Usedli si u zelené tůně
na kvítečka lesní, přepestrá,
on tu šťasten na jejím si lůně
s ručkou malou, liliovou hrá.
On se tulí k štíhlému jí boku,
v nyjícím se topí jejím oku,
rameno jí vije kolem pasu,
hladí vlny havraního vlasu
a jí ku prsoum své čelo kloní...
Tajemnou svou píseň šumí les,
podkovou kůň lesknoucí se zvoní...
Ó, sny sladké, první lásky ples!
Tu on vstává od jejího boku
a rce takto, kalnou slzu v oku:
„Ó, již vadnou kvítka mého máje,
nepůjdeš víc do tohoto háje