Když večer šerý v okna se nám dívá
a svitem ohně plá krb mramorový –
jak příjemně se v salonu to hoví
a v kouzlu chvíle sváteční se snívá!
Tam venku října chladný vichr duje
svým prudkým deštěm krovy ošlehuje,
a soumrak pozdní parku skrývá rysy.
Zde rozžatou juž lampu přistavuje
má dlaň Ti k notám; v tichém srdce míru
juž vedle mne Jsi sedla ku klavíru,
co v okna zatím staré, zmoklé tisy
nám do skla bijí haluzemi svými,
a na pohled jak šerý přízrak visí
tam ve tmách sadu kmeny pohnutými.