Kdys vyšla v poušť. – Den chmurný slunce zář
v par neproniklé sítě uvěznil,
že pouze s korou žlutě narudlou
z nich kmitalo. Vzduch sálal plameny,
a celý vesmír jedna výheň byl.
Šla zamyšlena, za ní zvolna lev.
Tu náhle temné, děsné hučení
z dum zbudilo ji; hlavu pozvedla.
Kam sáhl zrak, se obzor zatmíval,
mrak černý před slunce jak záclona
se rozložil, pln dusných plamenů,
a žhavý vítr písek do vírů
hnal divoce, tu v sloupy obrovské
jej zvedaje, ty vzduchem nesly se,
jak samy šly by, či jak třímány
by titanskými byly rameny,
jež zakrývaly řasy zrádných par,
tam kola vírná v písek rýsoval,
ryl v ňadrech pouště, která chvěla se
pod jeho dechem, náhle ztajil se
a náhle vybuchnul, a celý déšť
drobného písku rozlil prostorem,
jak z raket snopy jisker létacích.
Tu zdálo se, že ruce neznámé
se kloní k zemi, jak obrovská dlaň
mrak dolů kles, a její každý prst
byl písku sloup, a dlaň se svírala
a celý liják písku padal z ní,
jak démon kýs by chytil celou poušť
a ždímal ji; pak všecko v jeden mrak
se slilo valný, který zvolna rost,
jak hvězdy chtěl by strhnout ve svůj klín,
je smísit v zhouby chaos jediný
a vychrlit je Stvořiteli v tvář.
Ten obr vzpřímil se, dvě ramena
nad obzor rozpjal, jak by v objetí
svět rozmačknout chtěl – ticho hluboké!
V tom horký vítr roztáh perutě
a sterými šleh po něm jazyky,
a jako onen kolos biblický,
jejž ve svém snění viděl Daniel,
když štěrk se dotknul nohou hliněných,
tak velký, valný, zvolna svalil se
jsa roven pohoří na tuhou zem;
leč dřív než mohl celou tíhou svou
si lehnout na ni, jak na moře mrak
a jako mlha nad šer propastí,
juž druhý vítr křídlem po něm šleh,
v prach rozmetal jej a jak pouhou smeť
jej házel kolem, nová údolí
tam vyhloubil, tam hory nakupil,
tam dávno tlící kosti vyhrabal,
tam zbytky zdí, jež celá století
pod pískem snily, stromů kořeny,
s palm suchým listím v jediný smet vír
a v huku bouře příšerně se smál.
Ó jaké divadlo! – A Marie,
ač sotva srdce v těle bilo jí,
přec klidně stála s čelem vzpřímeným,
zrak cloníc rukou v dál se dívala,
jak obzor tměl se, v tváři cítila
žeh plamenů, v šat písek padal jí;
leč když měl k zemi klesnout jeho mrak,
tu vítr vzal jej na své perutě
a kolem ní jej v dálku tmavou hnal,
jak ohnivými biči andělé
by hnali z ráje zástup démonů.
Tu z této spousty v dál se nesoucí
cos bílého jí k nohoum upadlo,
a Marje zvedla to – vír dále spěl,
až zmizel kdes jak mraku kotouče;
svit slabý z mlhy husté prodral se
a Marie viděla, v ruce své
že drží lebku. – Dlouho zírala