Jednou jitrem niv ho krása,
nová vždy a svěžejší vždy,
vábila lahodným lícem,
svůdným šeptem mnoho divů
o dáli mu povídajíc:
že mu srdce touhou tálo
dál a dále podívat se.
I šel, kam ho vedla touha,
s lehkou nožkou, s bujnou myslí,
až postanul u chobotu
v houšti křovin čarokrásných
proti žlutým, pustým skalám,
kde bublaje tok se stáčel.