Ó srázné vrcholy!... Má duše se jich leká,
jak motýl zbloudilý po stráních jejich těká,
však dobře ví, jich nelze slézti,
jen patřit v divy ty, ji poplašenou těší,
kam vzlétá archanděl, tam nevnikne krok pěší,
jen zřít – již svrchované štěstí...