A tu Miloš, vida svatebníky
na rozpacích, k Ivovi: „Slyš, pane,
poslyš,“ vece, „Crnojević Ivo!
Zaručíš-li pravicí se svojí,
zaručíš-li boží se mně vírou
za sebe a za Maksima syna,
za zlo že mně nepoloží Maksim,
za úkor, že o tom sňatku jeho
za mnou, pane, postavíš ho na zad, –
pak i boží já ti ručím vírou,
přes moře že bez všelikých nehod
převezu ti snachu, na tvůj Žabljak
bezpečno ji dostavím a bez pří.
Jedině jen to si vyhražuji:
ženichovi co tam od přátelstva
dostane se darů, ať jsou moji;
o ně se mnou nesděliž se nikdo!“