Tu ruší náhle ptáků hnusný kvas
tak hrůzyplný výkřik bolestný,
že řeka zašuměla v hlubině,
že oblaka se v běhu zastaví,
že v základech se zachvěl Vyšehrad –
a bílá Héla s vlasem vlajícím
a s okem strašným jako temná smrt
se vrhá s výše nebes do trávy.
Prach vzletěl k nebi jako černý kouř,
tak tloukla kolem sebe křídloma,
by lup vyrvala dravcům hladovým,
a nehty bílých rukou vryly se
do prsou opeřenců odvážných,
již kvasu odříci se nechtěli,
a těm, jichž spáry k vlastní záhubě
se byly zapletly do zlatých kštic
nad mrtvým čelem syna drahého,
těm teplá srdce z těla trhala...
A skřekem, krákoráním havranů
zněl děsuplný, divý její smích,
tak hlasitý, že dosáh’ nebesa,
kde bozi zbledli věčně žijící,
tak hlasitý, že v soumrak navy vnik’,
kde stíny zemřelých jej slyšeli
a zapomínali na okamžik
na hlubokou svou touhu po slunci.
A ptáci před smíchem tím prchali,
do lesa tmavokřídlí havrani,
a bystrozrací supi k oblakům.