„Cítíc v prsou svých již smrti mráz,
hledala jsem jeho, ne však vás;
nevěděla jsem, že zasnoubena
jest mu jiná nejvyšším tím blahem,
o němž přísahal mi tisíckrát,
že ho mně chce za mou lásku přát
při svém krbu za svým čestným prahem;
doufala jsem veň, že domov týž
bude mým, jenž vaším stal se již.
Neznám vás, jak vy mne neznáte;
jedno, kdo jsem, jaký osud můj, –
starý příběh! Padla jsem v tu sluj,
o níž slyšela jste stokráte...
Však snad Bůh, můj slitovník, mně sám
místo k Bohdanu teď vedl k vám!
Srdce vaše nebude tak tvrdé
jako čelo jeho, štěstím hrdé,
nezardělé hříšnou pamětí!
Odejdu jak stín, smrť již mě čeká, –
a to dítko, které světem nosím
v hanbě, v bolu svém a snížení,
ten můj skvost, – ó na kolenou prosím,
pláču zaň, – jest nade vše mi dražší,
a nechť přetěžké to loučení, –
slitujte se! Duše vaše měkká
kéž mu otevře tu náruč vaši!
Přijměte je z mého objetí
ve svou milost, ve svou lásku svatou,
za tu míru štěstí vrchovatou...
přijměte je v dům svůj, pod svou střechu,
na kolébku, v nížto doufáte
že též někdy sobě pro útěchu
vlastní dítko zakolébáte...“