De majd magához tér, emléke tisztul,
Kezd szűnni fejfájás, mellégetés:
Ó, lelke ekkor mily önvádra buzdul,
Hogy gyötri benső titkos bűnhödés!
A tegnap oly dúsnak vélt szív kipusztul,
S nincs benne más, csupán önmegvetés,
Kialszik a fölizgatott kivánság,
És nem marad, csak hamva, a sivárság.