Se všemi jsem, drahá! ve sporu.
V duši týrán pochybnosti hnětem
otázka co živá bloudím světem.
Jako Kain, jenž nemá pohovy,
člověčenství vleku okovy.
Hledím k nebi – pro mne hvězdy nemá,
k zemi skláním ucho – země něma;
netážu se kněh, ni lidí víc –
a přec děsí mne to strašné nic!