A Vlasta stojí tiše u okna
a zírá ven na lesy snějící,
nad nimiž luna pluje bělostná,
na stříbrolesklou, šumnou Vltavu,
na celý dřímající bílý kraj,
a obrací pak bledou, krásnou tvář
pomalu k Libuši, a chvějícím
se hlasem počne takto mluviti: