Bože můj... Tvé dnešní psaní...
Nad každičkou řádkou tou
plakala bych bez přestání
nad tebou – i nad sebou...
Ty si stýskáš: osaměle
světem plynu – nevím kam,
vrásky lezou po mém čele,
a já se jen pořád ptám:
nač se soužit, k čemu žíti?
Kdyby aspoň kdos tu byl,
jemuž by moh’ člověk díti:
i nejmenší ze svých chvil
zasvětit chci tobě, drahý –
jinak ty dny bezcenné
pohodím kdes v prostřed dráhy
bídné, tmavé, ztracené... –