„„Tu, táto, hleď, jak hustě větvemi
se sklání strom ten velký ku zemi –
ba nevěřil by, kdo se nedívá,
těch trámů z něho, toho paliva!““
Děl starý Kocna, chvíli něm –:
„Mám vzpomínku tak mnohou, drahou v něm.
Ba se špatnou se každý poradí,
kdo o strom ten mi prstem zavadí!“ –
A v les šli hloub, kde houšť a paseka
a netknuto ni stopou člověka.
A když juž bylo, co je potřeba
na teplý krb a trochu na chleba,
zatáhli hbitě smrčky do houští,
kde sotva paprsk větev propouští,
a odešli. Syn mlčky za tátou
se shýbal pod větve tou cestou klikatou.
Až v místě tom, kde hustě větvemi
peň mohutný se sklání ku zemi,
se Kocna zastavil a k oddechu
se synem used’ volně do mechu. –
Kol bylo šero. Lesem tu a tam
jak zář by sálal jakýs drahokam,
a v smrčků jehličí a v dubů lupeny
jak pel by padal čistě zlacený,
až šero prorváno tou stkvoucí tkaninou
prchalo každou větví skulinou.
Jim nad hlavou v tom stromě košatém
a po lese chvat šumný za chvatem,
a každá sněť jak plna životem
se probouzela ptačím tikotem.