A třetí z těch synků, nevím sám,
až k plemenům zváben, jež cizí,
v jich sedával stanech a naivním hrám
jich naslouchal, prosté a ryzí
že prohřály jeho srdce zas,
poušť veliká, nekonečná
lví sesilovala kdes k ránu hlas –
a v něm cos jak slunce věčna, –
to štěstí toulavé sedalo
nad dálnými řekami, zvedalo
prst, kývajíc pralesů květinami
a tajemnými pamp drahokamy.