Tam v Morousově svatou hrůzu míval
jsem z nedělního vždycky odpoledne,
kdy v rozmanitých stupnicích jsem zíval;
zde člověk jen si do kavárny sedne
a pašovsky se, po turecku baví,
že minutami plynou hodiny.
Již přečteny jsou všecky noviny,
část politická, denní, různé zprávy,
již prohlédnuta řada illustrací,
z nichž málokterá je nám slušnou prací,
již „strhány“ i nejnovější básně;
teď koláčem se baví naše dásně
a zrak náš po nějaké pastvě slídí,
až utkví na těch pestrých davech lidí,
jež na chodníku venku jen se rojí;
tam mužů jen se dotkne jako letem,
jichž polovička vězí v stejnokroji,
však za to pod kloboučky hezkým dětem
své metá střely; knír svůj berem’ v rety,
kouř vypouštíme ze své cigarety,
že kouřícím se zdá být parostrojem –
nu zkrátka, našinec tu dojem“.