Já druhdy jsem ti psala: Ty můj „pane“,
teď hořká slza na mé řádky kane,
neb cítím, že jsem „otče“ říci měla,
ba chvěju se a ústa moje smělá,
jež darmo cud a nesmělost má krotí,
ta dobře vědí, měla říci „choti“!
Však sotva ruměnec můj rozkaz zastře,
juž cítím, že jsem říci měla „bratře“!
Tak pochyba mne týrá ustavičně,
co z řádků tvojich tiše, snivě, sličně
mír dýchá jen a poklid hor a lesů.
Hleď: „Služka tvá“ jsem podepsala v plesu,
však v tom juž nová rve mne muka sterá,
já měla asi napsat „tvoje dcera“,
neb tou jsem v pravdě, v myšlénce i v duchu.
A zjevit mám-li pravou srdce tuchu,
jež bohu jen smí býti objevena,
já měla podepsat se „tvoje žena“;
však rozpaků zas tíseň tady pestrá
mne zakřikuje, státi mělo „sestra“,
však vše to marná, prázdná jsou jen slova,
ať každým oka mžikem jiná, nová,
to jediné, v čem všecko, sny i boje,
má láska, vše, to: „Heloïsa jsem tvoje!“