„Já chráním tě!“ tak Ctirad zavolá
a chopí Trutův mlat, však nepohne
jím víc, než děcko by jím pohnulo,
a Šárčin hlas mu srdcem zachvěje:
„Jsi přelstěn, Ctirade, vše bylo lží,
co jsem ti pravila! Jak zasměje
se Vlasta, až jí povím, jakou báj
jsem o závisti její bájila!
Ta obruč, která jako lesklý had
tvé rámě svírá, tají velký čar,
had sílu tvoji vyssál z ramena!“
Tak zvolá Šárka hlasem bezzvučným
a těžko hádat, jestli smích či pláč
jí hrdlo křečovitě stahuje.