Skřivánku, milé ptáče, komu pěješ?
Pěješ růži břehem se chvějící?
Čili bylinám po mezích?
Čili mladým háje stromkům?
Všickni mile tě poslouchají,
Písně tvé na sebe vztahují;
Ty však pěješ jenom sobě
A zazpívav, pryč odlétneš,
Odlítnuv, nepomníš, kde jsi pěl. –
Ale jinoch ví, kde lásce žil,
Ví, kde ho roznítil plamen její,
A pospíchá ku milence zpět.
Tak nocí se nejiskří nebes hvězdy,
Jak lásky touhou oči jeho planou;
Tak nezkvítá v sadu růží květ,
Jak líce jeho v zpomnění se rdí. –
Nechť jako bouře šuměl prudkým letem
Vraník osedlaný k dědině,
Nechť k průchodu vše větve prolámal,
Pod stopou jeho kvítky práchnivěly:
Přec lenivým rekovi zdál se kůň.
A hle – v dálce skví se báň s jejího hradu,
Jako hesper v červánkách se stápí,
Západním když plyne obzorem.
Tak žádnou hvězdu Vojín neuvítal,
Tak jasně se mu slunce neskvělo,
Jak ona báň ve záři večerní.