V té době Napoleon armádu
pouštěmi vedl, místy hrůznými,
nad nimiž rudé nebe měděné
se klenulo a slunce obrovské
pekelnou výhní žhnulo, pouštěmi,
kde vlny písku lesklé, třpytivé,
se v nedozírno táhly k obzoru,
jenž jako moře končil čarou světla,
svítící ostřím šavle tasené.
A nikde stopy života, jen ticho,
děsivé ticho, které svíralo
vojákům srdce. Pouštěmi je ved
jak Mojžíš v bibli, aby naposled
před Akkou stanul. Bylo k večeru,