čásť zadní, odloučená, odlehlá
od velkých síní hlučných, nádherných
jí byla domovem. Tam vyrostla
jak v stínu klášterním a málo kdy
tvář jinou viděla než matky své
neb staré chůvy. Někdy návštěvou
jen dívka přišla v stejném stáří s ní,
neb s přísným hledem stará příbuzná,
neb onen kněz, jenž víru vykládal
a číst ji učil, psát a modlit se.
Máť učila ji zpívat, na harfu
a loutnu hrát, a v duši vštípila
ji celý poklad písní nejdražších.
A otec její syna strádaje
jí, místo jemu, denně vykládal
o slávě předků, pych až vzbouzel v ní,
a s výmluvností vzletnou, silnou tak,
o rytířství jí mluvil křesťanském
a o významu velkém Siény,
že duše její mocně plamennou
se vzňala láskou k městu rodnému.