Tak v duchu k sobě nadšeně jsem pravil
i k boji hotov pro věc posvátnou –
a jestli jsem se podnes neproslavil,
to dozajista není vinou mou! –
Však možná, že jsem všemu nerozuměl. –
Když hudba hrála a ples kolem šuměl,
zvonily sklenky, lačné duši vhod,
kdy bezstarostnosť vládla všude svatá,
a bylo plno pentliček a zlata
a tančilo se jako o závod:
já pravil žertem: „Aj, to mumraj skvělý!“ –
„Pracujem pro vlasť!“ vážně druzí děli. –
A pak se stalo někdy jindy zas,
že přiletěl k nám z dálky prosby hlas, –
hynoucí bratři o pomoc nás prosí,
jak lístek schnoucí o krůpějku rosy.
A vyznávají zřejmě s resignací,
že vysílení úmornou jsou prací
a blíže hrobu, než kdo ví a tuší. –
Ó, kterak pálil v srdci mém a v duši
ten trpký povzdech bratří nešťastných!
I pravím: „Nuže, nyní čas je k práci
a škoda chvilky, jež se marně ztrácí!“ – –
Však druzí křičí – samý žert a smích: –
„Nu, proč tak vážně? Jen se neunavit!
Dost času máme! Teď se chceme bavit!“ –
Na líci mnohých zřel jsem hněvu stín
a zaslechl jsem: „Jakýž podivín!“ –