„Ó netruchli,“ děl, „během určitým
že kráčel čas jak řeka valí se!
Juž druidové v pradávnu tušili,
že za mohylou krasší čeká svět,
že život vyšší žít nám po smrti.
Šer pouhý bylo druidů tušení,
teď hvězda pravdy září nad námi!
Že zašli bozi, kteří byli lží,
ó za to děkuj Bohu, pravdě té,
jež byla dřív, než světa počátek!
Hleď na mne, Ossiane, jsemť já ten,
jenž světlo přines do tmy na Erin!
Já Erin miluji tak horoucně,
tak neskonale, draze, nade vše,
jen Boha, Krista, pravdu stavím výš,
a protože ten lid tak miluji,
já modly jeho kácel, ničil blud,
jenž mezi pravdou stál a mezi ním!
Já spasil lid tvůj! Erin nový vstal
z trosek temných bájí, z bludů krvavých:
Já vidím Erin v záři posvátné,
jak svítí národům v dnech budoucích!
Já vím, že kráčím hrobu svému vstříc,
a proto posledním svým dechem zde
a tobě v tvář, ó reku zašlých dnů,
já žehnám Erinu! Buď země ta
na věky šťastna, Bohem chráněna!
Jí miziš každá skvrna s povrchu!“