Odbíjí druhá popolední hodina
do ticha vloupala se tišina
(odkud as odvíjí se čas ta serpentýna
že nikde nekončí a všude počíná?)
a náměstí kde s vteřinou se vteřina
(co bílí holoubci) sezdaly políbením
vzdulo se mrákotným jakoby podezřením
že je edenským snem čehosi čeho není
A kouzlo ještě ani nedořčeno
a usouzení ještě nestmeleno
když vše už zas jak dřív ledaže proměněno
jakoby ve své jméno
Čtu si v něm očima bázlivě přivřenýma
poslouchám cizí řeč ale zvuk mateřský má
je sladká po něčem co se už jednou stalo
a trpkne budoucnem kde byvší započalo
A je to jméno které jménem je
a také věcí kterou jmenuje
je jménem náměstí svatého Augustina
jež jakmile jsem přečet uhasíná
zbyl magický jen kruh který si skoro nevšímá
Johanky s mečíkem a bázlivýma očima
Co těžkého to asi kruh ten na srdci má?
Souží se snad že neví jaká toho příčina?
Vůbec si máločeho všímá
hned kavárny jedním co okem dřímá
na výsluní
Tam dumá jeden jehož vzezření má
podobu s Jankem který spadl s luny
Jestliže byv na výsluní řek’ básník tu připomíná
daleko daleko ještě že duchů hodina
ví dobře posměchu že nadbíhá
Leda by čtenář byl velkomyslný
a spoléhal že pozděj’ porozumí
a jestli ne pomni že básník ve své struny
sáhá jak nejlíp umí.
Co chcete? V hlavě mu duní:
Padá věčně s luny
Kavárna terasa stůl sklenka vína
vedle té kocour a jenž také dřímá
a na židli která nic nepřipomíná
bdí některý kdo lehce zapomíná
I na Carmen která s přimhouřenýma očima
tak často ho líbá
Křížová cesto osudu písniččina!
Sotva si zazpíval napadá jiná
ledaže ten který tu příští zpívá
se ptá odkud ta uhránčivá
odkud ta líně laskominná
po falešném stesku chut.