„Zvonek“ zazněl starostových z retů,
který opět ztišil bouřnou četu,
jen ty blesky ze Lhotových očí
ve tvář správce ještě sobě skočí,
jenžto klidně uchopil se znova
jak by ledabylo dále slova:
„Nejedná se o to, páni milí,
byste jen tak se vším souhlasili
beze světla, bez porady řádné.
Vím, že dárek nemá ceny žádné,
nu tož, nechať, ale odmítnutí
znepřátelí pána vám a vnutí
do rukou mu jistě za urážku
dobrých skutků potom přísnou vážku.
Musím dodat, by vám slevil jarma,
na opravu kamení a klad
ze svých lomů, z pily polo zdarma
popřeje vám hrabě ještě rád.
O nájemce také postaral se právě,
mravů hladkých, vám jen k vzdělání,
na zblo trefný k vaší obce správě,
které patří všecko uznání.
Jaksi v odvet, ke průmyslu zdaru,
chce, by usnesla se obec zas
pivo bráti z jeho pivovaru,
které jistě lepší nad malvaz. –
To je vše; a tvrdím, nájem sporý
že vám v hlavě srovná všecky vzdory.
Tu je smlouva s archem darovacím,
sneste se, ať blah se domů vracím.
Může nahlédnout v ni Lhota strýček,
vše, jak dím, tam psáno na puntíček.“ –