Pamatuj na park, jehož kře a stromy
kořeny svými trčí v černé půdě,
však větvemi a korunami, květy
k nebesům tíhnou, na ně ukazují,
tak nejen v úpalu stín dávajíce,
ale i látku k zbožným přemítáním.
A na stěny pak, stropy chodeb, sálů
obrazy opatř, které představují
příběhy z písma – nikdy nemůž dosti
být připomínán lidstvu dar ten velký,
jenž leží zaznamenán na těch stránkách.
Malíře opatř. Napadá mi právě,
že Simon di Martino ze Sieny
takové věci umí zpodobňovat.
Tak Zvěstování, Klanění se králů,
pán Ježíš v chrámě, oslavení Panny
a podobně, jak malíři je robí.
Však Simonovi onomu rci předem,
ať zlatem nešetří, ať namaluje
světicím, světcům kol hlav svatozáře
a vytlačí v nich lilie ty umné,
jak prováděl to dosud ve Sieně.
A Kristu pánu jak i Matce jeho
ať koruny dá zářné, nešetří v nich
obrazem drahých kamenů a perel,
ať rouchy ze zlata jen odívá je,
jež rovněž drahokamy protkat musí,
by šat ten hoden byl těch panstev nebes.
I pole, v nichž se budou představovat
výjevy ony, musí býti zlatá –
neb vším tím církev vznešenost svou hlásá.
Ať lidé vidí. Rozumí-li Němec
a francký král a kterýkoli vladař
znamením takým, ať mu jasno bude,
že církev naše nese vyhnanství své
nezlomná, hrdá, s povýšeným čelem,
a s pohrdáním hledí se své výše
na každého, kdo mní, že může býti
svobody její na čas žalářníkem...