Runović
Runović falu Horvátországban Split-Dalmácia megyében. Közigazgatásilag Runovići községhez tartozik.

Fekvése 
Splittől légvonalban 66, közúton 91 km-re keletre, Makarskától légvonalban 20, közúton 43 km-re északkeletre, a dalmát Zagora területén, Imotska krajina középső részén, Imotskitól 10 km-re délre, az Imotski-mező déli peremén  fekszik. A község központi települése.

Története   
Runović területe már a történelem előtti időkben is lakott volt. A térség első ismert népe az illírek egyik törzse a dalmátok voltak. Ezt igazolják az ókorból fennmaradt halomsírok és várak maradványai, melyekből a község területén több is található. Ilyenek a Liskovacon és Slivno határában a Gradina nevű magaslaton található történelem előtti várromok, valamint a mračaji, mrkonjići és sebišnai halomsírok. A rómaiak csak az 1. század elejére tudták véglegesen meghódítani a térséget. Runović helyén feküdt a római korban Ad Novae. Itt haladt át a Salonából Ad Novaen keresztül Narona irányába menő római út. A római uralom egészen 481-ig tartott, amikor Odoaker germán hadai foglalták el Dalmáciát. 493-ban a keleti gótok lerázva Odoaker uralmát fennhatóságuk alatt egyesítették Dalmáciát és a Drávától félre eső pannon területeket, melynek fővárosa Salona volt. Imotska krajina 535-ig maradt keleti gót uralom alatt, amikor I. Justinianus császár a Keletrómai Birodalom részévé tette. 6. század második felében a területet elfoglalták az avarok és szláv segédnépeik. A középkori horvát állam közigazgatásában ez a terület Fehér-Horvátországhoz, azon belül az Imoti zsupánsághoz tartozott. A török 1463-ban meghódította a közeli Boszniát, majd 1493-re már ez a terület is uralmuk alá került. A török uralom idején a Hercegovaci szandzsákban az Imotski náhije területéhez tartozott. A velencei-török háborúk idején megmaradt lakossága nagyrészt a biztonságosabb tengermellékre menekült. Az 1699-es karlócai béke még török kézen hagyta. Végleges felszabadulása csak az újabb velencei-török háborút lezáró pozsareváci békével 1718-ban történt meg. Ezután a Velencei Köztársaság fennhatósága alá tartozott. A velencei uralom kezdetén lakosságát újratelepítették. 

Kezdetben a podbabljei plébániához tartozott, majd 1762-ben Blašković püspök megalapította az önálló runovići plébániát. A lakosság mezőgazdaságból és állattartásból élt, de gyakran pusztított éhínség is. A velencei uralomnak 1797-ben vége szakadt és osztrák csapatok vonultak be Dalmáciába. 1806-ban az osztrákokat legyőző franciák uralma alá került, de Napóleon lipcsei veresége után 1813-ban újra az osztrákoké lett. 1869-ben felépült az új plébániatemplom. A településnek 1857-ben 956, 1910-ben 3011 lakosa volt. A 20. század elejére a megélhetés fő forrását a szőlő- és dohánytermesztés, valamint a kukorica adta. Emellett sokan jártak Hercegovinába dolgozni, Szlavóniába pedig tanulni. 1918-ban az új szerb-horvát-szlovén állam, majd később Jugoszlávia része lett. 1941 áprilisában a Független Horvát Állam része, majd 1943. szeptemberétől 1944 októberéig német megszállás alatt volt. A háború után a szocialista Jugoszláviához került. 1991 óta a független Horvátországhoz tartozik. 2011-ben a településnek 2024 lakosa volt.

