Máj s písní zavítal, a stromy počly kvésti.
V tu dobu čápice – ó, Bože, toho štěstí,
jež farář pocítil! – už na vajíčkách dlela.
Teď, jak jen ráno vstal a než šel do kostela,
u hnízda dlouho stál, a on, jenž nikdy sám,
co žena, nepoznal, byl dojat k hlubinám
tou péčí čápovou, již co den nyní vídal,
jak snášel potravu, jak hnízdo pilně hlídal,
jak rudý na zoban se snažil klepat sladce,
by radost udělal svých příštích dětí matce.
Tu farář s úsměvem jen kýval starou hlavou
a skoro po špičkách jen čerstvou chodil travou,
i panna Terinka, by čápů nebyl byt
otřásán, zlehounka vždy musí uzavřít.