„Již vypršel čas slibu tvému,
ó Agrafo, jak šťasten jsem,
že trýzní lásky umdlenému
zas v ráj se změní celá zem.
Teď s druhy jedu na lov, drahá,
však s večerem se vrátím zpět.
Hleď, orlové! Má dlaň se zdráhá
je v podnebesí pustit v let.
Kás divná tucha duši jímá
a cit, jenž na dně srdce dřímá,
mou úzkostlivě úží hruď.
Přec pustím je, ať k slunci letí,
já večer k tobě do objetí
se navrátím. Teď s bohem buď!“