Mezi Čechy svatý plane zápal,
a již ze všech stran se řady sráží,
vztýčiv otcův nejsvětější odkaz,
by ho neskvrnila ruka Uhrů.
Aj tam Lev a skvělý prapor jeho
přede všemi Uhrům pomstu nese:
„Za mnou, moji milí, za mnou k slunci!“
Tak velí svým mužům. Slovu jeho
mračno černé, z něho krupobití
bouřných mečů na Uhry se sype,
zimu nese na ty jejich údy,
mráz roznáší do těch jejich srdcí,
a Jaroslav v jedné ruce prapor,
v druhé meč doráží na Štěpána.
„Hoj, ty králi černý, já jsem panoš
v Čechách jenom z prachu narozený,
však mám dobrou ocel, urozenou:
holubice krev chce orla píti!“
V pravo Uher, v levo Uher klesá,
třetí rána hráli meč vyrazí,
čtvrtou raněn Štěpán k zemi padá.
Uhři vztekem černí přiskočili,
odnesli si rychle králeviče,
Uhři Jaroslava obklopili,
ze všech stran na něho břitké meče.
V tom Lev prapor Vácslava svatého
vysoko nad hlavou k nebi vztýčil,
a ten prapor zase jako slunce,
od něhož ty hvězdy světlo berou.
Strach vyráží děsný nářek z prsou,
strach je žene k řece nazpět, domů,
a Jaroslav ještě mezi nimi;
prapor jeho zdvihl panoš jiný.