Chce moře oběť svou? Vzad mizí břehu pruh
a bárka rybářská vpříč brázdí Adrii
pod vesly pevných plavců – – Vlny pění se,
žluč zelenavou dáví hněvné hlubiny,
jak povrch plání vodních vichor bičuje
od pohostinné země v dálkách pod mraky,
jež oblohou se řítí tahem oblud zlých
vstříc kolísavým bokům bárky. Kupy vln
rvou křehkou kocábku vod vzdouvou vzdorně zpět.
Kde rozerve šleh větru mraků vál a shluk,
mdlé světlo chvíli žíhá kalnou žlutí skvrn
hřbet moře štítnatý jak krunýř netvora,
co v slizkých bahnech dna se válel od pradob
a tlamou hltavou teď chlemtá vzduch – – Jen mnicha kyn,
zvrat plachty, svist – a letem racka šipká loď
zpět po větru, jak rovnou v rozeklaný chřtán
proud vzduchu ssající – Až u Vieste klidný břeh.