Zachyt’ vězeň těžkou hlavu dlaní,
minulost jak tepna bije v skráni.
Nadšen věrou obrozenou, čistou,
jako plavec loď svou jedinou,
obec chránil rukou pevnou, jistou
před nástrahou, lestnou písčinou.
Jaké štěstí! celé svoje žití
v jedinou jen vtělit naději:
bratrstva že jednou v šlépěji
celé Čechy pravdou tou se vznítí,
která bratří nehynoucím světlem
dávno vedla v nauky jejich Betlém.
Ovšem nyní naděje, ta tucha
ratolest je uvadlá a suchá,
zastánce pak její k smrti zmořen,
jako dub, jenž podťatý má kořen.
Ale přece v upomínek noci
bílá hvězda plane s vysoka,
v zlatou síť jej obepřádá mocí,
z duše loudí slzu do oka.
Vidí ve snách, v dětství svého záři,
temné oko, řasy hedbáví,
smavé rty a bílou, dívčí tváři,
vlasů příval černě blýskavý –
Byla krásna; jako útlé snítky
rostly spolu, znaly se co dítky,
což tu divu, že jak horský pramen
z jejich duší lásky šlehl plamen?