To vše Griselda chápat nemohla.
Jí bylo úzko v domě, cítila
tu temnou nenávist, jež jako stín
ji sledovala všudy: v dětinné
té útlé duši smutek nesmírný
se vzmáhal, uděšena tázala
se sama sebe: „Proč ta nenávist?
Proč ve vyhnanství před tím bloudila?
Proč v zuřivosti tenkrát v Žitavě
lid házel kameny, proč její máť,
ta bílá, krásná, prchat musela,
proč skrývala se v lesích pošmurných?
A proč to záští bylo zase zde
na truskovickém dvoře?... Zajisté,
byl někde krasší svět, tam daleko
za horami, kde slunce spávalo
po denní pouti! Žili lidé tam
tak dobří jako Adam Jesenský
a malá Saloména. Matka též
tam na ni čekala! Po tvářinkách
jí slzy tekly, touha veliká,
po klidu s matkou v hrobě hořela
v tom mladém srdci, které radosti
dle jmena znalo jen, a stará báj,
již Estera o dceři královské,
o jejím neštěstí a spasení
o blahém byla vypravovala,
ta na mysli jí stále tanula,
a v nitru jejím ona pohádka,
tak se vzpomínkou sladkou splynula
na krasší dni, jež někdy prožila
kdes daleko, v jakýchsi zahradách
a zlatých síních s matkou předrahou,
že snem se stala jejím nejdražším,
že pevnou víru dodávala jí,
že jedinou jí byla útěchou.