Kam uprchli jste, drobní pěvci malí,
když hnízda vaše ve prach rozmetali?
Kam křídla umdlená jste schýlili?
Co bylo v ořeší tu švitoření!
Teď sotva cvrček v trávě zakvílí,
po zpěvu, po radosti stopy není.
Jen kmeny holé, větví zbavené
tu leží mrtvy – zhouba kol a spousta!
Kdo vašich plesů ještě vzpomene?
Kde žluté krčky jsou, v něž drobná sousta
jste snášeli, kde očka, vesele
jež dívala se z hnizd? Kde všecko štěstí,
jež plálo v houšti listů přitmělé?
Kol změť jen usekaných ratolestí!...