Král sousední zem přepad’ nenadále,
i začal boj, po němž král toužil stále,
dřív tygr doma, ve válce byl drakem,
vždy v čele byl a jak blesk lítá mrakem,
tak lítal rudý chochol jeho helmy,
an s bázní tyrana a vztekem šelmy
v nepřátel řadách bil se, zuřil, řádil;
a vítězství šlo, kam oř jeho pádil,
a krví jeho dráhu znamenalo.
Kol řady mrtvol – jemu vše to málo,
voj bředl krví – on se smál jak dítě.
Jak vlk přepadne ovčín na úsvitě,
on vrazil jednou v nepřítele stany,
seč byla hrozná, stíhaly se rány,
meč, kladivo, mlat, oštěp, topor, dýka,
pak rdousili se; náhle požár vniká
v střed vraždících se – stany kolem hoří,
vše rovnalo se vlnivému moři,
v němž krev a plamen ručejemi byly.
A nový zápas a juž v krátké chvíli
zbit nepřítel – vše bylo krále plenem,
i trnul nad tím, jakým velkým věnem
od války obdařen byl za boj krátký:
tu skvostné zbraně a hedvábné látky
a jantar, drahokamy, slonovina,
šperk všeho druhu, kadidla a vína
a mezi vším pak hvězda v noci ztmělé,
hle vlastní dcera krále, nepřítele.