Vrtěl pan brat bujnou hlavou, nechal v jizbě Palka...
Ve plášť Palko zahalil se, v pase samopalka.
Ze stajny si vyved sivka, pohladil mu hřívu –
neosedlán oř s ním letěl mžikem v dálnou nivu.
Leťem jako Tátoš letěl tam po břehu Hronu
a na brodě nožky brodil ve hvězd milionu.
A zas od vln safírových šuhaj bodal oře –
letěli a letěli, až od hor svitlo zoře.
Zlaté zoře! shledlo slzy v očích hochu ranně,
doneslo je v lúčkách svojich na Březenské báně.
Zazořily slunkem báně – dojel šuhaj k bráně.
„Hoj, tak záhy mosty dole!?“ – „„Hleďme toho ptáčka!
Neví, že dnes pod Makovym vzácná polovačka!““ –
Netázal se Palko více, znova bodl oře,
letěl v tuše úzkostlivé ku zelené hoře.
Letěl jako se Kriváně divá boží střela,
letěl jako myšlenka mu pod Makovo spěla.
A slyš! v hloubi tmavé hory veselé ty hlasy.
Ej, to věru švarní chlapci z Brankovy jsou chasy!
Skočil s koně, dal mu vůli, doběhl k nim rychlo:
třicet hrdel bez jednoho ve zpěvu hned ztichlo.
Zmlkly gajdy, jak by Palko byl jim přeťal hučky,
a v těch nohách zdřevěněly čacké pozabučky.
Tomu, v ohni zapomenut, vzejmul se hle! vátral,
a kde kdo byl, v uděšené tváři hochu pátral...