Jak v pralese, kde vítr, jenž spal v doubí,
se náhle vzbudí, oddechne si z hloubi,
sta větvím habrů, sosen, bříz a buků
cos našeptá, až v jednom moři zvuků
les tone celý, stříbrný klas trávy
v tom zpívá jako modřínu krov tmavý;
a je to šum a praskot, je to lkání,
až dutý zvuk jak trouba z nenadání
vše přehluší a zní v to vlnobití:
tak zde hlas bouřil: „Nechcem! nechcem žíti!“