Příroda smutná jako my,
poletují kol fantómy.
Fantómy děsí mnoho dní.
Na jaro myslíš národní,
na dobu květu, rozpuku.
A sen tě vede za ruku.
Sál tmavý je a poznovu
mizeti vidíš budovu,
ulice mizí, město též.
A za Vídní se ocitneš.
Sirénu necháš, obludu,
bonhomní město bez studu
a po horách a po pláni
sen s tebou v závod uhání.
Mlhami všecko zastřeno,
mlhami všecko tlumeno,
jen časem zazní v tichu tón.
Chraplavě zvučí gramofón,
jenž nezardí se, opáče
řeč vervnou bratra Klofáče.
Letíme noci mlhami.
A Praha leží před námi.
Kdys’ smutek jakýs’ tragický
ji zahaloval na vždycky.
Dnes její smutky dozněly
ve vulgaritě veselí.
Občané meditující
dlí v zakouřené pivnici
a opakují: „Jižní brat.“
A připijí si: „Lozengrad.“
Svým neodbytným veden snem
smích z daleka až slyším sem,
přes hory, lesy, nížiny,
přes močály a bažiny,
smích, přípitky jenž překoná,
Hohenburgra, ne Gerona.
Občané meditující
dlí v zakouřené pivnici,
na mapě sledují válečné děje.