A marně Armin, marně uvnitř čeká –
na balkon vkročil – dole plyne řeka
jak jindy klidně, jako tichý sen.
Však její šum zní jako pláč a sten
co lkání pro zesnulou nevinu,
jež záhy v lůně jejím našla hrob;
ach – mladá tak – a krásná, milá, svěží. –
Již tiše spí – nade ní vody běží –
a nikdy lásky neuvítá dob. –
Však čistou skvoucí duši děvinu,
či ji též navždy smrti halí moc? –
To dít-li můžeš – srdce není v tobě. –
Leč vlnky tiše šepotají sobě –
ó ne – ó ne – o dívko, dobrou noc! –