Vyskočila, s nožky malé
střevíček svůj vyšňořený
jako maně shodila.
Láskou, vínem opojený
kozák chtěl ho pozvednout;
sotva však se sklonil k zemi,
cítil náhle hrůzou němý
na svém hrdle tíži pout.
„Ach, ty čáry!“ k sobě bručí
a již letí hluch a slepý
s čarodějkou šírou stepí,
úzdy její poslušen.
Jak to víří, jak to skučí,
se všech stran se řítí chmůry,
netopýři, noční můry, –
bože, bože, kýž je den!
Na skalině černé, lysé,
divné zjevy mihají se,
čarodějka míří k nim.
Zastavila, seskočila
a kozáka upevnila
k staré, suché borovici:
„Nuže, poznáš kouzelnici!“
děla hlasem jízlivým.