Tichými slovy šepce praví:
„„Tam při jezeru vížka ční
Nad stromů noc; její bílý stín
Hlubokoť stopen v jezera klín;
Však hlouběji ještě u vodu vryt
Je z mala okénka lampy svit;
Tam Vilém myšlenkou se baví,
Že příští den jej žití zbaví.
On hanu svou, on tvoji vinu
Se dozvěděl; on svůdce tvého
Vraždě zavraždil otce svého.
Msta v patách kráčí jeho činu. –
Hanebně zemře. – Poklid mu dán,
Až tváře, jenž co růže květou,
Zbledlé nad kolem obdrží stán,
Až štíhlé oudy v kolo vpletou
Tak skoná strašný lesů pán! –
Za hanu jeho, za vinu svou,
Měj hanu světa, měj kletbu mou!““