Kodexu odvážlivě dotýkám se, a tím chmurných Satanových křídel...
Teď hodiny mé odbíjejí. Hvězdy blednou. Život ubíhá.
Za zlatou branou hvězd se všecko promění. Křišťálných zřídel
již šum a srdce tichne tep, a pravdy obzor uniká. Jde život v nebytí, a nestíhá
sen snu a láska lásky. I já míjím. Vím, že nejsem nic, jak duši otevírám snům,
již ani žebrák nálad nejsem, nevztahuji rukou svých
již ani k zemi, ani k nebi, a mé srdce – smutné arkanum –
umlká jako pohádka o hvězdách uhaslých.