Lakosság

Nevezetességei 
Kármelhegyi boldogasszony tiszteletére szentelt római katolikus plébániatemploma, ahogyan az a bejárat felett is olvasható 1869-ben épült. Homlokzatán a bejárat felett kőkereszt, az oromzaton pedig pengefalú harangtorony található, benne három haranggal. Az egyhajós épület hosszúsága 31, szélessége 10 méter. Három alkalommal is földrengés sújtotta. Először 1923. március 15-én, másodszor pedig 1942. december 29-én. Ezután falait vasalással erősítették meg. A harmadik földrengés 1962. január 7-én következett be, mely után a súlyosan sérült templomot Ante Barać tervei szerint építették újjá. Az apszist betonnal és kövekkel falazták újra, a falakat vasbeton koszorúval és betongerendákkal erősítették meg. A templom három oltára a 20. század első felében készült. A carrarai márványból faragott főoltár a spliti Bilinić cég munkája. Ugyancsak márványból készült 1912-ben az északi mellékoltár, mely a Kármelhegyi boldogasszony tiszteletére van felszentelve. A déli mellékoltár fából faragott tiroli munka, Szent Mihály tiszteletére van szentelve. Az új liturgikus teret a szembemiséző oltárral 1976-ban alakították ki. 1999-ben építették az épülettől kissé távolabb álló, 26 és fél méter magas vasbeton, kővel burkolt piramis záródású harangtornyot. 2003-ban a szembemiséző oltárt új, portugál márványból készített oltárra cserélték át, mely Kuzma Kovačić szobrászművész munkája. Ekkor helyezték el a keresztút bronz domborműveit, 14 helyi család ajándékát, Marija Ujević szobrászművész munkáit.

Ad Novae római város maradványai a plébániatemplom feletti területen rejtőznek a föld alatt. Sajnos e területet régészek még nem tárták fel, de az idők folyamán főként a földművelés során már számos tárgy került elő innen. A numizmatikai leletek a múzeumok gyűjteményeibe kerültek. Az imotski kolostor gyűjteményében található egy sírkő, egy olyan katona sírköve aki Novaén szolgált. A római legio szimbólumát, egy kiterjesztett szárnyú sast 1888-ban találták meg Runovićon. A lelet a szakemberek szerint a 2. századból származik. A települést a korabeli források 194-ben említik először. Ad Novae az Imotski-mező akkori legnagyobb települése volt, határa valószínűleg egészen a mai Kamenmostig nyúlt, ahol a római út átvezett a Vrljikán. Ad Novaet utak kötötték össze a környező nagyobb településekkel, a mai Metković közelében feküdt Naronával, a Trilj helyén épített Tiluriummal és a mai Solin melletti Salonával. Novae városát az 532-es salonai zsinat irataiban még említik, ez egyben a római település utolsó említése. Valószínűleg a 6. század második felében betörő avarok pusztították el.

A hercegovinai határához közel a Vrljica folyón található a Brvina-híd. A történelmi források szerint a négy boltíves kőhíd a 19. század második felében épült. A boltívek hosszúkás téglalap alakú kőgerendákon fekszenek, a nyugati oldalon háromszög alakú hullámtörőkkel. A híd 16,65 m hosszú, szélessége pedig a mellvédekkel együtt körülbelül 4,95 m. A híd látképe harmonikusan illeszkedik a környező tájba.

Gazdaság 
A helyi gazdaság kevéssé fejlett, a lakosság fő megélhetési forrása hagyományosan a mezőgazdaság, a fiatalok azonban már főként a távolabbi nagyobb városokban keresnek munkát. Sok embert foglalkoztat a donji proložaci székhelyű  Imota nevű borászati cég, ahova sokat értékesítik saját jő minőségű szőlőjüket. Runovićon működik a Mijukić Prom nevű hússzárító cég, mely a legjobb minőségű szárított sonkát készíti Dalmáciában. A közeli Mračaj-hegyen szőlőt termesztenek és a falusi turizmust szeretnék tovább fejleszteni.

Oktatás 
A településen alapiskola működik. Az iskola 1937-ben nyitotta meg kapuit.

Sport 
A település labdarúgóklubja a „Mračaj”, ahonnan több tehetséges horvát labdarúgó is kikerült. Az utóbbi időben a helyi kajakosok klubja is szép eredményeket ért el.

