Škvrny krve a umrlčí kosti.
Temnou rozpuklinou sklepení
Lunin lesk se u vnitř hradu loudí;
A hle, v rozbořeném sloupení
Muži dva co duchové tu bloudí.
„Zde náš cíl,“ teď šeptem ozývá se
První, vstoupiv na hromadu kostí.
„Hleď a pozoruj, neb otvírá se
Tobě hrob tvé vlastní minulosti!“
Druh pak jeho u pilíře tiše
Stoje, hledí do té hrůzy říše.
„Zhůru,“ Duchamor teď káže,
"Duchové, jež čas neváže!
Slyšte bratrův hlas:
Dvacet let co hnije,
Ať to opět žije.
Nechť co tenkrát zde se chvělo
Hýbalo a žilo, mřelo,
Žije a umírá zas!“
A tu z ledvin země zahřímání
Hrozným slovům odpovědělo,
Kovů třeskot, ryk a bědování
Prostorem teď hradu zaznělo;
U sloupu pak, za nímž Jan se chvěje,
Klečí žena ruce spínající,
Z úst se prosba, z očí slza leje;
Pacholátko hořce bědující
Žena k srdci mateřskému vine,
Šepce: „Za otce se modli, syne!“
Do komnaty zbrojnoš vkročí,
Za ním rytíř zkrvácený,
A ten klesna v náruč ženy,
Líbá pacholátko, bolně volá:
„Veta po všem! Táboři hrad ztekli,
Žádná moc jim neodolá!
Prchni – prchni, drahá Jitko,
By tě vrazi neodvlekli,
Zachraň sebe, zachraň dítko!
Vroucné toto políbení –
Otcovské mé požehnání –
Mečů blízkých rachocení
Pohání vás k uprchání;
Tajnou chodbou, věrný Víte,
Vyveď Jitku mou i dítě –“
Rytíř slábne, na zem klesne,
Krev mu v potocích z ran teče;
Žena v strasti srdceděsné
Kolem prsu raněného
Rámě klade, krev mu staví.
Zbrojnoš volá: „Drahá paní,
Opatrujte syna svého –