když Markýtka již rozloučila se
a spat šel muž i děti, rozžehla
si tu svou krásnou lampu na stolku,
a v šál se halíc, před ní seděla.
A zdálo se jí, že to maják je,
a její loďka bědná zmítá se
na bouřných vlnách, a přec ke světlu
blíž, blíže pluje... Či snad kouzelný
to dar je, lampa Aladdinova?
Svým přetřela ji šálem, a tu div!
Síň chudá zmizela, a v komnatě
seděla zdobné, okny velkými
se vlnilo v ni slunce na sochy
a obrazy, a plno rozkvetlých
kol stálo květin... Knihy v příhrady
se tísnily jak plástve medu v úl,
a ona psala... svěží, krásná zas
a zdravá, zdravá! Vedle zvučí smích –
to Dora asi s dětmi učí se,
jež chodí v její ústav slavený,
a teď vstoup’ Jarouš – slavný malíř je,
a svět se klaní jeho obrazům –
list nesa matce. Milý Karel v něm
jim oznamuje, u sultána teď
že v službách, řídí jeho zahrady
a oblíbencem takým u něho,
že ucházejí se i pašové
o jeho přízeň... A vtom zakašlal