Jegyzetek

Források 
Runovici község hivatalos oldala 
A split-makarskai érsekség honlapja

További információk 
Prostorni plan uređenja općine Runovići – Runovići község rendezési terve.
A Mijukić Prom cég honlapja 

Split-Dalmácia megye települései
Runović falu Horvátországban Split-Dalmácia megyében . Közigazgatásilag Runovići községhez tartozik . Fekvése Splittől légvonalban közútonkm-re keletre , Makarskától légvonalban közútonkm-re északkeletre , a dalmát Zagora területén , Imotska krajina középső részén , Imotskitólkm-re délre , az Imotski-mező déli peremén fekszik . A község központi települése . Története Runović területe már a történelem előtti időkben is lakott volt . A térség első ismert népe az illírek egyik törzse a dalmátok voltak . Ezt igazolják az ókorból fennmaradt halomsírok és várak maradványai , melyekből a község területén több is található . Ilyenek a Liskovacon és Slivno határában a Gradina nevű magaslaton található történelem előtti várromok , valamint a mračaji , mrkonjići és sebišnai halomsírok . A rómaiak csak az század elejére tudták véglegesen meghódítani a térséget . Runović helyén feküdt a római korban Ad Novae . Itt haladt át a Salonából Ad Novaen keresztül Narona irányába menő római út . A római uralom egészenig tartott , amikor Odoaker germán hadai foglalták el Dalmáciát.ban a keleti gótok lerázva Odoaker uralmát fennhatóságuk alatt egyesítették Dalmáciát és a Drávától félre eső pannon területeket , melynek fővárosa Salona volt . Imotska krajinaig maradt keleti gót uralom alatt , amikor I. Justinianus császár a Keletrómai Birodalom részévé tette. század második felében a területet elfoglalták az avarok és szláv segédnépeik . A középkori horvát állam közigazgatásában ez a terület Fehér-Horvátországhoz , azon belül az Imoti zsupánsághoz tartozott . A törökban meghódította a közeli Boszniát , majdre már ez a terület is uralmuk alá került . A török uralom idején a Hercegovaci szandzsákban az Imotski náhije területéhez tartozott . A velencei-török háborúk idején megmaradt lakossága nagyrészt a biztonságosabb tengermellékre menekült . Azes karlócai béke még török kézen hagyta . Végleges felszabadulása csak az újabb velencei-török háborút lezáró pozsareváci békévelban történt meg . Ezután a Velencei Köztársaság fennhatósága alá tartozott . A velencei uralom kezdetén lakosságát újratelepítették . Kezdetben a podbabljei plébániához tartozott , majdben Blašković püspök megalapította az önálló runovići plébániát . A lakosság mezőgazdaságból és állattartásból élt , de gyakran pusztított éhínség is . A velencei uralomnakben vége szakadt és osztrák csapatok vonultak be Dalmáciába.ban az osztrákokat legyőző franciák uralma alá került , de Napóleon lipcsei veresége utánban újra az osztrákoké lett.ben felépült az új plébániatemplom . A településnekbenbenlakosa volt . A század elejére a megélhetés fő forrását a szőlő- és dohánytermesztés , valamint a kukorica adta . Emellett sokan jártak Hercegovinába dolgozni , Szlavóniába pedig tanulni.ban az új szerb-horvát-szlovén állam , majd később Jugoszlávia része lett.áprilisában a Független Horvát Állam része , majd szeptemberétőloktóberéig német megszállás alatt volt . A háború után a szocialista Jugoszláviához került.