Božena se shánějícý po svém
Muži zacházý y k hrobu, slyší
Zpěv, a pátrá, dítky do ochrany
Přijímajíc vede k sýdlu svému.
V cestě nalezá y Boleslava,
S dítkami ho do života křísý;
Okřívá, a prohlížeje k milé
Ženě, jakby posla s nebes zočil,
Duchem obživuje; milostenka
Lahodí mu, hledíc vybouřené
Uléčiti rány balšám v srdce
Kropí potěšení, láskou čistou
Přivtěluje k sobě duši tmavou.
Vzdychá muž, a v zmatenosti ducha
Věze kráčí k domovu, a rádby
K srdcy ženě padl, rád poděkoval
Věrné tovaryšce za odvážnou
Lásku, kdyby stud slov neupínal,
Strach mdlých neudusyl v srdcy cytů.
V myšlénkách se děsných kolíbaje
Jak duch sedí do bílého rána.