Andělská stanula tu hudba.
Nu, tady třeba přitlačit.
Tady to není jako v poli,
jako tam v lese, u řeky –
dí jejich pohled pronikavý.
Každý si ladí nástroj svůj,
smyčce již drží nad strunami,
obočím primarius hnul –
vyrazil průvod slavných tónů,
slavnějších nežli předtím kdy.
Do šumu strojů šepotavých,
bouchání kladiv obrovských,
sykotů hadů rozžhavených,
sálání pecí, z chaosu
vytvářejících nové hmoty;
do toho rytmu obřího
gigantské práce lidské hlavy,
děla kde lijí lodní, polní,
pevnostní, horská, létací,
a jiné zpěvné instrumenty,
píšťalky, flétny, fujary,
niněry, nové harmoniky
pro monstrekoncert budoucí
unuděného toho světa –
jenom jak tenký paprsek,
skulinou jenž se prodral do tmy,
paprsek jako pavučinka
napjatá mezi trámovím,
svítící však tak neústupně,
proniká hudba andělská.