Rychle k předu pádil zas,
přivál s sebou mnohé jaro,
mnohé leto, mnohý podzim,
mnohým vichrem, mnohým vánkem
přejel po hladině vodní,
kde dvou duší hrob byl chladný,
a v něm celá věčnost citův.
A tím svojím rychlým tryskem
stavěl nad rovem jim pomník,
pomník velký, všeobsáhlý,
pomník zapomenutí.
Pluje labuť nad tím hrobem,
pluje labuť po hladině,
plna něhy, lahodností –
ach! ta labuť taká krásná!