A vše tak nyní. Vánice ta krutá
v zelený kolem změnila se luh,
v němž nesčíslná září očka žlutá
a sněžných motýlů se hemží ruch,
jímž pěšina se vine do dálky
pod lehkou nohou vábné rusalky.
Však běda! V mihotavém nyní chvění
podoba něžná bledne, rozplývá se.
I spěchám blíže – sahám v roztoužení
po roucha prchavého siné řase –
tu ke mně obrací se ladná víla –
ne dívka již – zjev paní vděkuplný,
kol údů ztepilých jí sněžné vlny
vlající závoj lehce rozestýlá
a s tváře bledé, jež se ke mně kloní,
zář očí krásných těšivě se roní.
I roste, roste ve hvězdné až kraje
postava vzdušná, hasnouc pojednou,
jak mlha závoj třepetavě vlaje
v oblasti šíré vlnou průhlednou –
již jen ty oči v rozplynulé tváři
od nebes ke mně sklánějí se v zem –
teď hvězdy dvě tam vysoko jen září
nad bílé střechy chudým obrysem.