Světa vír vyvolá velké boje.
Duši mládce zchvátí nepokoje,
Vášní překypuje často srdce mladé;
Kde si jinoch krásné ráje vykouzluje,
Tam mu mnich jen nahou hrůzu odhaluje,
A tím jeho srdci těžká pouta klade.
Oj mladíku, v tvé horoucí duši
By se jako v máji rozdnívalo,
Kdyby oko jedné drahé děvy
Se milostně na tě usmívalo.
V ňádrech tvojích pustota je chladná,
A mnich tě jen krmí bídou toho světa,
Stíny jen, ne světla tobě ukazuje,
A po blahém míru tvém je navždy veta.
Duše tvá je svatým hněvem rozkvašena,
K trojnásobné svaté pomstě připravena; –
Nezatlouklo s tebou v žití srdce žádné,
Nerozumí touze tvé a pláči tvému
Nikdo; kynou ti jen duše jedem chladné,
Jenž se smějí srdci touhou citlivému.
Bláhový, jen jedna tě tu milovala;
Ta se v jiné kraje dávno odebrala! –
Pusť se šírým světem podlé citu svého,
Snad nalezneš matky lůžko osamělé;
Jdi a vyklop na něm svoje srdce celé,
Snad se zbudí pláčem syna nešťastného. – –
A on pouť nastoupí, hledat hrob své máti,
By se aspoň jednou mohl vyplakati.
Hvězda jeho lásky – ta ho k matce vede;
Ona nad tím místem opuštěným plane,
A naň sílá svoje světlo jemné, bledé.
Mladík k hrobu dojde, padne na zem svatou,
Uleví tesknotě duše světem štvané,
A v duchu objímá mamičku svou zlatou.
– Nebuďte ho z toho opojení;
Je to jeho první okamžení
A poslední, co se ve snách lásky topí,
Místo jedinké, co lásky slzou skropí. –
Sníť on krásně, sladce; zdá se mu v té mdlobě,
Že se jeho matka nad ním vznáší,
Že mu všecku lásku zanedbanou nese,
Všecka políbení najednou přináší,
Zdá se mu o ráji – na své matky hrobě.
A upír na skále bolestí se třese.
Matka dítě svoje ve snu požehnává;
„Synu, ještě jedna tvoje matka žije,
Nezapomeň na ni – na vlast svou.
Ty ji můžeš spasit; ona dokonává.
Krví svou ji spas, sice ji vrah ubije;
A pak se vrať blažen na vždy v náruč mou.“ –