Nohy své teď obrnil jsem strojem,
a už letím trpělivou plání,
hnán své duše bujným nepokojem,
podél křovisk, kde jsem unaven
u podvečer v každý býval den
se sny svými, mladistvou tou chasou,
jež mne posud v duši doprovází
se vším žárem i se všemi mrazy.
Byl jsem šťasten po té ledné pouti!
Taktem klidu, jenž mé nohy řídí,
kolébám se vrbových kol proutí,
v mysli maje podivný svět lidí,
prsa dýší hrdě vzhůru vzpiata
a má duše božským kouzlem jata.
Ticho kolem, jenom pod nohama
vrže ledu zrytá hladina,
se mnou jen tu duše moje sama
k zpovědi se tlačí jediná.
Mládí čas nás baví do sytosti:
hraček bujná pleše kratochvíl,
panák s bubnem v milé společnosti,
míč je dnů všech vytoužený cíl,
v létě v rybníce tom houpačka,
v zimě hladká po něm klouzačka.
A pak přišla kniha! První obrázek,
první písmě, první myšleníčko!
A vše prchá zase za kratičko
a s ním dětský nenávratný věk...