Juž za ním svět a tmy jej obklopují,
chce vztyčit hlavu, ale vrazí v skálu;
jde schoulen, noha vázne ve močálu,
i cítí, pod nohou jak mokvá půda,
on nevidí, však duše dí mu: Rudá
jest krví bařina, jíž krok tvůj břede!
Jde, spíše leze, každou chvíli sjede
krok nejistý do hloubky větší, větší.
Zří neznámému v tvář a chví se v křeči,
když v neurčito svojí holí hmatá.
Na chvíli v půdu vtiskne se mu pata
a stojí s vytřeštěným zrakem chvíli.
Teď celým tělem ku zemi se chýlí
a hmatá rukama a hmatá čelem,
jak had se nyní smýká celým tělem
skrz skulinu; teď letí, cosi chytá,
snad kořeny, on neví; nyní vplítá
se na útěku cos mu mezi nohy,
tvář, ruce kámen zranil jemu mnohý,
na ňadrech cítí balvan, dýchá stěží.
Teď rukama se rozmách’, cítí, svěží
dech jak mu vane v rozohněné líce,
i znamená, jak chodba víc a více
se šíří kol, víc nenahmatá stropu.
Tvář obrátí, tam tma, leč napřed stopu
zří světlou, jeho zrak tmě navyká si.
Dech mrazný hraje nyní jeho vlasy;
jde směrem, odkud k němu vítr dýše,
jde nyní volně, stane, slouchá tiše,
cos hučí z dálky, aneb sluch jej klamá?
Teď sklání se mu půda pod nohama
a hukot roste, světlo kmitá spoře.
Teď stojí zas a poznává hlas moře,
a chápe jasně, v oné chodbě stojí,
jíž chodí netvor k moři ku nápoji;
v tmách minul cestu pravou v brloh draka.
Co zbývá mu? jít zpět! Leč vzduch jej láká,
jde stále za světlem, jež před ním vzrůstá.
Huk moře větší, pod nohou mu hustá
slať šíří se; zde začátek jest vody.
Dál nemůže, neb náhle rostou brody
a zpátky ženou jej – toť příliv právě.
Nic nezbývá, než znova namáhavě
v tmu nazpátek a hmatat podél skály
a hledat poboční vchod. Znova vzpjaly
se ruce jeho, nových temnot nával
jej obklopil; dál skálu ohmatával
a cítil, jak jest vlhká, kterak lepí
se na prsty mu kal; dál lezl slepý,
si svojí holí s křížem pomáhaje;
teď octnul se u kolmé stěny kraje,
roh nahmatal, a otočiv se cítil,
jak nyní v nový chlad a tmu se řítil,
a tušil nyní, že má stopu pravou;
o stěny skalné narážel svou hlavou,
neb chodba kroutila se ve spirale;
však neustal, šel do tmy stále, stále,
až náhle sírný puch mu v líce šlehnul,
zřel do temna a šiji svoji sehnul
a viděl v hloubi cos jak oko pláti;
to oko rostlo, v krátce výheň státi
zřel před sebou, z níž valily se dýmy,
stál u jeskyně, která visutými
se leskla krápníky; v ní viděl draka.