következőket jegyezte fel : “Az ellenség sortüzei jól ültek és a közelben csapódtak be gyors egymásutánban követve egymást , a tűzfegyelmük kiváló ! ” 19:30-ig a brit csatacirkálókat üldöző Hochseeflotte nem találkozott össze a Grand Fleettel . Scheer már a visszafordulást fontolgatta még mielőtt a sötétség beálltával az ellenség rombolói torpedótámadásokat kísérelhetnének meg . Addig azonban még nem hozta meg a döntését , mikor az élen haladó csatahajói összetalálkoztak a Grand Fleettel . Ez a fejlemény lehetetlenné tette Scheer számára a visszavonulást , mivel ez a II. csatahajóraj ( Schlachgeschwader II ) régi csatahajóinakak feláldozását jelentette volna , míg ha azok visszavonulását a modern csatahajóinak és csatacirkálóinak fedezete mellett oldotta volna meg , akkor a legerősebb egységeit tette volna ki a kedvezőbb pozícióban lévő britek tüzének . Ehelyett Scheer a hajóinak egypontosfokos ) jobboldali fordulót rendelt el , ami által a pre-dreadnoughtok a német csatavonal viszonylag biztonságos oldalára kerültek . A Moltke és a többi csatacirkáló – a Lützow-t leszámítva – követte a manővert , így a König csatahajó mögé soroltak be . Hipper csatacirkálói így egy lélegzetvételnyi szünethez jutottak és a Grand Fleet parancsnoka John Jellicoe tengernagy , mivel nem tudta a német flotta merre tart , annak feltételezett irányát keresztezni akarván keleti irányba fordult – valójában a németek ekkor nyugatnak tartottak . Scheer hamarosan egy újabbpontos fordulót hajtott végre , mivel úgy vélte a brit formáció végén hajózó egységekkel fog így összetalálkozni , azonban a brit csatavonal közepe felé tartott . A német flotta ismét heves ellenséges tűzbe került és Scheer a Seydlitzet , a Derfflingert , a von der Tannt és a Moltkét küldte neki teljes gőzzel a brit flottának , hogy így bontsa meg a formációjukat és nyerjen időt a főerők visszavonulásához.17-kor a német csatacirkálók távolságra megközelítették a Colossus csatahajót , majd három perccel később visszavonultak egy rombolók által megkísérelt torpedótámadás fedezete mellett . A sötétség beállta lehetővé tette a Seydlitz és a többi német csatacirkáló számára , hogy eltakarítsák a fő tüzérséget akadályozó roncsokat , kioltsák a keletkezett tüzeket és helyrehozzák a tűzvezetési és jelzőrendszereket valamint felkészítsék a fényszórókat az éjszakai harcra . Mire a német könnyűcirkálók röviddel00 után ismét összetalálkoztak a britekkel , a Hochseeflotte már jól szervezett formációban haladt . Beatty a csatacirkálóival nyugatra , a harc irányába fordult.09-kor megpillantotta a német csatacirkálókat és méterre megközelítette őket , mielőtt20-kor tüzet nyitott rájuk . A brit csatacirkálók támadása teljesen váratlanul érte Hippert , aki épp a Moltke fedélzetére szállt át a G 39 jelű rombolóról . A német hajók minden bevethető ágyúval viszonozták a tüzet és32-kor a Lionon és a Princess Royalon is értek el találatokat . A német csatacirkálók manőverei az csatahajórajt nyugati irányba való fordulásra kényszerítette , hogy elkerüljék az ütközést . A német II. csatahajóraj pre-dreadnoughtjai a csatacirkálók mögé kerültek és a britek nem tudták üldözőbe venni őket mikor azok délnek fordultak . Amint a brit csatacirkálók tüzet nyitottak a régi csatahajókra , a német hajók délnyugatnak fordultak , hogy teljes oldalazó tüzet lőhessenek rájuk . 