„To naši nejstarší bohatýři,
hlídači našeho pomezí,“
Jiří své Evě ukazuje
hrdinný zástup vrchů těch.
„Hleď, hleď, jak jasní jsou a skvělí!
Opravdu, strážní duchové.
Slavně tu naši vítězili:
Soběslav, Žižka, tábory,“
Jiří se stával ciceronem.
„Hleď, hleď! Víš, začni západem!
Klidně tam sedí ti pavezníci.
Tam ten je Oblík, tam Milá je,
tady ten ostrý jako dýka –
Hazmburk, tam ten, ten mohutný,
velmožný, to je Milešovka –“