Umlknul. A oba stáli
proti sobě jako cizí –
srdce dvě, tak čistá, ryzí –
stvořená jak právě k sobě.
Ticho kolem, jako v hrobě –
ticho kolem, jenom v dáli
sova houká v lesů klíně,
v močále kdes na dolině
žáby sobě skřehotaly.
Přes měsíc se mračna hnaly
z temné tuče*) odervány,
která zticha nad obzorem
nad lesy se nesla horem.
Bouř zní časem jako hrany.