„Ha, totě kostel ten, který jsem proklel sám,
by v něm se kletbou jen splácelo modlitbám,
by člověk proklet byl, který kdy zde prodlí,
prokleta modlitba, kterou se pomodlí;
proklel jsem místo to, proklel vše okolí,
proklel jsem slunce zář, proklínal údolí;
proklel ten oltář jsem, tu klenbu chrámovou,
a kletba ta se teď na hlavu řítí mou!“
Tak lká a bez smyslu vrávorá blíž
a klesá na oltář, na svatý kříž,
který tu z kamene nedotknut stojí,
znamení spásy jest v plamenné znoji.
Obejme pevně kříž, ana ho smrt už rve,
a líbá kámen ten, a chladí čelo své:
„Ty Kriste Ježíši, odvrať mi kalich ten,
nevcházej se mnou v soud, sic budu zatracen!
Nevzpomeň kletby mé, když smrt mě ochvívá,
neb velký’s v moci Své, větší však milost Tvá.“