Tak jako kvítek nadnášela se
a vykasanou nesouc suknici
zdvihala nožky s pyšnou zálibou
a červené ty nové střevíčky
pozorně lehce kladla v cesty prach,
jak by jich ještě roky užít chtěla.
A hned se na špičky jich dívala
a těšíc se z nich usmívala se
a hned zas patříc volně po lidech
úsměvem takřka děkovala jim,
jak by se byli přišli podívat
jen na červené její střevíčky.
A zahledla-li v davech známou tvář,
hned kynula jí rukou k pozdravu –
a, lidé drazí, nikdy nebyly
ty oči její čistší modřejší,
než na té cestě... Mráz šel po nás všech,