Ctných cechů přední seskupili se
do kroužků k rozšafnému hovoru,
co mládež zatím, samý žert a smích,
piazzou plula jako rybičky
po osluněné říční písčině.
Sochaři mladí, kteří kroužili
kol Battisteria, by za hovoru
pohledem aspoň mohli poklonit
se umným reliefům na dveřích,
vrazili cestou na malířů sbor;
i ti i oni sňali barety
a kloníce se zastavili se
a ruce dávali si k stisknutí,
a sochař Gino tak je oslovil:
– Fortuna vede Vaše Milosti
na dráhu naši. Důležitá věc
předmětem byla našich hovorů,
i dovolíme si ji povědět
a vyslechnout váš o ní vzácný soud:
Je slušno, by náš jasný vévoda
Bianky krásu stále zavíral
před zraky florentinských občanů?
Jest nečistý náš pohled nebo co?
Či ujíst mu jí možno očima?
Hle, španělský král poslal jí svůj pozdrav,
a velká rada slavných Benátek
ji pro tu krásu dala prohlásit
za dceru světce Marka – slušno-li,
by na dále náš jasný vévoda
jen našim očím div ten přírody
lakomě skrýval? Jsme snad pohani,
psi turečtí? – – Ba, messer Gino, tak –