Kdybych byl v starých dobách žil,
byl bych ti asi vystrojil
některé z hodných oněch zvířat,
jaké si bůh náš osedlával,
když se měl mezi lidi vydat.
Podívaná to dojemná,
když stanuv, pojí kolena.
Byl bych ti řekl: – Svěř se mu,
oslátku budiž svěřena
tichému. –
Slyš, i hlas ticha ztich’.
Tak utichá zamyšlený anděl.
Tak tichý je popel láskou spálených
svitků neblahých zaříkadel.
Tak tiché je vše, když si práci dáš
a slupku hřmotu oloupáš.
Vlak lomozí, ticho v lomozu.
Svěř se mu.
Dojel a padá na kolena
(tak nějak jak velbloud na poušti,
aby nalodil beduina),
očí s tebe nespouští.
Budiž mu poručena.