Jako na kořist se vrhá lev,
tak se k plotu Vondra vrhl skokem,
sotva o něj zavadil však okem,
do tváří mu vběhla všecka krev;
celý téměř plot je polepen
listy z knihy dobře jemu známé,
učící, jak vůči světu žen
galantně vždy chovati se máme,
některá pak význačnější místa
červenou jsou tužkou podtržena.
Jak by hrom byl udeřil v něj z čista,
Vondra stál; byl zahanben, že žena
uštědřila jemu lekce této.
Zprvu sice řekl si, že je to
přirozené, vždyť se přece dosti
prohřešil tím proti zdvořilosti,
sousedce že své se nepředstavil;
ale brzy jiný hlas mu pravil,
že by bylo zbabělostí velkou,
kdyby snad se nechal urážeti
zlomyslnou, moderní tou selkou,
která asi z vesnických je dětí,
jež se v městské jakés dívčí škole
naučily romány jen číst,
milostný snad leda slepit list,
nevědí však skoro, co je pole;
zákonem pak že jim etiketa,
kterou lidský nerozum si stvořil,
žádají hned od mužského světa,
otrocky by všude se jim kořil.