Sličná Valda stanula a chvíli
na ruch práce, překotnou tu píli
z dálky zřela okem lhostejným.
„Hleďte!“ řekla, „kdo to vedle stroje
v dýmu páry, v mračnech prachu stoje
rozkazy své dává? Větrů van
oděv rve mu drze ze všech stran,
bílý vlas mu kolem hlavy vlaje.
Stařeček už, – ale dojista je
vůle nezlomená v těle tom.
Starý – ne však ztrouchnivělý strom,
v rozbouřeném větru pevně stojí
v kořeny své opřen, silný v boji.
Hrdého cos plá mu ve zracích,
vrásky však, jež kolem rtů se tvoří,
stopy jsou po dlouhém trpkém hoři.
Kdo to? šafář?“ – Vláďa v rozpacích
zamlk na mžik, ale hlavu zdvih,
zachmuřený tvrdým pravil hlasem:
„Otec můj !“ tak krátce úsečně.
Usmála se trochu všetečně.
„Odpusťte mi!“ řekla, „neznala jsem.
Ach, jaký to statečný je kmet!
s jakou silou vzmáhá tíhu let!“
K Vláďovi se náhle obrátila.
„Víte-li – bych upřímnou k vám byla, –
že jste mu tak málo podoben?
Ano, pravda, jsou to stejné rysy,
čelo mračíte-li rozzloben,
jakýs mráček mlžný však vám visí
pod obočím, lehounko se chvěje,
zcela mění výraz obličeje.
Snivého cos v něm se ozývá,
v měkký žensky ton se rozplývá...
A kdo zná vás, milý pane, přizná:
taková je vaše podobizna!“
Uklonila se mu rozpusta.
Baron pravil: „Možno.Typ se mění,
maně z prachu mrtvých pokolení
dávno zašlé znova vyrůstá.
Trochou snivosti, – snad odpustíte? –
s jakou na svět kolem sebe zříte,
měkkostí, jež málo ukryta,
slovanská krev ve vás prosvítá!“
„Vím to!“ Vláďa jen se usmál suše,
„žije ve mně i matčina duše!“