Tak vidím Libuši – hle, na svém hradě stojí,
je noc, sny věštecké se ve hlavě jí rojí –
a ona k oné hvězdě vzhlíží,
jež nad Čechami z půlnoci se hříží,
ta hvězda rudá, Marse zjev,
a požár to a čerstvá krev,
a šepce: „Hvězdo budoucnosti,
co ve tvém prudkém svitu hostí
se proroctví, co bojů, klání, muk,
jež vytrpěti má můj vnuk!...“