Aj, hle! Co to? – Tam jakás postava
vystoupla náhle ze tmy čiré,
z ní jasnota se velebná
rozlétla po krajině šíré.
Bělostnou řízou oděna
a růžnou šerpou opásána –
kdož je podivná paní ta?
Celá se chvěju polekána.
Hle! – již ji nese lehký krok
sem ke mně, ano přímo ke mně;
ba zdá se mi, že vznáší se
netýkajíc se ani země.
Již stojí u mne, zřím jí v tvář –
Já bláhová! Proč jsem se bála?
Když patřím na ni, je mi tak,
jak přede mnou by matka stála.
Ta přemilostná, bledá tvář,
tak láskyplna, dobrotiva,
že libější a vlídnější
jsem nespatřila jaktěživa.
Ten úsměv rtů a očí hled
až na dno srdce mého vniká,
že srdce, láskou puzeno,
celé se před ní odemyká.
A kolem ní ta svatá zář,
jíž velebně je osloněna –
O paní má! Ty's světice,
před tebou klesám na kolena! –