Když hospodář mladý dojel k šafáři,
trochu krve jemu vniklo do tváří, –
zastyděl se trochu? Šafář jen se kloní,
klobouk málo zvedne, na rtu hrá mu smích.
„Eja, mladý pane, vracíme se domů
se slunéčkem ranním z hodů veselých?
Inu, mládí, mládí! co se divit tomu,
když tak od podlahy muzikanti hrají,
v kole jako větrem chvílky ubíhají.
A panenky švarné – srdce v těle bouří!
Eja, mladý pane, jářku, Jeníčku –“
(šafář levé oko rozpustile mhouří) –
„ať nám nenalíčí kterás vějíčku,
zle by potom bylo, ach, zle srdíčku!
Či už chytilo se?“ – Místo odpovědi
bičíkem jen zprudka zašvih mladý pán
a vraníka bodl trochu rozhněván,
do dvora vjel klusem. – Šafář za ním hledí,
podepřený na hůl dumá, hlavou kývá:
„Nebožtík tvůj otec, – dej mu pán bůh nebe, –
na pravou by cestu jistě doved tebe!,
matka shovívavě na vše jen se dívá,
což by také zmohla? – inu, již tak bývá!“ –
Do polí šel dále k sobě hovoře, –
mladý pán však zatím zmizel ve dvoře.