Hrouda prvá v jarním kvítí,
nového cos že jde, cítí,
strom v pupenů rašení
dává tajné znamení.
Vody vrou a strou se šíř,
oblaková letí chmýř,
trhajíc se s modrem splývá.
Skřivan hlaholivě zpívá.
Neztají se touha země,
vzkříšením když otěhotní.
K lidské duši mluví jemně
ptačí výskající sotní,
hukem vod i vrby květem
po vadnutí dlouholetém.
Srozumitelným vždy retem
zpívá mladá příroda
též i k jaru národa.