A zatím život, hrozný nepřítel
by byl mu srdce z těla vyrval už,
že člověk, a byť byl i muž i rek,
bolestí krutou div že nešílí. –
To lepší smrt je nežli chvíle ty,
kdy nepřítel na volné ruce tvé
ti v smíchu hází pouta otrocká...
A utýrán a k smrti umučen
a bez jediné chvíle oddechu,
pohaněn, tupen, těmi nejvíce,
jimž dal jsi krev i duši duše své,
se vláčíš prachem, kalem usmýkán
přes hloží skal a ostré kamení
k bezedné, tmavé, hrozné propasti,
již u vchodu je psáno: – zapomnění.