Tu zamlčel se zas, a oba postrašeni,
v to místo k rákosí zrak mlčky upírali
a na rybník, jejž posud mlha ranní halí.
V tom Pavla chytila se druha křečovitě,
ten odstrčil ji však a očima jen svítě
se vztýčil náhle, – jak by nebyl se však vztýčil,
jen nohy zmizely tak ve břich, jenž se vzpříčil
sám pod čepicí velkou na ten pohyb náhlý:
pod kabát dlouhý tak se obě nohy vtáhly.
I šeptal k vyděšené Pavle poloslovy:
„Tam v olšinkách se kmitlo něco skrze křoví
blíž dubu, viděla jsi?“ Pavla kývla hlavou,
a Dubák vykročil hůl drže rukou pravou
a levou Pavle kynuv, aby byla zticha,
v před kráčí k olšinkám. A Pavla sotva dýchá,
v zem tílko tlačíc kouká, kterak Dubák směle
se blíží k olšinkám – mráz probíhá jí v těle,
chce volať za ním, pozdě, už jí zmizel v křoví,
i vykřikne – vše ticho, nikdo neodpoví.
Tož zdvihne se a pádí za kravami zrovna,
neb samotnou ji jala úzkosť nevyslovná.
Schována za kravou tam v strachu dlouho čeká,
až probudí ji náhle výkřik do daleka:
to Dubák na ni volá. Nehnula se s místa,
jen očkem za kravou se vyhlednouti chystá,
však Dubák hned ji spatřil; tam stál bujný synek
a na ni kývaje zas volal od olšinek,
až dodala si ducha, brouzdala se rosou
a stokrát zastavila svoji nohu bosou,
když na ni Dubák dupnul: „Nu tak sebou pohni!“