Smích a hovor v jeden šumot splývá,
někde výkřik zved se veselý,
vtip přeletěl, číše zavzněly.
Jeho jasnost už se jinam dívá – –
A než Blaženka se ohlédla,
stála tady skorem osamělá.
V plachém studu ustoupiti chtěla.
Kdos k ní mluvil – oči pozvedla.
Baron Géza byl tu. Patřil na ni.
Cítila ten pohled vášnivý,
víc ji pálil nežli kopřivy
v obnažené hrdlo. „Moje paní!“
šeptal tiše, zachvěl se mu hlas.
„Vy jste přišla! Vzpomínáte? jednou
v předtuše jsem pravil: Přijde čas,
kdy se chmury z duše vaší zvednou,
srdéčko se vzbudí uspané,
touhou po životě zaplane!
Vy jste přišla, krásná jako Vesna, –
život čeká probuzenou ze sna, –
stalo se, co stát se muselo!“
V šeptu jeho dech horoucí vane,
v očích plaménkem mu hořelo.
„A co stát se musí, to se stane!“
Políbit chtěl bílou ručku jí,
ale o krok ustoupila plaše,
do očí jí slzy vstupují.
„Snad se vyplnila věštba vaše, –
věřte však, při prvém kroku již
nejraděj bych prchla ve svou skrýš!
Teskno je mi! Proč se usmíváte?“ –