Pili, jedli, písní pěli, co jich jest,
až je zašla tichá noc a plná hvězd.
První jarní noc, tak teplá, teplounká,
bájivá a milostná a hebounká,
kdy, co žije, všechno cítí lahodu,
brouk i tráva, lidská prsa svobodu;
neb již padl despota, ten dědek mráz,
a slunéčko, jasné kníže, vítá nás.
Jasné kníže, král všech králů, života,
proti němuž každý Caesar – nicota.
Jasné kníže, velké srdce, srdcí vzor,
jehož láskou plesá květ i každý tvor.
Cítil to i starý kos a dojat řek’:
„Dovolte, bych pronésti směl přípitek!
Mladému tož slunci platí moje číš,
slunci, které rozleje nám blaha říš,
kdy nám vzejde svátek míru, lásky den,
kdy se splní tisícletý velký sen,
kdy zavládne celým světem bratří dvé:
spravedlivý Rozum, Srdce laskavé –“
„A kdy též se splní, o čem skřivan pěl,
po čem toužil a zač také dotrpěl!“
mladý skřivan dodal vroucně, dojemně,
ale zdá se, že to mluvil daremně;
neboť ptáci hlučně jenom křičeli,
a ostatní spali už neb mlčeli.
Ale hvězdy svítily tak slavnostně
a tak jasně, nadšeně a radostně,
jak by všechny na nebeském kurhanu
tleskaly teď mladistvému skřivanu...