Nechápeš? Nuže, aspoň věř:
Tys metafysická jen sběř,
jež tak jen dlouho může žít,
dokud v ni věří dobrý lid.
Nu, žils přec hezkých roků dost.
Však teď už lidská společnost
nit žití tvého přestřihla.
Už nevěří v tě – věc to zlá,
však co tu dělat? S paluby
se hází přítěž, zmaru by
se vystříhala lodička,
v níž sedí Církev Matička.
Když kormidlo měl svatý Jan,
tys mohl býti k službě brán:
tu peklo žilo, v hranici
hořeli bídní hříšníci,
tu draci lezli po lesích,
kde kořínky jed zbožný mnich,
tu čarodějnic hříšný sbor
vyletal v nocích nad obzor,
tu rouhajícím na zkázu
krev vytrýskala z obrazů
a v kostele zor svatých soch
se otevíral... Taks žít moh,
v ten vzduch jsi dobře hodil se.
V něm člověk žil, jak zrodil se,
náš po smrti, jak za živa.
Ne vítaná, ne vábivá
pak přišla změna. Církev máť
však zná svých duší ostříhat.
Teď svatý Pavel v ruce své
má kormu lodi houpavé.
On Církve advokát a štít,
zná s proudem doby moudře jít
a nezadat nic, nepustit.
Co možno svolit, svolí se,
co přítěží zlou, shodí se –
tak pro tě není místa již.
Vím, málo tomu rozumíš,
vždyť v shonu věcí všelikém
byls vždycky špatným logikem.“