Vy, jichž kdy v životě dotk’ se, jak ruka krásná a krutá,
vzdálených osudů vítr – slavný a svobodny hlas,
by zase odhučel v dálku, vzbudiv jen stesk a jen žízeň!
Hlaholně znící zvěst o slávě básníků velkých;
dvorní kol jedoucí vlaky krátce jen stavící vždy.
Čekané tisíci hlav, zdravené tisíců bouří,
a, s tajemstvím přísné své slávy, komet jak tajemný zjev,
navždy zas mizící v dáli;
umělců věnci a květy radostně zdobená kupé,
pestrými barvami stuh se světelným písma jich zlatem
do dáli „život!“ a „změna!“ vlající, volající;
v kraj váš snad zavítavší z dalekých, neznámých zemí
podivná opojná žena: vonící takovou vůní,
mluvící pohledy, slovy, jakých se nezapomíná!
Ve viděních bdělého snění, v nesouvislých snech nočních,
zákony pozemské tíhy, principy příčinnosti
neovládaný: Svět Jiný vás okouzloval,
své před Vámi rozkládal barvy, hudbu svou vyluzoval,
k sobě vás osudně vábě, pohádky vypravoval...