Co platno, rek že Vendů pokořil
to plémě hrdé, že je důtkami
své nenávisti mrskal po leta,
jak žádaly to rodu tradice –
že cizácké jim dával regenty,
vzal všecko, co jim bylo možno vzít,
že jejich ducha zkrušil tvrdou rukou –
že stal se pánem moří širokých
a pokladnice zlatem naplnil –
Když Harald, chlouba jeho prázdných dnů
a naděj všecka, dědic koruny,
pad v náruč smrti černé. Hluboký
byl králův žal a hrozná zoufalost
let kolik v prsou chorých hlodala.