Kde černý Harudž v poušť se sklání,
Květlo jim boží požehnání,
Pod nebem, věčnou láskou jasným
Se každý květ zdál dvakrát krásným,
A sladší byla jeho vůně –
Kde všechno blažeností stůně,
Kde motýl, oživené kvítko
Svobodně vzduchem se kolíbal,
Kde surovec mu nezabránil
By – méně šťastné vesny dítko –
Svých sester svěží květ zulíbal,
Jenž útulkům se sotva bránil,
Ba spíše nový touhy nával
Vždy s novou touhou očekával.
Jak motýl ten, tak mohl tam
Též člověk přeblaženě žíti,
A láskou svou, jsa šťasten sám
Svým bratrům k štěstí podnět býti,
Jak motýl ten, tak svoboden –
Či člověk toho nehoden?
Vše volno božím výrokem,
Jen člověk má být otrokem?
Jen člověk, dražší tvorstva půle,
Má hříčkou býti cizí zvůle?
Co platný žal! Toť osud jeho,
A žádné vykoupení z něho!