V luhu stanuli na valný dostřel luku,
a sám Luban kráčí k zdroji jasných vod,
kde se proplétají husté větve buků,
k Brunhildě kmet míří vetchých nohou chod,
vztahuje k ní hrdě vráskovitou ruku,
zve a zaklíná ji na smrt, na život,
aby přisáhla, jak velí svaté řády,
že slib vyplní bez úskokův a zrady.
Přísahou se klnou rety Brunhildiny;
volá nebesa i černých pekel svět,
boha, lidi, ďábla, ba i mrtvých stíny,
volá na sebe hrom blesku, spoustu běd,
že jen pravdu dí a dotvrdí ji činy.
Naslouchá jí klidně Luban, vetchý děd,
a kdy vyřkla vše, kmet volá vojevodu,
který pílí plnit umluvenou shodu.
Druzi jedou s ním; rek sestupuje s oře,
kráčí k strumenu jak bouře temný mrak;
každý krok mu těžkým přívalem je hoře,
jež naň spoustou pohrom sype chmurný tlak,
hruď v něm tlumí ducha, svírá ku pokoře;
pod břemenem bolu stoupá jako vrak
a jde k Brunhildě, jež v chvějném srdce tluku
lstivě vítá jej a podává mu ruku.
Chladným pokynutím vojevoda větí,
a kdy přísahou slib nově dotvrzen,
hledí k mrtvé Vandě, hledí ku dítěti
a v sluch vrývá se mu pronikavý sten,
který z retů dcery žalným lkáním letí.
Dívku Brunhilda jak drahocený plen
béře za rámě, i do náručí reku
vede odměnou své přísahy a vděků.