22: 15-kor Hippernek sikerült átjutnia a Moltkéra és a hajóinak utasítást adott , hogy álljanak ismét a Hochseeflotte élére . Az ehhez megadottcsomós sebességet csak a Moltke és a Seydlitz tudta tartani , a Derfflinger és a von der Tann csakcsomós sebességgel tudott haladni , ezért némileg lemaradtak . A Seydlitz és a Moltke a csatavonal eleje felé hajózva közel került a Stettinhez és az ütközés elkerüléséhez drasztikusan csökkenteniük kellett a sebességüket . Ez a Frauenlob , Stuttgart és München cirkálókat bal oldali kanyarodásra kényszerítette , aminek eredményeképpen észlelték a britek könnyűcirkálórajának egységeit és ( ) távolságról tüzet nyitottak egymásra . Ludwig von Reuter ellentengernagy kísérletet tett az ellenséges cirkálók Seydlitz és Moltke irányába való csalogatására , de ekkor azok megszakították a támadást . Elszakadás közben a Southampton által kilőtt egyik torpedó eltalálta a Frauenlobot , mely a találat következtében felrobbant . A német formáció felbomlott és a kavarodásban a Seydlitz szem elől veszítette a Moltkét . A Seydlitz nem bírta tartani a Moltkecsomós sebességét és ezért önállóan igyekezett eljutni a Horns Revhez . 23:30-kor a magányosan haladó Moltke a britek csatahajóraja hátulsó osztályának négy csatahajójával találkozott össze . A Moltke kapitánya , von Karpf kitérésre adott utasítást remélve azt , hogy a britek nem vették észre . A britek valójában észlelték a Moltkét , de úgy döntöttek nem nyitnak rá tüzet , nehogy felfedjék a pozíciójukat a német flotta előtt . 03:55-kor , a csata végének közeledtével Hipper üzenetben értesítette Scheert a hajóit ért nagy károkról . Ekkorra már a Derfflinger és a von der Tann is csak két-két harcképes ágyúval rendelkezett , a Moltkéba víz tört be és a Seydlitz súlyosan megsérült . Hipper jelentésében így írt az alakulata helyzetéről : “Az I. felderítőcsoport komoly összecsapásban nem képviselt már harci értéket , ezért a főparancsnok elrendelte visszatérését a kikötőbe , miközben a csatahajókkal a Horns Revnél várta a további fejleményeket.” A csata során a Moltketalálatot ért el a Tigeren éstalálatot szenvedett el , mindetmm-es ágyúktól . Az egyik a jobb oldalán lévőös számúcm-es löveget érte , harcképtelenné téve a csata hátralévő részére . A hajó legénységébőlfő esett el éssebesült meg , többségük acm-es ágyút ért találatkor . A vízbetörések és az ezek ellensúlyozására végrehajtott elárasztások következtében víz került a hajótestbe . 1916. augusztusei előretörés Az augusztusén végrehajtott előretörés során az I. felderítőcsoportnak rajtaütést kellett volna végrehajtania a kelet-angliai Sunderland városán , hogy ezáltal csalogassák elő és semmisítsék meg Beatty csatacirkálóit . Mivel a csatacirkálók közül a von der Tann mellett még csak a Moltke volt bevethető állapotban , a Markgraf , a Großer Kurfürst és az újonnan szolgálatba állított Bayern csatahajókkal egészítették ki a csoportot . Scheer tengernagy a Hochseeflotte többi részével , köztükcsatahajóval lemaradva követte őket . A britek ismét tudomást szereztek a német tervekről és a teljes Grand Fleetet kiküldték ellenük.35-kor Scheert értesítették a brit főerők közeledtéről és mivel nem akart szembeszállni a teljes brit flottával mindösszehéttel a skagerraki csata után , flottájával visszafordult a német kikötők felé . Albion hadművelet 1917 szeptemberében von Karpf sorhajókapitányt Hans Gygas sorhajókapitány váltotta a hajó parancsnokságában.szeptember-októberében a Moltke részt vett az észt partoknál lévő Ösel , Dagö és Moon szigetek megszerzését célzó Albion hadműveletben , melynek során az Erhard Schmidt vezetése alatt álló nagy köteléknek volt a zászlóshajója . Október 12-én a Moltke a III. csatahajóraj egységeivel együtt ( négy König-osztályú csatahajó és a Bayern) 45-kor tüzet nyitott az Ösel sziget északi részén lévő Tagga-öböltől keletre eső Ninnast-fokon ( Ninase ) elhelyezettos számú orosz ütegállás négymm-es lövegére , hogy a szárazföldi erők00-ra tervezett fő partraszállását fedezze . A hadművelet sikeres végrehajtását követően a Moltkét a II. felderítőcsoport ( Aufklärungsgruppe II ) támogatására irányították át vissza az Északi-tengerre , de a második helgolandi csatában nem vett részt tevékenyen . Későbbi hadműveletek 1917 végén a Hochseeflotte támadásokat hajtott végre a Norvégia és Nagy-Britannia között haladó konvojok ellen.okt óberében és decemberében két konvojt állítottak meg és semmisítettek meg német rombolók és cirkálók . A Grand Fleet élére kinevezett David Beatty tengernagy ezért csatahajókat és csatacirkálókat rendelt a konvojok védelmére . Scheer kinevezése óta erre várt , mert így lehetősége adódott a brit flotta egy kisebb részére lecsapni és megsemmisíteni azt.