Ty přírodo, ty matko, ty družko, nevěsto,
co jest to, co mne tísní, ó netaj, pověz to!
Ty chráme, monastýre i hrobe, zda to víš,
proč nejsem, jak jsem býval, proč já to nejsem již?
Ty kolébko i rakvi, i lože, stane můj,
ó zvedni moji tíži a žal můj umírňuj,
a anděla mi sešli, ať zmírní dechem svým
ten palčivý žár srdce, než splane v prach a dým.
Neb mnohé struny žití již strhal život ten,
a nemnoho jich zbývá... hle, v západ tíhne den...
Ve struny žití mého co bouří zalehlo!
Je rozrývala láska, je záští sežehlo,
je touha napínala, až náhle pukly v ráz,
je bujné plesy rvaly a samoty dral mráz.
I zasténaly divě a v žalný vzdechly zpěv,
a do hrudi se vlila jich otrávená krev.
Ta naše cesta žitím, co skrývá v sobě hrůz!
a každý kročej po ní si žádá srdce kus,
přes hroby drahých srdcí mdlá noha klopýtá,
kde před ní vřelá krve je ručej rozlitá,
přes hluché pouště, kde se květ nezjeví ni pták,
jak na všecko by vtisknut byl věčné smrti znak.
Ta naše cesta žitím, co skrývá v sobě hrůz!
a každý kročej po ní si žádá srdce kus,
a věčný smutek s námi vždy z jedné mísy jí,
než těžké, černé hroudy nám prsa pokryjí,
stesk naši duši hlídá a ssaje v každém dni,
jak ženich neodbytný noc každou lehá k ní –
tak slaba byla večer, a ráno, jaký žas!
se svého lůžka vstavši se cítí slabší zas,
neb těžký, pustý dusil ji celou nocí sen:
ó na takou noc černou ký může vstáti den?
Neb jestli přelud krásný ji v spánku obestřel,
ten opojený pohled, co, probudiv se, zřel?
Jen temno místo světla, jen nelad za krásu,
jen rozplynulé štěstí ve bolném ohlasu.
Oh marnost, všecko marnost, děl naposledy král.
kdy dopil pohár žití, jenž v luzných barvách hrál.
Jeť marnost láska ženy, dnes objímá tě snad,
však vidíš v jejím oku ten krutý výsměch plát?
Jak tobě dnes, i jiným dá sebe zítra tak:
svých retů med i hudbu, svůj úsměv, sladký zrak.
Ty vřel’s k ní láskou světce, však ona, podlý klam!
O trudno dít, co dále, ó jdi a zemři sám!
Tvůj čistý oltář znectěn, jdi, zamkni spustlý chrám,
nechť štír a ještěr hnízdí, když Bůh víc nesmí tam!
Zříš zářné meteory? Slyš náhle slabý třesk –
kam jich se děla krása? kam zmizel jejich lesk?
Kam tvá se děla láska? O dítě, umři též,
zde úlevy a klidu již sotva nalezneš!
Hle, kalný proud se šeří, tam dole – hleď, tam níž,
– jeť život branou smrti – tam dole jsi jí blíž...
Ne, nestrachuj se – – bude tak skončeno to dřív–
buď s Bohem, zrádný světe! Buď Bože, milostiv!
Jeť marnost vše, co hřeje a bouří naši krev,
pro vyšší zájmy zapal a nadšení a hněv,
ó hrůza, jaký pocit, ó běda, jaký žal,
nic v světě nepotrvá, vše stráví vlastní pal,
jeť prchavé, co drahé, co nejdražší, to v ráz
se rozvije a mžikem již zvadne, umře zas.