Uplynuly noci, dnové
vraceli se zase znovu.
co v žaláři Tatarové
pohřbili ho jako v rovu.
Sedí, sedí tiše, němě,
smuten jako černá země
ve dny jasné, v tmavé noci
samoten a bez pomoci;
pozoruje v běhu mraky,
pozoruje v letu ptáky,
pozoruje v proudu vody.
Rychle jako tyto mraky,
hbitě jako tito ptáci,
jistě jako tyto vody
uplynula dlouhá léta,
s kterými vše v světě mizí –
s kterými po mnohém veta.
Proto – vlastní ani cizí –
nepřijde sem, aby sobě
postěžoval, požaloval,
aby srdce srdci našel.