Doktor mlčel, nechtěl ani
k Běle očí vznésti –
Běla stále těšila se;
do údolí vjeli,
do cesty jim hora stoupla,
vísky neviděli.
„Ó, však ona objeví se
tam u lesa kraje,“
usmála se Běla, „znám ji,
vždy tak se mnou hraje.
Ustup, horo, horo milá,
v májové nechť vnadě,
stojíš srdci mateřskému
tuho na závadě;
nelze oku přes jedliny
větevnaté moře,
ustup! Nemáš dosti místa
vedle na prostoře?
nemáš-li ho v pravo dosti,
nemáš-li ho v levo?
proč mně cestu zaskakuje
tvoje štíhlé dřevo?
Ustup, ustup stranou ruče,
sice lehneš trupem:
koní nohou okřídlenou
hruď i plec ti zdupem,
věř mně!“ – Stichla. – „U nás zvoní,
co to? v takou dobu?
Poledne? To ne! nejspíše
nesen někdo k hrobu
z vísky bude přifařené“
- doktor se jaks lekl; –
„nevím, kdo by u nás umřel,
bylť by Vojtěch řekl –
no, Pánbůh mu odpusť hříchy,
svět mu spadl s ramen,
světlo věčné ať mu svítí
až na věky amen!“ – –
Doktor sivou sklonil hlavu,
„amen“ šeptal s Bělou,
otřel, aby neviděla,
brvu uslzelou –
a pak vzdechl. – „Těžko-li vám,
proč jedete, pane?“