Však kněžna stojí klidná, vznešená,
a jako slunce září svatá líc
jí bílým, stříbrotkaným závojem,
a velká slza s oka kane jí
a zasvítí jak hvězda na nebi,
a tichým krokem kněžna vystoupí
na hradbu vysokou a otevře
naproti bojujícím náruč svou,
tu labutí, tu cudnou, čarovnou,
a takto zvolá hlasem přesladkým:
„Nač bojovat? Nač prolévati krev?
Vždyť ustupuji! Muže vyvolte!
Já odejdu a žehnat tomu chci,
jejž zvolíte na stolec otců mých!“