Ač nevěřili, přece vedli jej
na pavlán k nemocnému. Poutník stál
na chvilku něm a pohnut velice,
boj jakýs tuhý uvnitř bojoval,
tvář osmahlá bol velký jevila,
však náhle odříkání vznešené
jak boží mír mu z očí zářilo,
nad Aucasinem sklonil se a děl:
„Chor byl jsem jako vy, a zázrakem
mě uzdravila ruka andělská.
Na koně, pane! Jeďte do lesů,
kde trávy kvetou, ptáci zpívají.
Vstříc jeďte slunci. Bílá gazella
tam bloudí, šípem lásky zraněna.
Zjev, který vložil slova v ústa má,
tak jasný jest, že osvětlen byl les
jak lunou, jeho sladkou milostí.
Mně zmizela – vás volá k sobě však.“
Tak končil poutník, vzdych’ a odešel.