A potom na chůvino postařelé líce
vzpomínal dlouho; bylo talismanem
i dumou sladkou, kdy pak v žitím samém
let rychlá proměna s ní nesvedla jej více. –
A po ní ještě dále toužil bez úlevy;
až v knihách pozděj našel znova štěstí,
ty báje rodných zvuků, milé zvěsti,
chůviny pohádky a její sladké zpěvy. –
V duši mu rostly. A kdy potom v řadě druhů
se dověděl, že jiní též je hostí,
věnoval sebe celý milému jich kruhu
a staly se mu věrnou společností. –