Však tuchy básníka jen tuchy byly,
svět nový není již tak romantický
jak před lety. Můj přítel oral klidně
lán pralesa, jejž svým zval, velký obchod
si začal s dobytkem a zbohat brzy.
Do Quebeku pak přesídlil a dceru
dal králi drah a bankéři, sám šťastný
žil v přepychu, zapomněl dávno na vlast
i na ten večer před odjezdem, v třesku
kdy sklenic prázdný památník mi podal,
kam napsal jsem ta slova Hamletova,
jež čihala tam tiše. – Prošla léta.
Já zvěděl jeho šťastný osud. Nikdy
jsem nezáviděl mu tu krůpěj štěstí,
leč v nocích často ve svých snech jsem vídal
jej bloudit Babelů těch ulicemi.
Tam v hernu zapad k zelenému stolu,
a šílenec hrál... Kdož ví, jak to skončí,
proň skončilo to náhodou vždy dobře;
já zřel jej na Kreolek ležet lůně
ve sladké rozkoši, číš sektu v ruce,
a všady mohla číhat smrt a zhouba
jak na té lodi, ve spáru vln dravých.