Oči starcovy se pnuly
Na jinošské jaré tváři;
– „Jak?“ – dí – „ty zde pobluzuješ
Chladem pod severní záři?
V zámořské což vlasti lůně
Srdce tvé si nehovilo,
Že v seversko pustochladné
Toužení tvé zabloudilo?
Zde se nerdí růže jarní,
Mrtvou zem jen sníh pokrývá;
Zde slavíků nezní lkání,
Vír tu hlukem poušť provívá.
Vrať se zpět! Kde domov kyne,
Květou věnce tvé mladosti!
Domácnost, přátelství, láska
Jiné poskytnou blahosti.
K žití vrať se uvyklému,
K břehu spěj opuštěnému;
Smutnéť je zde přebývání
Srdci osamotnělému!
Vím, co tebe k harfě vábí,
Ducha tvého znám želání;
Důkazem-li však již vůle
Vznešeného povolání?“ –