Kraj též smál se celý rozkošně po koupeli jarní:
čerstvá níže zeleň souvislých zářila zahrad,
z nich zlatě osloněné prohlédaly domky a mlýny;
dál, zelenou listím, hlavu týčila hůra Sutomská,
Košťálov zase tam své vážné trosky vypínal, –
jak diadém skvostný v jase slunka mu blýskaly na lbi.
Od něho přes dolinu pjal skvostný v obloze půlkruh
až na protější vrch duhy oblouk sedmibarevný,
jak by tam otvořená se vzpínala nad nimi brána,
jíž v pozadí se jevil nad modrou nížiny dálkou
stín Hazmburka šerý v divovábném obrysu lehkém.