Hle, nyní Theodor jí v ústret vyšel z křoví.
V úsměvu dvorném ukláněl se švarně,
nabízel rámě; – ale prosil marně,
i sladinkými asi darmo plýtval slovy:
Ni v kroku nestanula, – pokynula rukou
v tak pyšně jistém, velitebném hnutí,
že státi zůstal mlčky, bez pohnutí
s palčivou v duši bolně roztoužené mukou;
planulo oko jeho vášní utlumenou
a do tváře mu bledý stín se vkrádá,
když zašla ona klidně za zelenou stěnou.
Co řekla mu? – Že sama být si žádá...