Hle! mstivý duch ten, jenž nad českou zemí
Se tolikrát už záhubnou vznes’ zbraní
A tolik bídy uvalil už na ni,
Že její kroniky jsou krví psány –
Ten mstivý duch zkáznými perutěmi
Se znova dotknul jí a z nové rány
Krvácí dětí jejich část! – Ó, vizte! zdálí
Bratrů-li bol i vám v srdce nepálí? –
Neštěstí krvavé zaťalo drápy
V městečko klidné. Z lítých pramenů
Se řítí ohně! v moři plamenů
Se budovy i chrám posvátný stápí,
Od hory k horám požáry se táhnou,
Domy se boří, nivy vedrem prahnou,
A v živlů ryk a v lidu bědování
Se mísí duté zvonův zasténání
A praskot dřev a rachocení stěn
Se sesypujících, toť souzvuk hrozný,
Jej proniká vřesk vichřice lomozný –
A vše jak přízračný a divý sen
Se míhá před smysly! – Hle, jeden den
Pohltil vše, co mnohá dlouhá léta,
Co tuhá lidí práce vyvodila
I to, co štědrá příroda zplodila,
I po blaženství lidu veta!
Hle, bez přístřeší zoufalé rodiny!
Vše, co kdy srdce jejich těšívalo,
Vše, na čem doufání jich spočívalo,
I komnatky, kde kolébky jich stály –
Rozpadlé v pusté, holé zříceniny.
Kde jest ten, jejž by hrůzy neobjaly
U pohledu na zpustlé rozvaliny?