Dudák zestár’, nahnulo se tělo,
k zemi hledí vyhaslé to oko,
v důlek zapadlé jak v hrob hluboko.
Darmo pablesk zlatil zvadlé čelo,
darmo skřivan vepěl v sluch mu píseň,
darmo větřík zahrál s šedou lebky chmýří –
kdo necítí více v prsou jarní tíseň,
což mu po tom, že zde nové jaro víří!
Ach což jesti taká bídná hlava stará
jako sněžná voda z minulého jara!
Hyne, hyne v opuštěné sluji,
ani v kruh lehýnký sebou nehne,
když že větérkové lehcí nad ní dují,
na slunko se dívá mdle a kalně,
když však těžký vichor do ní lehne,
hučí zhluboka a žaložalně.
Staré myšlénky jak sváté listí hrčí,
stará mysl nahou větví trčí,
jak kdys vzrostla, k smrti trčet musí –
stáří, stáří – jakž se ti vše hnusí!