Kol nad osením mladým, nad mou hlavou
vzduch čistý chvěl se písní švitořivou,
s níž třepetal se skřivan pod oblaky,
a za každičkým krokem smavou nivou
zjev nový poutal zdivené mé zraky:
zde sedmikrásek skromných tlumy celé,
dál střevlík, přede mnou jenž dal se v běh,
tu douška mateří, jež vůni stele,
a jinde krtek, jenž se vrývá v břeh,
zde s tíží jakous mraveneček malý,
tam bílý květ, v nějž stromoví se halí.
Mně zdálo se, že probouzím se ze sna,
že v dýmu hospod otravuje čivy
jsem zaspal všecky veliké ty divy,
jež konala teď ve přírodě vesna.
A bylo mi, jak bývá kajícníku,
když s duše jeho spadlo břímě vin.
Jak z ciziny když marnotratný syn
se vrátil k matičce a v pláči, vzlyku,
však němě klesá v náruč její sladkou:
tak já jsem zaštkal radostí i bolem
a na tvář padám před přírodou matkou,
jež líbezný jen úsměv šíří kolem.
A jako dítě, když se po letech
zas pod rodného domku octlo krovem,
kříž na kříž chodí po všech místech těch,
jež mluví k němu nejvřelejším slovem:
tak já jsem nyní těkal širou nivou,
jež mluví ke mně rodnou řečí tklivou...