„Venkov sám nikoliv,“ již Václav srdce otevřel,
„než v něm jedna bytost, v níž spatřuji vesnu a jitro
v nejsladším vtělení, vrch veškery slasti a krásy,
jež by mi ještě život moh’ skytnout – – Ó kdyby mohla
v temno a mráz duše mé svou jarní seslati záři,
snad že by hojný tam květ ještě se rozvil a zaskvěl,
k cílům zas velikým jaře duch můj křídla by vypjal –“