Záruba se z hradu pána svého
přesídlil do domku chatrného,
kde s svou dcerou v pokoře a modlení
doufal blaženého míti trávení.
Dcerka však, jak všecky dcerky,
milovala velmi drahé šperky,
nazvali ji frajle Milina
a měla amanta Libína.
Od dětinství již se zamiloval do ní
a celý čas vroucně toužil jenom po ní.
Byl však chuděra a neměl floků,
nemohl si tedy podepírat boků;
holka však, jak vůbec holky,
s bohatším rač měla spolky.
Nádhera ji skvostná oslepila
a ona si pana Vítka oblíbila.
Na Libína proto zuří v hněvu,
neboť Vítek jde k ní na návštěvu.
On byl jejím světem, její duší,
do něho se zbouchla až po uši,
a že lež to snad zas není nová,
na důkaz tu vlastní její slova:
„Mnohých radostí jsem u pěstounky měla,
byly dary, svátky, štědrý den;
tebou však jsem teprv blaho zřela,
všecko jiné bylo pouhý sen;
srdce nyní na to málo dbá,
jen když tys můj, Vítku, a já tvá!“ –
Z toho lehko pozná každý bloud,
že to chytilo v ní jako troud. –
Návštěva však dnešní jeho
měla zakončení zlého –
Tatík Záruba překvapil jich
a an na synka už dávno vařil klih,
spustil na oba hned s povykem,
že si holka tyká s svůdníkem.
Vítek ale ve svém rozhorlení
tátu svázat káže bez prodlení,
nechá přivázat ho ku stromu,
zlatý řetěz slibuje tomu,
kdo ve střelbě se zná nejlíp
a ve starce zatne šíp.
A jak káže synek třeštivý,
již se napínají tětivy.
Milina však o otce se bojí
a an ví, že Vítek v slovu stojí,
o pomoc již počne volati,
dřív než šíp jí otce zachvátí.
V tom však, o smůlo proklatá,
okolo jde Vítkův pantáta
a otcovskou mocí v krutém činu
jediným jen slovem zbránil synu,
vycinkal mu seč jen byl,
až kluk zlostně odkvapil.
Starého pak těší Zárubu,
aby dal si lépe pozor na hubu,
synek že prý dobrý, statný –
a že tento kousek špatný
horká spáchala jen krev.
Na to Záruba zas odvětí,
by dal pokoj jeho dítěti,
jinde pro sebe by hledal děv.
A dál vedou také rozmlouvání,
kteréž nemělo by konce ani,
kdyby oba, díky nebesům,
nezašli v Zárubův dům.
Proměna zas a malé zazvonění
divadlo v zámecký sál změní.