“Ty tváře vaše, děti, malé, jasné,
kdy v západě už moje slunce hasne,
jak hvězdy, jež se v nočním nebi třpytí,
mně na života uschlé květy svítí!
Vy hladká ještě líčka, čela máte,
kéž vrásek hrot je nikdy nerozmate,
neb, děti, ne vždy v květný záhon tváří,
zaryje brázdy klidné, šedé stáří,
v nichž zvadlých květů zlaté símě zraje
pro blaženější než ta země kraje:
jsou vrásky často temné runy čteny,
porostlé šedého jen stáří mechem,
však hluboké a plné tajným vzdechem,
jež osud vyryl chrám již na zbořený –
jsou nade hrobem jako nápis němý,
kde všecka naděj v černé hnije zemi,
a tvář ta vráskovatá, mrtvobledá,
kronika jest to zpráchnivělá, šedá,
tajemných plná dějů, temných věstí,
z nichž všechno vyčteš, jenom žádné štěstí.
Chci, děti, z jedné také knihy bolu,
již na čele mi hladkém kdysi, vzňatém
můj život napsal přiostřeným dlátem,
vám přečísť ňákou aspoň kapitolu;
vy, děti, pozor na ty věsti dejte
a hluboko je ve svém srdci skrejte!