– I jazyk vyrvi mně, ten jazyk, jenž tě pálí
jak balvan řeřavý a v žehu neustálý,
jenž v ústech nemluvňat již leká tě a děsí.
Dav půjde pochopů tvých jako lační běsi
svou kořist větřící, a kleště jejich ztupí
tím stálým katovstvím. Spíš krvelační supi
se dají rozplašit a zkrotiti se snáze.
Ó příliš nejásej, že pych tvůj nemá hráze!
Až modlou otrokům čnít budeš v samé nebe,
až ducha knížata vši víru ztratí v sebe
a v prachu před tebou své šíje smýkat začnou,
pak lid svým toporem ti lebku zdrtí mračnou.
Kdož drzý, velikost má, vítězství a vládu,
leč malý krůček jenom k propasti a pádu.
Nuž jazyk vyrvi mně a rozedrásej v kusy!
Hřmím tobě do tváře: on věčný živ být musí,
on živ být musí, slyš, a třeba v krvi rudé
a vyrván, pošlapán on hřmít a dunět bude.
Před jeho hlaholem, když ozve se kdes náhle,
jak prachu kotouče před vichrem v poušti spráhlé
tvé vojsko prchajíc se kácet bude strachem,
a tvář tvá sesiná hned, hned se zardí nachem.
Ne mečem ocele, jenž tupne rzí a časem,
však mečem jazyka a hromným jeho hlasem
tvá padne šíj... Před zrakem mým ty planou divy:
zbraň v ruce národa, toť jazyk jeho živý!
Tvá zloba marna jest, on vzdory klade všemu,
a ty svou bídnost zříš – – – Teď jazyk vyrvěte mu! –