„Toť Vlasta učinila!“ Šárka dí.
„Toť její lásky dar, toť odměna
za velké činy, jež jsem konala,
za krev, kterou jsem za ni vylila!...
Slyš, proč mne krutý stíhá její hněv.
Ne mnoho kroků odsud klene se
sluj tajuplná, velká, hluboká.
Tu jistě z bohů někdo zbudoval,
tak plná divu jest a nádherná.
Když na obzoru luna vychází,
tu zdá se obživnouti celá sluj,
dešť bílých jisker srší se všech stěn,
a jak se krví zbarví lidská tvář,
když nadšením se srdce zachvěje,
tak divuplným světlem zbarví se
zeleně tak jak osluněný les
sluj celá luně na přivítanou,
a sloupy, na nichž klenba spočívá,
ty vydávají zvuky prorocké,
když nad slují se měsíc zastaví;
těch zvuků smysl tomu jasným jest,
jenž narodil se s hvězdou zářivou
na levé paždí, tomu pouze vchod
se sluje otvírá, neb pouze ten
zná mocné slovo, plné tajemství,
jež k skalným vratům čarným klíčem jest.
Když zemřela Libuša, zavlekli
do oné sluje běsi poklady,
jež urobili lesní duchové
při zatemnělé luny přísvitu,
a sluj jest naplněna zlatem tak,
a drahokamy moci zázračné,
že oslňuje září svojí zrak...“