A sotva přece kapka jedna, skrovná splyne
té rostoucí a stále větší, větší žízni;
zdroj krásy tříštěn v steré vodopády řine
se mimo nás, jež touha Tantalova trýzní.
Či nutno je nám ke dnu vypít pohár jeden,
když zapomenout chcem? Víc nežádáme ani,
či s Rafaelem nutno věřit v Madonn eden
a s titany v jich vzdory, věčné proklínání?
Či musí duch, když nechce býti klasem planým
na lidstva velkém poli – býti jednostranným?