Cesta se zahnula – před ním hřbitov.
Veliký, nepřehledný jest.
Ohrada, brána z kamene, dřeva.
Stvořil ji ušlechtilý duch
jak i ten kříž velký ve volném středu.
Sta a sta rovů sřaděno,
tu a tam se jmény, většina bez nich,
zvedá se nad hroby v pořádku,
v pozoru věčném. Nehybné pluky.
Zarostly k nim už pěšiny,
zarostly podél nich i rovy.
Jako ta cesta po stráni
zarostl hřbitov kvítím a kvítím.
Tu svítí zlatá třezalka,
tu zase chrpa, kopretin zástup,
tam bílý jetel medový,
krvavé drobné karafiátky,
slzičky Panny Marie,
tu hoří vlčí mák a všude,
všude a všude oddýchá
hustými trsy mateřídouška.