To byly zkazky staré. Ale v nich
se smálo celé nebe Hellady,
té bezstarostné, k slunci hledící,
šprým satyrův, lsti všecky Merkura,
vše spády Hefaista, kováře,
vše nesmrtelných známé zálety,
vše otce bohů různé proměny,
na býka, labuť a na zlatý déšť.
A rozmarným když začla způsobem
tu scénu líčit, Hefaist žárlivý
jak v zlatou síť setkanou uměle
v svém loži přistih v nahém objetí
Venuši s Martem v chvíli nejsladší,
tu všichni smáli se a tleskali
a ku přípitku pozvedali číš,
až v smíchu slza skápla nejedna
ve zlatý dar včel z Hybly, ve jantar,
jímž Dionysos nikdy neskrblí.
I bohyně, jež posud seděla
bez pohnutí, teď náhle roztála
v tom snivém, měkkém teple pohádek
a zmizel mrak jí z čela pomalu,
jak tavívá se vloček poslední
pod žhnoucím sluncem v rýhách strmých skal.