Mlčení pak potrvalo chvíli.
Jen šum stromů, jež se k sobě chýlí
a pád kapky na list slyšet bylo.
Jedním slovem vše se vyjasnilo,
Filomena vyřkla je tak pravíc:
„Bůh je milostiv, my jeho děti,
jistě všichni stojíme mu za víc,
než by poslal nás v to místo třetí.
Sejdeme se, jak jsme tady zase
po očistci v nebi v onom čase.
Ó pak nepřeju si slasti větší,
a též za to stále se jen modlím,
bych pak svaté Panně pozdálečí
mohla sloužit, nevezme-li jiné.
Jak chci nad jejím bdít nad pohodlím,
a což Synáčka, jejž k hrudi vine,
dá-li mi ho někdy opatrovat,
klásti v plénky, zpívati mu budu,
kolébati nebo v loktech chovat –
a když někdy s outlých jeho údů
svinu povijan, až snad se vzbudí,
děťátko pak rozesměju sladce
prstem hrajíc na útlounké hrudi,
pak je s modlitbou dám svaté Matce.“