„O zůstaň!“ chtěla šeptat, „vejdi v dům!“
Však cos jí bránilo. Když odešel,
na lůžko sedla své, a plakala.
Od toho dne jej denně vídala,
buď v lese, kde tak sladce mluvil s ní
o blahu svém, že posléz našel tu,
jež jeho žití dala cenu, vzlet;
neb pod oknem, když luna nad hruší,
pták stříbrný, svůj zastavila let
po blankytu, by čarné světlo své
na hlavu lila mu, jak velekněz
svůj olej lije králi na témě.