Však cikánky již z cesty hlučný povyk tropí
a žebroní: „Jen vy nám, pantatínku drahý,
k vám nebraňte! Jen trochu, tatínku náš, sena
tam pro koníčka. Táto! Kousek chleba dejte,
zas nadělí vám pán bůh, aby vaše prahy
smrť nepřekročila ni člověk zlý, ni nouze.
Nu, pro to zdraví vaše! Požehnání sejte,
a hojně se vám zrodí, tatíku můj milý!“ –
Tak kroky na sáh vedly, řeči na dva dlouze,
rty hýbajíce zručně všude žebronily
až k statku Vejvodiče, jenž byl ve vsi středu
a napřed zahrádku měl, dubová též vrata,
jež na pilířích velkých byla zavěšena –
pilíře kamenné a staré ku pohledu
i šedé, dílem byly sochařského dláta;
neb nejvýš dvojice psů byla natažena
dovedně tesaných, z nichž oba vzhůru hlavy,
sluch i zor napjatý, jak strážci domu praví
v dál větřili, ač oba pokryti již mechem.
Sem podél plotů blížil se již s velkým spěchem
po návsi prachem zástup hlučný, divný, pestrý.
Šli tmaví mužové, psy chutě odháněli,
již koně kousali do vetchých jeho nohou,
co zatím po dvorech se hnaly černé sestry,
šat svrchní přes rámě, v něm děcka, rance měly,
a prosby dotěrné i kletbu tajně mnohou
z úst šlouce za vrata a v okna vzhlížejíce.