Snášíme se k mírným svahům
na náhorní rovinu.
Nepřehledný na ní sad,
velká mladá zahrada.
Řady drobných záhonů,
úzkých, dlouhých, jako rakve,
běží v přísném seřadění,
bez odporu cizí vůli,
vpravo, vlevo, vzhůru, dolů,
jako černí beránci.
Žádný není zeleňoučký,
aby zticha zaševelil;
žádný není oživený
ani kvítkem, ani trylkem,
ani jiskrou démantů.
Nestihla v nich tráva vzrůsti,
ani douška mateří,
ani keřík, aby na něm
pták zazpíval, rosa k ránu
zavěsila perličky.
Všecky čerstvě nahozeny,
všecky přísně seřaděny.
Samá hlína, samý kámen.