Stejně luznou, stejně plnou krásy
žití rozkoš jevíš okřídlenci,
jak tam na strmícím srázu níže
pracně bušícímu odsouzenci,
neviditelné jejž pouto víže
přikutého ku palčivé skále,
jako Promethea, v mukách stále...
Hleď, jak ptáče v lehkých křidel třpytu
bujně letíc jasnozlatou výší
sladkou blahosť pije ze blankytu!
Hleď, jak člověk v úmoru své trýzně
prahne po nebeské její číši
v žáru nikdy neskojené žízně!
Hle, těch snědých paží zápas krutý!
Div že nepuknou jich tvrdé svazy,
těžce pozdvihují nástroj kutý
jako v hrozbě, že kus nebe srazí!
Pod břemenem, jež ty ruce nesou,
poloskleslá kolena se třesou,
postavu div drží síla skoupá,
kladivo však nad hlavou se houpá
nadlidským těch ramen úsilím;
zuby blýskly, oči z důlků třeští,
hruď se chví jak hněvem zběsilým –
kladivo, jak v pevném spjetí kleští
napřahlo se v zad, pak slétlo rázem
ku předu, až oťřáslo to srázem!