Denně dítě hledí oknem,
uzří-li již lesy blízko,
ale marně; stále tytéž
šedé domy pouze kolem
a táž dlažba plná lidí;
jednou jenom září v slunci
po druhé se prach tam zvedá,
jindy v dešti se zas leskne,
ale lesy nikde, nikde.
A pak jednou vítr zavál
na tu dlažbu, bůhví odkud,
chumáč listí sežloutlého,
přišly deště, mhy a chlady,
a ten každý den byl kratší,
a v té síňce chudých lidí
bylo temněj nežli dříve
a též smutněj: dítě chřadlo.
Z rána jenom namahavě
pozvedlo se na postýlce,
zadívalo ven se oknem,
vystlaným již měkkým mechem,
a pak zase kleslo zpátky,
lhostejné a nevšímavé!