Nebo náhle mysl jeho shlídla
holubičku, u trámu co visí,
z vejce zrobená – má zlatá křídla,
sám k ní papír u varhánky kdysi
skládal Mařence – ó ta je větší.
A již začal ptát se pozdálečí,
kde je Mařenka – v tom cvakla klika
u komůrky vedle – Antoš vstane,
paní matka skočí od peklíka,
tahat musí děvče uplakané
s prahu komůrky: „Co plakala jsi?
Hleď, jak špatně srovnala jsi vlasy!“