Kvapně letěl čas dál – ach, zítra je den již osudný,
z náruče jenž božské té přírody zas mne vytrhne.
Ještě jenom den a noc pak zdráv buď, venkove krásný!
Ach, což srdce bolí s tím, což mu drahé je, se loučíc!
Nuž tedy, nejdražší v světe místa, naposledy ještě
k vám směřují kroky mé. S Bohem ostaň, sídlo tu mrtvých!
Spáči milí, dřímejte tu dál svůj sen nekonečný,
mír a pokoj buď Vám! Teď dál do polí zpola pustých!
Zas po mezích, kudy rád jsem bloudíval, jdu a vůkol
zrak můj stále těká, však nezří dnes – jako jindy –
v světle boží ten svět jen a v úsměvu nejblaženějším;
spíš teď všecko je tak smutné, že mi zrak maně vlhne,
hořkostí mi nevýslovnou pak hrdlo se úží. – – –
V les vcházím milený. – – Ach, což je to proměna bolná!
Šum listí, jenž písní zdál se mi dříve milostnou,
teď tlumenému se jen podobá spíš pláči a nářku;
klid, jenž srdce konejšil často choré, nepokojné,
dnes mne děsí a ku rychlejší jen chůzi pobádá.
Z hloubi vyšed lesní v rodný jsem kraj se zadíval, –
truchlit zdá se celý; zvonu hlas, jejž sem nese vánek,
smutnějším ho činí. Tam v záhybě vlak se zatáčí,
zjev jeho pouze nové zas stesky do nitra mi vlévá:
zítra železný oř mne také v dál odnese chladnou. – –