Tvůj Konstantin a ten tvůj Licinius...
Svět nezměnil se, věř mi, Aurelie.
Ten Licinius stával jako otrok
u dveří mojich, střemeny mi držel,
když vyjížděl jsem – jaké má on oči?
Já neviděl jich, měl vždy hlavu k zemi.
A Konstantin byl tribunem v mém vojště –
jak učil se mým gestům panování!
Když Galerius, caesar můj a zeť můj,
Peršany poražen byv na Eufratu,
před tvář mou přišel a já přede dvorem
a vojskem vším jej pěšky běžet nechal
v purpuru podle vozu míli celou,
jej, obra, jenž se pyšnil božským otcem
– máť Romula prý přišla v těhotenství
nějakým bohem v podobenství hada –
on běžel, vlasy rval si, úpěl, prosil,
bych dovolil mu novým bojem smýti
porážky hanbu – – já zřel Konstantina,
jak třásl se a zrakem vypouleným
mě zbožňoval – a on ví, že já viděl.
Když Alexandrie jsem dobyl strašným bojem
a kázal vzpouru mečem pobíjeti,
až vystoupí krev koni po kolena,
zas viděl jsem, jak žasl – a on ví to –
a když jsem dal pak poklesnouti koni
o prvý trup, by nohy krví zbarvil,
a vraždy zastavil jsem, žasl znovu
tvůj Konstantinus, imperator nyní,
a ví, že usmál jsem se jeho mládí...
A Licinius dnes můj purpur nosí,
a Konstantin mým gestem vládne světu...
Snad stydno jim, že paměť moje žije,
a mní, že ret můj posměšně se stáhne,
když obrazy z ní dávné vystupují?
Či bojí se, že moh by starý člověk
purpurem přikrýt vetché tělo znovu
a říci jim: pryč, ruce nepoctivé,
od díla mého, Augustus se vrací?...
Tak malicherný svět jest, Aurelie,
a hnusný, dotěrný; vnik v hradby moje,
nuž, půjdeme mu s cesty, Aurelie.