Výš, výše vrchol zmohutnělý stoupá,
šíř, šíře pod ním větví dav se houpá;
již bledne, mizí ve závratné hloubi
hrad nádherný, les křišťálových věží
i smaragd, břeh, jenž safír vodstva vroubí.
Pod námi ve vzduchu jen zeleň svěží
nesčetných větví koldokola kývá,
s nichž husté jehlí v lepých řasách splývá.
Strom báječný vždy výše vzrůstá, výše,
své mocné témě nad oblaky zdvihá,
kde mírem étheru jen praduch dýše
a zlato hvězd se nesmírností míhá;
v jich středu září luny klidná líce
a jasný kruh svůj šíří víc a více.