Den hasne již a nachem Petřín hoří,
však zpitý zrak můj stále ještě noří
se v obraz, který u mých nohou leží.
Tam dole v ulicích je plno ruchu,
sem v tiché sídlo královské mi k sluchu
jen zalétá zvuk zvonů s četných věží
a hukot řeky, přes jezy jak běží.
Hruď nevýslovná rozkoš vzdouvala mi,
že po letech zas přáno mému oku,
by těkalo hned po Vltavy toku,
již časem zbrázdí lodice a prámy,
hned po vikýřích, štítech starobylých
a po jiných těch místech známých, milých.
Již dávno zmizel slunce rudý ovál,
noc rozstírala křídla netopýří,
když s Hradčan zamlklých jsem sestupoval
tam do ulic, kde hlučí to a víří.
Ach, bylo mi tak volno tam a blaze
v tom křiku lidí, šumu, lomozu,
jenž s hrčením se mísí povozů,
jak můž’ jen býti rybě, kterou s hráze,
kde tísnila se v temném sudu lůně,
zpět hodili zas do bezedné tůně.