Vědoucí pak, jejž miluješ, týmiž branami
s tímtéž když úsilím nadlidským ve kraj neznámý
prošel zanícen v bytí svém, zdaž po jiné stezce
tobě ztratí se nadobro, jako oku zdá se,
jež svou slabostí bezbrannou touhy naše tresce,
když lsti jeho se poddáme? Zdali za světem
duchů zdrcených Puruše věčná, nekonečná
nesplyne, sebe jež hodna jest?
Jako u studny v poušti se sejdou ti, kdo znají,
kde že je ona studnice, tak se sejdou v tobě
štváni žízní podobnou ti, jež v lidském kraji
nejvíc bys musil si zalíbit. Tato těcha jen
zavři lidský tvůj sen!