Tak všecko schází, všecko mizí...
Čas se svých polí dál žeň sklízí
a bez odechu vrhá ji
v tůň věčnosti a zapomnění...
a zase sije bez prodlení
a zas už plody padají...
ach, noví mrtví... bolest jiná...
a na staré se zapomíná...
Však dnes tomu čtvrt století,
den vraždy ožil v paměti,
a suchých kostí bílý prach
chví, víří v našich vzpomínkách!...