V oku jatce zlatá záře zplála,
trpce však se ústa usmívala:
„Ubohý, jak zniknouti té věže?
dnem i nocí žoldák vchody střeže,
nelzeť prchnouť ani s okna skokem,
ani chodbou vzdáliti se krokem.
Kamo hledíš, všude, z každé strany
smrť vyhlíží z ostří partyzány.
Nelze, marno!“„ „A já myslím přec,
srovnej okem postať svou a moji,
na svou hleď, pak na mou pozři plec,
pomysli, že v mém jsi ukryt kroji,
v plášti mém, v mém širáku a v noci...
nelze-liž ti býti ku pomoci,
když i heslo, které bude dáno,
tobě zradím, abys z této koby
chůzí starce za temnější doby
z věže prchnul dřív, než svitne ráno?““