Jak šupiny by spadly s očí mdlých a kalných,
a s prsou sřítila se skála strastí valných,
jsem oddychl si s lesem. Vidím nyní jasně,
co činiti mi jest a kterou cestou jíti –
dál vítězící slunce na obloze svítí,
na tmavé mraky zavěsilo zlaté třásně
a povznáší se silou vysvobozující.
Již utišilo se mé srdce žalující,
dech radosti se dotek' zarosených lící –
Proč soužit bych se měl? Svou tíseň slunci svěřím
a odevzdám se vůdci, jemuž plně věřím!