óta a független Horvátországhoz tartozik.ben a településneklakosa volt . Lakosság Nevezetességei Kármelhegyi boldogasszony tiszteletére szentelt római katolikus plébániatemploma , ahogyan az a bejárat felett is olvashatóben épült . Homlokzatán a bejárat felett kőkereszt , az oromzaton pedig pengefalú harangtorony található , benne három haranggal . Az egyhajós épület hosszúsága szélességeméter . Három alkalommal is földrengés sújtotta . Először márciusén , másodszor pedig decemberén . Ezután falait vasalással erősítették meg . A harmadik földrengés januárén következett be , mely után a súlyosan sérült templomot Ante Barać tervei szerint építették újjá . Az apszist betonnal és kövekkel falazták újra , a falakat vasbeton koszorúval és betongerendákkal erősítették meg . A templom három oltára a század első felében készült . A carrarai márványból faragott főoltár a spliti Bilinić cég munkája . Ugyancsak márványból készültben az északi mellékoltár , mely a Kármelhegyi boldogasszony tiszteletére van felszentelve . A déli mellékoltár fából faragott tiroli munka , Szent Mihály tiszteletére van szentelve . Az új liturgikus teret a szembemiséző oltárralban alakították ki.ben építették az épülettől kissé távolabb álló,és fél méter magas vasbeton , kővel burkolt piramis záródású harangtornyot.ban a szembemiséző oltárt új , portugál márványból készített oltárra cserélték át , mely Kuzma Kovačić szobrászművész munkája . Ekkor helyezték el a keresztút bronz domborműveit , helyi család ajándékát , Marija Ujević szobrászművész munkáit . Ad Novae római város maradványai a plébániatemplom feletti területen rejtőznek a föld alatt . Sajnos e területet régészek még nem tárták fel , de az idők folyamán főként a földművelés során már számos tárgy került elő innen . A numizmatikai leletek a múzeumok gyűjteményeibe kerültek . Az imotski kolostor gyűjteményében található egy sírkő , egy olyan katona sírköve aki Novaén szolgált . A római legio szimbólumát , egy kiterjesztett szárnyú sastban találták meg Runovićon . A lelet a szakemberek szerint a századból származik . A települést a korabeli forrásokben említik először . Ad Novae az Imotski-mező akkori legnagyobb települése volt , határa valószínűleg egészen a mai Kamenmostig nyúlt , ahol a római út átvezett a Vrljikán . Ad Novaet utak kötötték össze a környező nagyobb településekkel , a mai Metković közelében feküdt Naronával , a Trilj helyén épített Tiluriummal és a mai Solin melletti Salonával . Novae városát azes salonai zsinat irataiban még említik , ez egyben a római település utolsó említése . Valószínűleg a század második felében betörő avarok pusztították el . A hercegovinai határához közel a Vrljica folyón található a Brvina-híd . A történelmi források szerint a négy boltíves kőhíd a század második felében épült . A boltívek hosszúkás téglalap alakú kőgerendákon fekszenek , a nyugati oldalon háromszög alakú hullámtörőkkel . A híd65 m hosszú , szélessége pedig a mellvédekkel együtt körülbelül95 m . A híd látképe harmonikusan illeszkedik a környező tájba . Gazdaság A helyi gazdaság kevéssé fejlett , a lakosság fő megélhetési forrása hagyományosan a mezőgazdaság , a fiatalok azonban már főként a távolabbi nagyobb városokban keresnek munkát . Sok embert foglalkoztat a donji proložaci székhelyű Imota nevű borászati cég , ahova sokat értékesítik saját jő minőségű szőlőjüket . Runovićon működik a Mijukić Prom nevű hússzárító cég , mely a legjobb minőségű szárított sonkát készíti Dalmáciában . A közeli Mračaj-hegyen szőlőt termesztenek és a falusi turizmust szeretnék tovább fejleszteni . Oktatás A településen alapiskola működik . Az iskolaben nyitotta meg kapuit . Sport A település labdarúgóklubja a „ Mračaj” , ahonnan több tehetséges horvát labdarúgó is kikerült . Az utóbbi időben a helyi kajakosok klubja is szép eredményeket ért el . Jegyzetek Források Runovici község hivatalos oldala A split-makarskai érsekség honlapja További információk Prostorni plan uređenja općine Runovići – Runovići község rendezési terve . A Mijukić Prom cég honlapja Split-Dalmácia megye települései