Pohled k půdě klopíc naslouchala mlčky Liduška;
zřídka jenom jí slůvko plané zašelestilo se rtů.
Zdálo se, jakby nový tvář sličnou výraz odíval,
jakby nerozlučné laškovné smíchy dětinské
z ní byly prchly valem; samy něžné skrýše ty šotků,
důlky hravé, zřít jedva bylo; zraky zíraly vážně.
Snův za to jemný pel ji krášlil, stín dumy sladké;
věstily ruch vnitřní rtů, ňáder záchvěvy lehké.