András szerszavas, felesége sincs,
Összekap veled, csak ránézz, vagy ints;
Egy tücske van: - de több nem is kell! -
Hogy tudnillik ő bátor ember!
Voltak s minő kalandjai!
Bele-untak már hallani,
És senki sincs Eperjesen,
Ki e részben Tamás legyen;
Csak egy ember! ki most is ott ül,
Ki minden szóra, neszre szemfül;
S mig András szaval: hogy a havason
Kilenc farkast vert egy bottal agyon!
És dezentort fogott,
Mint vándorló legény!
Hát mikor átment a
Zajló Duna jegén!
Fogadásból mint hált egy régi várban,
Szembe nézve száz kisértettel bátran -:
Ott ül! - s elébb csak mosolyog,
Mondván: ez még nem nagy dolog!
Később rútúl kacagni kezd:
»Sógor! ugy-e álmodta ezt...?!«