Ó, gyönyörű, te kivánságim fő tárgya, nem útra,
Nem messzebb földekre megyek: már vége utamnak.
Itten, ezen tájon fogok én nyugodalmasan élni,
Itt hol Atyám, nagy Atyám meghaltanak, halni, ha nincsen
Tiltva viszont megtérni szülő földemnek ölébe,
Melyből elragadott csábító szókkal egy álnok
S a kietlen váras zajos örvényébe merített.
Nem lehet ott az otromba falaknak gátjain által
Látni, miként kel az ormok alól, mint nyugszik el a nap
Szép fölségében, mint itt láthatni gyönyörrel.
Izzasztó heveit dél tájban szórja csak, és nincs
Mely hüvös árnyékot nyujtson, puha pázsitos erdő,
A suhogó lombok, patakok csörgése, vegyülten
A madarak csevegéseivel míly kedvesebb itten:
Ott háborgó zaj szegi a szép reggeli csendet
S ekkor kezdődvén a késő éjbe merűl el.
Nyájas lányka, nem útba kiván igazodni szerencsém,
Mely ide visszahozott, legyen itten vége utamnak.
Ó de tekints könyörűletesen kíndúlta szivemre.
Völgyeken, és hegyeken egyirányt szédelgve kereslek,
S ott, hol fürtjeivel födelet sző a hüvös erdő,
S ottan is, hol lassú csörgéssel ömöl le