Tak na zmar přišla běsů divá zlosť.
A země znova v úsměv rozkvětla,
a zlatá krev, již Slunce zronilo,
ta vnikla zemi v tmavé útroby,
a země počala, a zrodil se
jí syn, a ze strachu, by běsové
jej nezavlekli do tmy bezedné,
dal Svaroh skalám, hradícím ten dol
zde, v nedostupné růsti útesy,
a země syn byl v ruku moji dán.
Jak vlhá hrouda, dlouho, po věky,
na ňadrech země ležel nepohnut,
a v dlouhém snu mu matka šeptala
své vlastní, dávné sny, jež prosnila
pod vlnou nepohnuté pravody,
než z její tůně vynořila se,
o zašlých pokoleních obrovských,
pak o tajemstvích, která vyčetla
z hvězd, kterým věčně zírá v světlý zrak,
a posléz o té slasti beze dna,
jež celou její bytost pronikla,
když první vykvětla z ní rostlina...