Všel do domu, jejž nazývá svým hrobem,
a v jizbě stane neveliké, nízké,
se stěny snímá obraz: bílý hošík
na zemi sedí, pantoflíček zouvá,
– to modrooké dítě hrdě nazval
kdys římským králem – patří na ně chvíli
a líbá je, a drobné slzy tiše
se kradou na líc z ocelových očí.