V pouť vyšli slední. Jako jelen v skonu
se lesem vleče v místo osamělé,
kde kapradin a sítin houští stmělé
ozvěnu dusí výkřiků a stonů,
v hrad přerovský krok unavený chýlil
Žerotín velký. – – K polednu den pílil
a v hradní jizbu na lože v tvář chorou
stemnělým oknem, pozlacenou mříží
déšť paprsků jak pozdrav házel s nebe.
Pojednou chorý zaplál tužby zorou:
‚Ven vyneste mne na cimbuří hradu,
ať ještě jednou duše má se hříží
do zlatých krajů, v neskonalou vnadu –
ať, Moravo, zřím ještě jednou tebe!‘