Leč postůj, ó dítě pokorných dní,
neteskni, nenaříkej!
Slyšíš, jak píseň srdcem tvým proudí,
vidíš, jak slunce vesele svítí,
zříš na dlažbě tančící dítě?
To život a láska i naděje
jde tvojí duší!
To omamně, vířivě hučí
v tvých smyslech
hlas tvojí krve, jenž neztichá...
To volá „Blaník“!