tu Karel Velký, kouzlo minulo,
jež jako kámen na něm leželo,
a nevěděl to nikdo, netušil,
že mezi tím co tělo sedělo
tam na trůnu jak mrtvé, jeho duch
se zatím stápěl v děje budoucí
a viděl na dně jejich mlhavém,
jak v hrobě spal a jak se pohan zdvih’
zas osmělený, útok poslední
jak činil na svobodu Západu,
jak zatřás’ mocně říše základy,
jak Francie co koráb na moři
bez vesla tácela se v záhubu –
však z tmy té bídy hvězda zářivá
se vynořila, silné rameno
kříž pevně třímalo a štít a meč
a slabého chránilo Lovise:
ta hvězda, onen štít a onen meč
byl Ciljom Fierabras... A usmál se