Aniž si vědom byl, vdechoval
chlapec tu sílu, ten vzdor, on ssál je,
tím víc, když jednou v neděli
odpůldne vyprávěl v zahradě otec
o velkých táborech lidu zde
pod Řipem. „Na sta a na sta vozech
přijeli rolníci, dělníci
měšťáci, řečníci až z Prahy,
pěšky pak desítky tisíců.
Sokolů přišly jiskrné čety,
ty větší s hudbou, s praporem,
na koních selská banderia
z celého přijela Podřipska.
Šli také naši, otec i matka.
Otec řek’: ,Ať také Jiřík jde!‘
Skákal jsem radostí. Byl jsem tehdy
jako náš Jiřík – u nás jsme
samí jen Jiříci, děd i praděd.
Prvorozený syn byl Jiříkem.
Bylo to zákonem v našem rodě:
patronem našeho Řipu se křtít.
Říkával o něm prý sám náš praděd!
,Děti, to patron důstojný jest:
zlo-draka potřel, by trpícím pomoh’.
Neubližujte nikomu,
ale nedejte ublížit sobě!‘
Tak nám to říkal otec, děd váš,
proto mě vedl na tábor
pod Říp, jenž obhájit naše měl právo.
Nerozuměl jsem řečníkům,
jedno však pamatuji si dobře:
,Cizího nechceme nic, chceme jen své!
Nechceme býti otroky ve svém!‘
hlásal tam řečník, a ,Chceme jen své!‘
tisícihlavý zástup se ozval jak bouře.
Hlasů těch bouře utkvěla
v paměti mé, to volání ,Sláva!‘
našemu boji a volání
,Hanba jim!‘, utiskovatelům.
Tehdy i z kostela nahoře
vesele prapor vlál červenobílý,“
vykládal otec.
Jindy zas,
v neděli jasnou, jak křišťál čistou,
otec řek’: „Jiříku, dnes jdeme na Říp.
Maminko, vezmi pár koláčů,
ať nám tam Jiřík neumře hlady!“
Když byli zcela nahoře,
hochovi zrovna zdřevěněl jazyk.
Rozpřáhl ruce – „Jéjejéj!“
vykřikl s vytřeštěnými zraky.
Víc ani slova. Zamlklí
stáli tu také otec i matka.
Čistá jak křišťál neděle.
Polí a luk zeleň, modravé hory,
lesk Labe, červené střechy měst,
vesnic a jejich věže a vížky,
v dáli jak obři na stráži
Milešovka a Ještěd, Bezděz,
bez počtu jiných hor a hor –
všecko se lesklo, třpytilo, chvělo,
o čemsi vyšším, než vůkol vše,
o čemsi vyšším, než všecko to zemské,
všecko to světské, jak snilo by sen.
Po modré obloze obláčky pluly.
Po chvíli otec prohodil:
„A to jest ta krásná země,
země česká, domov náš.“
V tom Jiřík: „Tatínku! Maminko!“ zvolal,
klekl a zem tu políbil.
Bylo to, jako když zableskne rázem.
Okamžik citů vzplanulých.
Zatleskla v hochu dětská duše,
láskou a pravdou živená,
radostí prudkou opojená
za taký nečekaný dar.