A kegyes urhölgy hazatére.
S alighogy álom jött szemére:
A nap pirosan kelt, az ur haragban,
És ajkának dörgő szózatja harsan:
‘A holtakat ki ásta el?
A vakmerő parancstörőt
Elő... elő...
Hadd lássam őt!’
S álnok szolgája súg: Uram!
A sírásó ten-nőd vala,
Temetkezés lőn általa
Az éj sötét óráiban!
A férjnek arca elsötétűl
S zordon parancsot ad:
‘Duljátok a sírt fenekig,
Hányjátok szét a holtakat...!’
A hölgy elborzad s esdekel:
»Hadd porladjon, minek porladni kell!«
De a hölgy hasztalan szólt;
A bőszült ur vak és süket,
Nem hall szót, nem lát könyeket...
- És dultan áll a sírbolt.