Teď objevil se Ctirad na mýtině.
Zřel Šárku spoutanou a stanul němý.
Cit divný svíral náhle jeho srdce:
zda soucit, čili stopa starých hněvů,
sám nevěděl; zřel pouze, kterak trpí.
Na ňadra hlavu měla nakloněnou
a vlasy její v neladu a zmatku
víc jevily, než měly zakrývati.
I skočil k ní a klek vedle ní v trávu
a zašeptal: „Co stalo se ti, Šárko?“