Já nejkrásnější jaspis na koruně té jsem lépe vyřezal
než Hesse Villibald. Můj drahý syn, můj sladký Julius!
Snad hoden koruny té On by byl se stal,
však vytekla krev žhavá z jeho tepen: muselo tak být!
Ó světla půlnoční! Ó vyprosťte mne z hrůz!
Chci procházet se chvíli milou klenotnicí svojí,
před Růžencovou slavností se zbožně pomodlit
a jíti na hvězdárnu, kde se srdce moje bojí
ohromných prostorův, a přece uklidňuje –
tajemstvím světel. Nechci ve tvém černém zrcadle již číst,
můj milý Dée, leč pouze z písma hvězd, jež podmaňuje
a jehož čistou pravdou je si člověk jist;
již nechci zlata, drahokamů vyrobit,
ni tinktur záludných. Je pozdě na vše. Chci jen svatý klid!