Jsem hotov s životem. Přestalo slunce mi svítit
a k jiné planetě žebrat se nechce mi jít.
Malomoc hlíny mi přeťala napjaté perutě,
než pusta mlhavá z dálky zas kývá na mě,
tož půjdu sám k ní, v knížectví jedině své
bezduchý vandal a člověk a bůh a všecko.
S pustinou v hlavě, pekla kus nesa si pod ňadry
za sebou odvádím poslední Illusi ženy,
zemité tělo i nebeské vznícení krásy.
Provazem na šíj jí vázaným drsně trhám,
povedu k hřbitovu – pochovat Illusi poznání.
Hle dlouhá písčitá stráň, hřbitov na samotě,
zbořené zdi, na nich pitvorné sochy svatých
do oči šklebí se –
he! kde jsou vaše oči?
Strachem se potvůrky krčí – a branka tu vrzavá!
Tu máš, ty svatý vrátný a dobře si uschovej
za víru v život, za lllusi poslední obol.
Zarostlé trním hroby, tam vrba se kývá,
na ni ji uvážu, rukama vyhrabu jamku,
ať jamka roste, ať řine se pot, ať svatí se na zdi
posměšně chechtají, živě grimassují!
Jáma je po pás – pojď, má Illuse, slzíš?
a máš pohled laně jemný, vyčítavý,
od něhož oko své odvracím vzpomínkou vlhké –
do jámy sem tě zahrabu šílený, zhyň tu!
sípu a vzdychám a sypkavou půdu dupám.
Nevrať se ke mně, zdechni tu, na pustu musím!
Do úst jsem kousek ti cukru dal, bude ti sladko!
Víš, jak jsi něžná a nevinná v životě kvetla?
Víš, jak jsi suchopýrkou, květinkou v nedbalkách
okýnkem na mě kývala kraječkovým?
Víš, jak jsem zmámený za ženou tajemství hledal?
Víš, jak jsem v odlesku tvojím na krásu číhal?
Takovou kladu tě do hlíny. Na pustu musím! –