Když v měkké náruči’s mne kolíbala
Mou celou duší v lásce objatá:
Když ústa žhavá rty mé celovala
To vzájmu ke mně ohněm rozňatá:
Tu v oku temném city své jsem čítal
A na celý jsem zapomenul svět;
Vždyť nebem plným byl mi ten tvůj hled,
Jenž shloubiti se v slastí vír mě vítal.
A tvých polibkův roznícené chvění,
Ký plamen rozežehlo v prsou mých!
Jakým se ruchem duch můj v zachvácení
Vynášel v říše světův blažených!
Mé divé touhy ztichly ve tvém dechu,
A v sladké nytí duši stopily;
V milostné lnutí bol můj rozlily
Ve slzách vroucích, v úlevném i vzdechu.
Ó že v tvých rukou nemohl jsem sníti
Ten překrásný sen lásky na věky!
Žel! že mi bylo, zas se probuditi,
Bych v pláči s světem vodil nářeky!
Ty’s porušila slib svůj volně daný,
Ty’s zklamala mou lásku planoucí,
A v úsměv dala slzy kanoucí,
Jež zalívaly ráj můj zčarovaný!...
Ať běžný čas můj obraz z duše tvojí
Navěčně shloubí v zapomínky stín,
Ať květné štěstí tvoje touhy skojí,
A v skutečnosť se změní přání kyn:
Přec jedno bolné v duši uspomnění
Tvou slasť plynoucí bezděk zakalí,
A srdce tvé až k slzám rozžalí,
Že’s blaho mé uvrhla v porušení.
Ach! celý svět rozhořčen lásky ztrátou,
A ducha život jí jest zvrácený;
Bolestí nikým – nikým nepojatou
Je schromen jeho vzlet kdys plamenný.
A srdce drahé věno: vřelé city,
Ty mrazem smrtným tlejí v umdlení,
V němž zárod záhuby a umření
Se tají v nitra mého hloubi skrytý.
Když slasť se lásky ke mně usmívala,
Tu nemoh’ jsem ji všecku pojmouti,
A v rozkoši té duše zanikala
Hrozíc se sama s sebou minouti:
Ó kéž i bídu zapomene svoji,
Již neosmělí se těď ani sníť:
Sic všecken pozůstalý ještě cit
Ten nevýslovný bol umrtví v boji...