V tom se stalo, co je polekalo.
Jak by svědomí zlé v poli spalo,
z obilí hlas vyšel z nedaleka:
„Sklenář! Sklenář!“ a zas bylo ticho.
Podhajský se vztyčí a se leká,
ptá se dívky, neslyší-li licho.
Ta však také dobře uslyšela,
myslí, jak by odpovědět měla,
šeptá sklenáři, nač vzpomněla si:
„Žena ze Lhoty též v ony časy
plejíc len tak jasně uslyšela:
,Pochválen buď Kristus!’ Ohledla se,
nikde nikdo. Zachvěla se celá.
Za chvilku týž pozdrav slyší zase,
slyší po třetí, ač vůkol v poli
po nikom ni vidu. Prchla domů,
celý týden po těle ji bolí,
až i zemřela. Jen měla k tomu,
když ji ďábel zkoušel, amen říci.“
Když to řekla, křížek dělá v líci,
a též sklenář jím se poznamená.
Kopat začali. V tom v jiné straně
jak by někdo dutě křikl na ně:
„Sklenář má rád...“ Jinde zahučelo:
„Filomenu!“ – Vzkřikla Filomena,
v obilí pak cosi zašumělo,
jak by se smíchem kdos prchal žitem.
Nachem plála dívka v líci skrytém,
ke sklenáři bolně pohleděla:
„Domů nechte mne! Jsem bídná celá!“
Zalekl se on a rychle vece:
„Bůh nás varuj zlého, holko drahá!
Co ti schází, řekni honem přece.“
A jí po ruce a hlavě sahá. –
„Nechte,“ ona dí. „Jen obklad si dám!“