Když uviděla Hynka, – jeho pohled jasný,
tu vznícený a mužný – opět snivý
a zádumčivý, ušlechtile tklivý –
a jeho celý zjev, tak ideálně krásný
podivným kouzlem zajmul rozmarnou jí duši.
Kdy mlčel, toužila po jeho hlase, –
kdy mluvil – ohně slov se bála zase
a cítila, že srdce její teskně buší,
že ono žehrá na to jeho volné hnutí
a v sobě jakýs’ toužný nářek tlumí, –
již poznávala to, že on ji k letu nutí,
a že mu nestačí – a nerozumí...