Mnich vzpřímil se a řekl: „Dcero má,
já pravdu děl vám. – Silni buďme teď
a dokažme od chvíle této hned,
že důstojni jsme konat úlohu,
již na nás vložil Bůh. Nuž, slyšte mne.”
A zamlčel se, jak by hledal dech,
a doňa Ana, klidná pojednou,
se ohlížela, vstala, zavřela
ty těžké dvéře v sady vedoucí
a železné zatáhla závory,
pak vrátila se k mříži, poklekla
na polštář tiše, zraky upřela
na mnicha bledou tvář, jež bělala
se přísvitem, jejž lampa šířila
před blízkým krucifixem visící
a bezhybná jak socha kamenná
bez dechu naslouchala mnichovi,
jenž přitlumeným hlasem teď se jal
tak vypravovat podivnou svou zvěsť: