„Nemám kámen místo srdce v ňadrech,
mocně mne to táhne v hrad můj tichý,
v kterém malý syn můj po mně touží.
Denně vzdychám po něm, denně pláči!
Teskno mi, když vidím holubice
v slunci kroužit nad střechami města,
vesele se vracet v tulná hnízda.
Slzy moje tekly, vlaštovice
když jsem uviděla k jihu táhnout,
modrolesklé, sladce šveholící.
Zpomněla jsem planoucího krbu,
zatoužila vrátiti se k němu.
Nemluvte mi o mstě! Dokonala
dávno jsem ji v Kyjevě a v stepi
obětujíc vaše bohatýry.
Přesycena krví je má pomsta.
Plaťte daň mi malou, nepatrnou,
těžkou ne, jak na vás Igor žádal,
pouze na důkaz, že uznáváte,
Kyjev že je vodící vám hvězdou.
Dejte daň, a navrátím se domů,
dejte daň, a nepřekročím prahy
Korostěnských bran! Chci odejíti.
Místo mne tam vkročí bujná radost,
přilítne na zlatých křídlech v město.
Spása kyne bohy uštědřená,
neplašte ji vrtkou od svých prahů!