A později, když zalidněn zas svět
a Abraham žil v zemi Kanaan,
tu karbunkul ten sluncem jasným byl
ve městě železném, jež vystavěl
pro svoje ženy, krásné plenice,
ten mého lidu velký praotec.
On žárliv byl na krásu svojich žen
a nedovolil ani paprskům,
jež s modré klenby nebes padají,
by tváří dotkly se těch krasavic,
a proto vysoko nad město své
strop sklenul železný a zasadil
ten karbunkul, by ženám svítil tam
a věčnou noc jim krátil jasem svým,
by slzy sušil v zracích unylých,
jež prolévaly, vzpomínajíce
na slávu slunce a na luny třpyt...