Ve dveřích stojí Danko bledý,
stráž němá stojí u oken.
Což skončí-li vše naposledy
krvavou bitkou přece jen?
Však zajatci, hle – klidně sedí,
z talířů bílých krmi jedí –
již před chvílí jim Danko dal,
než lid se k němu rozehnal.
Ten klid! – Sám Petrič se mu diví –
Strach nelpí jejich na duši?
Což nebezpečí netuší?
Či je to známý poklid lstivý,
jímž Turčín rád se maskuje,
když vše už dáno v sázku je?