A nyní začal žít jsem jenom Pánu
a Pán mi platil za odanost duše,
že boháč jsem nad všecky světce nebes.
Na schodech u svatého Domenika
v Manrese stál jsem – stařenka šla jedna
a zahledíc se náhle v oči moje
hlasitě řekla, já že uzřím Krista.
A v chvíli té – ne Ježíš sám, syn Boží –
však celé nevystihlé mysterium
Trojice svaté já jsem zahled, postih
a rozuměl mu, což i Augustinu
kdys ostře Pánem odepřeno bylo –
a nezemřel jsem nevýslovnou slastí! –
A jindy při mši v hostii jsem spatřil,
jak svatá krev v ní zřetelně se chvěje
a barvou rubínu tím tělem svítí!
Zas jindy v rozprouděnou řeku patře
já cítil, jak mé duši křídla rostou,
jak z těla letí, k nebesům se bere,
zří na blaženost světců, štěstí rajské,
a náhle se jí otevře jak kniha,
tajemství víry, smí v ní listovati
a čísti všecko... všecko jest jí jasno:
stvoření světa, taje vykoupení
i velká harmonie boží lásky. –