Berou živým, berou povražděným:
prádlo – jako selské usedlosti,
banky – jako dětské pokladničky,
kde co, ochráncové samozvaní,
kradou národu, jejž zavšivili:
jeho dějiny a ideály,
školy, jazyk, světce, mučedníky,
jeho krev i půdu, čest i duši,
všecko, ochráncové povedení,
kradou národu, jejž zasvrabili:
jeho zemi, jeho rodnou hlínu,
v jejímž kvítí matičky dech voní,
do níž jako do mámina klínu
stulíš se, až položí tě do ní,
kolébku tvou i tvůj hrob, tu zemi,
zemi krásnou, zemi milovanou,
svatou zemi, v dědictví ti danou,
domov tvůj, jen jeden mezi všemi,
onu zem, kde noha poutníkova
odpočine, když se připozdívá,
poslední, co ze všeho ti zbývá,
domov tvůj, ó srdce bez domova,
domov tvůj, tvůj svatý, tichý domov –
jejich Lebensraum... Co nelze ukrást,
aspoň zprzní, aspoň zaneřádí
nestoudná ta chasa čisté rasy
velkozlodějů a nadčlověků:
Hákový kříž vlaje s Akropole!
Hákový kříž na Olympu vztyčen!
Hákový kříž vlaje na Elbrusu!
Nadlidé? Snad. Nikoli však lidé.
Žid jim páchne. Povražděných židů
peřiny však nepáchnou už tolik.
V uloupených spí a nestydí se.
Styděti se vůbec neumějí.
Celý svět se tedy stydí za ně.
Ale všeho nesnesitelnější,
všeho strašnější a odpornější
lež je smradlavá, jež z úst vám chlípe,
obráncové Čech a Stalingradu,
Evropy a její vzdělanosti,
hnis, jenž z tlamy snětivé vám kape,
rytíři všech slabých, utištěných,
hnědé bahno lži, v němž zalknete se,
sousedé všech mírumilovnější,
slovu věrnější a poctivější!
Podlá lež, ó plémě ušlechtilců,
hňupská lež, ó filosofů plémě!
Z otce ďábla jste a otce svého
žádosti a skutky chcete činit.
Vražedlník bylť on od počátku,
v pravdě nestál, neb v něm pravdy není.
Když lež mluví, ze svého tu mluví,
neboť lhář je, lhář a lži je otec.