Ať křičí, až jim třeba hrdla prasknou!
ať troubí, nebes hrom že přehluší!
To platno nic, ten člověk bídně zajde
v té vřavě divé, kterou vznítil sám.
A musí zajít, musí bídně zhynout,
ať směje se nám, ať nás přehlíží,
ať ukoval nás k mlčení a k tichu,
tou přísahou v údolí Rimmónu,
on zhyne bídně! Po nás rabínech
kdys aspoň psané slovo zůstane,
co zbude po něm? Pověst těkavá,
že vůbec byl, se hádat budou lidé
po staletích a zda-li byl to on?!
A musí zhynout! Musí! Slyšel’s kdy,
že Jehovy se někdy dovolával
a proroků a Thory, rabínů,
když řečnil k lidu, opit vítězstvím?
Ba přísahám, on nezná ani Boha,
on horší jest než kterýkoliv pohan,
jen na své síle všecko buduje,
jen jménem svým se všady vychloubá,
jen pěstí svojí všecko rozhoduje.
Kdy svolal nás, by v poradu nás sved?
Kdy předložil nám jeden, jediný
svých úmyslů? Sám všecko vykonal
a nebe přálo jemu na pohled,
a sběhlou luzou ze všech konců světa
se obemknul a tou jen vítězí.