Ten rudý prapor náš s tím bílým vedle polem –
jak bije, šlehá po svém bidle holém!
Hned plapolavě v rušnou dál se nese,
hned truchle choulí se a zimničně se třese,
a barva barvu v divé honbě stíhá,
až v očích, ve lbi, v srdci se nám míhá.
Viz – viz! teď ve výši se vzdmula krev
a po ní varem tryskla bílá pěna! –
teď vítr zadul – náhle nový zjev –
hle návěj sněhu, krví pokropená! –
a teď jak bílá holubice by se byla vznesla
a mihem do plamenů sražena zas klesla! – –
myšlénku volá, myšlénku nám drtí
hned vedle barvy života ta hrozná barva smrti.