Tak si dumá svatý, když tu zas se staví
před něho tři známí hosté nedočkaví.
„Nu, buďte mi zdrávi, čtveráci vy milí!
Spánek kostí mých jste v Mýře porušili,
ale budiž! Slavné mám tu přebývání,
líp než kdyby hrob můj měli musulmani.“
„„To si také myslím, ale, milý svatý,
aby milostí tvých byl již vrchovatý
poklad v našem Bari – víš, co schází k tomu?
Pozlacená loď tvá –““ „I vy vydřiduši!
A jak se já potom dostanu zas domů?“
Godo však již mluví, že prý se tak sluší,
že to možno, vhodno, správno ano nutno,
a že by jim bylo kolem srdce smutno,
kdyby s nadějí tou na suchu je nechal,
Matteo pak také se svým ihned spěchal,
hle, již účet dává, pergamen ho plný,
za tu loď, již tenkrát shltily mu vlny;
ostatně prý Tredulf v důvěře své čisté
zatáhnout již kázal loď na místo jisté –
Biskupův zrak maní k zátoce se svezl,
ale lodi zlaté již tam nenalezl.
„Mějte si ji tedy, byste Mikuláši
neřekli, že dlužen jest za práci vaši.“
Líbají mu ruce, Mikuláš se brání.
Se slzou se loučí. Inu, Taliáni! –