Kezem folyvást szoritva, hátradőlt,
S inkább nyögött, sirt, mint szólt a beteg:
Nem fedte már verejték homlokát,
Ónszinüvé változtak a szemek,
S körültök ott, hol a köny útja van,
Fényeses, vörhegyeg szalag vonult,
S az arcot gyenge csuklás rángatá...
E száraz sírás iszonyú vala!
Láttam, hogy véglobbot vet a kanóc,
Hogy szólanom kell s gyorsan... amidőn,
Remegni kezdtek a tagok, s belém
Fogózva még inkább, a kór nyögött:
»Nem, - nem megyek!« - De elment, halva volt