V kterýsi krásný den
do trestnice byl jsem odveden.
Nesvědčila mi ta půda.
Soužila mne strašná nuda.
Civět tady po leta,
toť historie prokletá,
jež pranic neláká
neklidného tuláka.
Nevidět slunce, nevidět mrak,
na čtyři stěny jen upírat zrak,
mít jenom procházku povinnou,
měřenou malou krátkou hodinou,
vše vidět včera jako dnes,
neslyšet obilí, neslyšet les – –
postava sedláka v onom čase
s tím drzým posměchem jevila se,
a bouřil vzteku záchvaty
smích ten proklatý.
Bych dlouhou chvíli odrazil,
pomsty jsem různé si obrazil,
oh, jen až budu na svobodě!
Myslil jsem na to stoje, chodě.