Vyskočil a tiše přes Matouše,
který v spánku blažen usmíval se,
přelez – dále po špičkách se kradl
v tichou jizbu zaplavenou jasem.
Rychle sebral, co odložil z šatu,
i své zbraně, mečík pouze v chvatu
přehléd, neb se za otýpku svezl,
na níž seděl, přilbu vtlačil v čelo,
tiše odšoup závoru a vděčný
spolu plachý ještě vyslal pohled
k otci Matoušovi. Tento v spánku
jako pivoňka se lesknul v tváři.
Jak jen musil, aby protáhnul se,
dveře otevřel – a již stál venku
v plné kráse velikého hvozdu,
po ranní jenž pršce vstříc mu šuměl,
a jej vítal zvuky svými všemi.
Jeden skok a zmizel v hloubi lesní.