Oráči již v polích vypřahali
na poledne, když se sklenář z pouti
navracel. Byl celý nevyspalý –
v noci šel – a sotva moh’ se hnouti.
Když však spatřil stavení své pěkné,
přidal kroku, a již na dvůr vkročí,
vejde v zahrádku a mlčky klekne.
Kolem do kola pak veda oči
vzdychl blahem: „Do smrti již svojí
nehnu se již odtud, bloudek jeden!
Marnou touhou byl jsem to jen sveden.
Jenom tu se moje duše zhojí.“
Usnul zmořen mezi svými květy.
když procítil, tak jemu bylo,
jako tomu, který před sto lety
zaspav vzpomíná, co se mu snilo.