A hluboce jí hleděl do zraků,
kde jasnilo se víc a více vždy,
čím dél v ně hleděl. Dlouho mlčeli,
pak pravila mu: „Dím, že fejou jsem...
Ty člověk jsi, a zakazuje Bůh,
by člověk jiný miloval než tvor
zas lidský... Běda tobě, zví-li kdo,
že svévolně jsi protrh’ onu hráz,
již stavěl Bůh a dávný lidský řád.
Ach, jaké čekají mě bolesti!
Ty podlehneš v tom boji nerovném,
a obětí pak budu já, jen já!
Jdi! Prchni! Nech mě! Vrátím se v své nic.
Zas budu vidmem, snícím o světě!“
A zakryla si opět dlaní tvář,
však Karel zvolal: „Zanech žalob svých!
Řád lidský, pravíš? Já jej stanovím!
Jsemť pánem světa! Zákon, vůle má!
Jsemť císař římský, Karel, Franků král!“
A feja na to: „Zdráv buď, králi můj!
Však nepravils, že jsi už zasnouben?
Mám s jinou dělit se o lásku tvou?
Smrt je mi milejší než sokyně!“