Zavolala poušť mlhavá, stinná,
ruce jsem rozpjal a za ní jsem šel,
pod nohou úpěla spoutaná vina,
volala poušť – já rozuměl.
A jak vina pálila v bosé mě nohy,
člověk jsem maličký proklínal bohy,
rouhavou písní ret se chvěl.
Čtenáři rozumný, omluvu vem,
ctím spokojenost tvou i klid,
barbarskou písní mou vinna je zem
a pravlast má, pustina, za níž jsem lít’.
Vašíček umřel, básník to řekl,
před čtenářem na konec čepičku smekl
a teď může jít.