A Vilma kráčí mechem, po skalách
i po kořání, pod srostlými stromy,
kde nezbloudila by ni v nočních tmách,
neb všecky kmeny jsou jí povědomy
jak milí druzi, již s ní vyrůstali
a šestnáctkrát s ní jaro přivítali!
Již nezpívá, již sotva kvítka hledá;
čím výš ji vede pouť ta, stoupajíc,
čím strměji se stráně před ní zvedá,
tím vážněji se smuší její líc,
až na vrcholu nejsráznější hory,
kol obestřené hvozdů velebou,
na lysé skále nad šumnými bory
zří obraz matky boží před sebou,
jenž v nejskrovnější kapličce tu visí.
A Vilma vzhlíží v žalostné jí rysy
a pod obrázek vínek věsíc, kleká,
a duše její dětinná i měkká
slib opakuje s předsevzetím vroucím;
chceť otce smířiť s Otcem všemohoucím
a podává své srdce v oběť za to.
Jest jí tak slavno, pokojno a svato,
jak všecky vášně, všecky světa touhy
by před nebeským mírem vůle té
se rozplývaly v klamný přelud pouhý;
a símě božské, v srdce naseté
výš pučí modlitbou, jež vzlétá k Bohu.
„Dej, Soudce věčný, ať jak chci, tak mohu!
Ó přijmi oběť, k níž se dítě hlásí,
a dopřej, Otče, otci za ni spásy!
Já nechci dbáti, kam se srdce skloní,
já dám je v oběť, – posvěť Ty je pro ni!
Buď milosrden k otce mého vině!
Shov, Pane! odpusť duši mateřině,
že pouto přetrhla, jímž Tys ji vázal,
řeč zavrhla, jíž Tys jí mluviť kázal,
neb v světě souzen svatou vůlí Tvojí
nám jazyk, rod i domov, s nímž nás pojí
Tvá moudrosť božská; kdo jej zapře, hřeší!
Dej, Bože můj, ať šťastnými jsou Češi!
Již poznávám Tvou svatou, mocnou vůli:
jsem po mateři Češkou, srdce půlí
s tím lidem bídným trpím, lkám a želím,
chceš, bych mu náležela srdcem celým,
a zasnoubils mě rodu toho synu,
bych rodu svého odpykala vinu!“