A dívka mladá snivě šeptá dál:
„On unaven byl, prosil o vodu,
z mých rukou pil, pak dlouho, dlouho stál
a tiše pravil: „Slavím náhodu,
jež popřála mi tebe spatřiti!
Již půl dne bloudím v této pustině,
a marně pátrám po své družině, –“
v tom ruku moji pevně zachytí. –
„Pojď, veď mě!“ praví.“ – Děsný, trpký smích
se vydral náhle z ňader starcových.
Však v upomínky sladké zabraná
jen povzdech tlumí dívka v zardění
a zpovídá se polo ve snění:
„On nešeptal mi slova vylhaná,
vždyť okem jeho srdce mluvilo!
Až k naší chatě jsem ho dovedla. – –“
V tom zachvěla se, tvář jí pobledla
a slzami se oko zalilo.
„Ach, otče, věř, on přijde, přijde zas,
on navrátí se, vždyť mi přísahal!“ –