április 23-án00-kor flottájával útnak indult az egyik erős kísérettel ellátott konvoj elfogására . A rádióforgalmat a minimális szintre csökkentették , hogy a britek előtt rejtve maradjon a hadművelet . 05: 10-kor a Moltke jobb oldali hajócsavarja levált a tengelyről és még mielőtt a turbinát leállíthatták volna az egyik fogaskerék tönkrement és acéldarabokat hajított az egyik kisegítő kondenzátorba . A kiömlő víz elöntötte a géptermet és ennek következtében a középső és jobboldali hajtóművek leálltak . A kazánokba sós víz került és így a hajó csak négy csomós sebességgel volt képes haladni.45-kor a hajó kapitánya jelentette Scheernek , hogy a hajója irányíthatatlanná vált és vontatásra lenne szüksége.38-kor a Straßburg könnyűcirkáló megpróbálta vontába venni , de nem járt sikerrel.13-kor az Oldenburg csatahajót rendelték vissza a Moltke hazavontatására.10-kor a konvojt még mindig nem fedezték fel , ezért Scheer a Hochseeflottéval visszafordult.10-re a Moltke gépeit megjavították és a hajó képes voltcsomós sebességgel való haladásra.37-kor a brit E42 jelű tengeralattjáró észlelte a német csatacirkálót és kilőtt rá egy torpedót . A találat következtében víz tört be a hajótestbe , de még saját erejéből képes volt hazatérni . A javításokat Wilhelmshavenben végezték el április 30. és szeptember 9. között . A javítások elvégzése után a Moltke szeptember és október között próbajáratokon vett részt a Balti-tengeren . November 1-től kezdődően Ludwig von Reuter altengernagy I. felderítőcsoportjának zászlóshajójaként szolgált , mivel az eddigi zászlóshajó , a Hindenburg szárazdokkba került javítások elvégzése miatt . Háború után A Moltke részt vett volna az októberre tervezett hadműveletben , melynek során a Grand Fleettel kellett volna megütköznie a Hochseeflotténak . Scheer ekkor már mint főtengernagy ( Großadmiral ) a német vezetéssel azt tervezte , hogy a lehető legnagyobb veszteséget okozza a briteknek és így jobb tárgyalási pozíciót ér el Németország számára . Mikor a flotta Wilhelmshavenben készülődött a hadműveletre , a tengerészek tömegesen dezertáltak a hajókról . Amint a von der Tann és a Derfflinger áthaladt a Wilhelmshaven belső kikötőjéből kivezető zsilipeken , körülbelülember mászott le a hajók oldalán és tűnt el a parton . 1918. októberén kiadták a parancsot a Wilhelmshavenből való elindulásra . A háborútól megfáradt tengerészek közül sokan úgy érezték , hogy a hadművelet hátráltatná a folyamatban lévő béketárgyalásokat , ezért október 29-én számos csatahajó legénysége fellázadt . A III. csatahajóraj három hajója megtagadta az indulást és szabotázsakciókat hajtottak végre a Thüringen és a Helgoland fedélzetén . A nyugtalanság Scheert és Hippert végül a hadművelet lefújására kényszerítette . A wilhelmshaveni zendülés átterjedt Kielre is és az ottani események azes németországi forradalmakhoz vezettek . A Moltke Wollante sorhajóhadnagy ( Kapitänleutnant ) irányításával november 21-én a fegyverszünet értelmében a Hochseeflotte nagy részével útnak indult a skót partoknál lévő Firth of Forth-hoz , ahonnan a britek hamarosan az általuk kijelölt internálási helyére , Scapa Flow-ba. júniusén a flotta parancsnoka , Ludwig von Reuter ellentengernagy , hogy a hajói ne kerülhessenek a britek kezére , elrendelte a hajók elsüllyesztését . A Moltkeóra ésperc alatt süllyedt el.ben kiemelték és Rosythban bontották leben . Parancsnokai Jegyzetek Megjegyzések Fordítás Irodalom Linkek S. M. S. Moltkea Deutsche-Schutzgebiete.de oldalon ( német ) Moltke a Battleships-cruiser.co.uk oldalon ( angol ) A Moltke kiemeléséről készült filmfelvétel M M