Dny prchají. A zase vidím Vás,
jak jarní den by květ Vám v skráně střás’
tak svěží, lehký a tak čistě bílý,
jak ten, jejž děti do dalekých mílí
svým mladým snem a zlatou nadějí
na cestu svou tak rády snášejí.
Zas vidím Vás s tím klidem na líci,
nic neždající, všemu věřící,
a oko Vaše, snivé, dětinné,
kde holá sněť, tam květ si navine.
Zas vidím Vás, jak ticho jdete dál,
proč zpívá pták, proč květy vichr svál
se neptajíc. A k mladé hrudi Vaší
se sotva kdy z těch lidských dojmů snáší,
co zachvělo by její hladinou.
Tak vidím Vás, jak ani jedinou
ztajenou touhou neplá Vaše líc –
Vy sníte jen, dál klidně kráčejíc;
a květy kolem voní, v plody zrají, ženou
a paprskem a písní vzduch se milo chvěje –
a nezříte, že k jádru namířenou
červ cestou jistou dál a ticho spěje.