A takto stojí zas před trůnem Boha
a čekají, a Bůh se vždycky zeptá:
„Sto prošlo zase let, co dělá člověk?
Jak čelí vám a jak pomáhá sobě?
Z vás koho zkrušil, potřel za sto roků?
Jdou věky tak a vás tu vidím stále,
však oko mé, jež vniká hloub až ke dnu,
vždy odkrývá, o poznání že malé
jste slabší, bezmocnější, chatrnější,
že skoro v stíny tratit se mi zdáte.
Ba sama vaše paní svrchovaná,
Smrt, ztrácí rozmar dlouhou poutí věků.
Jak stín o berlích Nemoc jen se plouží
a Války feny umírají hladem.
Mor skoro mythem jest, Povodni hráze
se zevšad tyčí vstříc, Hlad ztratil zuby;
jen ob čas v lůnu země upoutaný
zabouří Zemětřas, sta proti Ohni
se zvedá paží v jeden jeho jazyk
a člověk vozy předhoní i Samum.
Ba skoro zdá se mi, že za pár věků
vždy míň vás bude kolem trůnu mého,
že jednou sama Smrt snad přibelhá se
a klesnouc přemožena řekne: „Pane,
již na celé jest čáře vítěz člověk.
Můj herold první, Nemoc, včera podleh.
Vše zdolal člověk, já jsem sama v koncích.“
Když odmlčí se, tu Smrt odpovídá,
za všecky mluví, jak má právo k tomu:
„Jak dobře vidíš až k dnu všeho, Pane!
Ba slábne sluhů Tvojich valná četa
před člověkem, před silou jeho ducha.
Jen kdyby lásky více bylo v světě,
jak brzy byl by splněn sen tvůj velký
o volném, hrdém člověku a krásném,
jak snil’s jej v ráji, o člověku dobra
a shovívání. Ducha má již dosti
i důvtipu, žel pod vlivem jich srdce
že scvrká se mu – a tu vždy jsme pány,
vždy nová síla vjíždí v naše svaly
již chábnoucí, já bičem šlehám znova
svých sluhů údy otrlé zas k práci.
Být lásky víc, jak byl by snadno vítěz
ten prachu syn a hlíny! Často mdloba
mne chvátí již dalekou touto cestou,
že sama prosila bych, Bože, tebe,
dej lásku člověku, ať mne též zmůže,
dej k mozkům srdce víc!...“