Jak byla krásná! Klenby azurové
by lepost před tím kouzlem ustoupila,
co ve výrazu jejích očí žije:
Z nich netušené tajemství se lije,
z nich sama duše vše své krásy sílá.
Rty v rozpuku jak růže purpurové,
jak červánky na nebi večerním:
Dvé družných vlnek, větřík když je líbá
za červánků na břehu jezerním.
Jak byla krásná! Tvář tak čarná, libá!
Ach, zdála se jen proto utvořena,
by lásku v srdcích lidských rozsévala,
by nad ubohým slze prolévala,
by tam klečela v nebi pokořena
v cherubů sboru, prosíc za hříšníky!
Však oko, oko, co se tomu rovná –
ta jemná oka zář jest nevýslovná!