Ven z našich úzkých obzorů, kde stěží
se časem dýchá v dusnu k zalknutí,
kde na všem vůkol těžké stíny leží,
v dál zatoužíval’s volnou perutí,
výš nad mlhy, jež jako těžká chmura
se časem nízko vlekou nad námi,
jež, zmalátnělé, ve snách dusí můra...
V kraj dálný zaletíval’s, neznámý,
a světy vídal’s daleké a divy
zázračných krajů. Čtyři úzké stěny
tvé chudé kaplánky tu opuštěny
pojednou zbyly. Duch tvůj, stále chtivý
vždy nových, širších obzorů, tě učil
výš vznésti peruť nad všednosti rmut,
ven z toho okruhu, jenž svíral, mučil
a tížil v dusnu tom, kde odnikud
nebylo svěžích závanů... Kdes jiný,
krásnější život svěže dýchal světem,
kdes jinak žili, nežli přáno dětem
té zakřiknuté české domoviny...