Dí tam bratr k sestře: „Tvůj duch vbitvě větřil,
Ani bratra svého neušetřil;
Hle, jak jsi mne do ramena bodla;
Chránila tě víckrát paveza má zvučná.“
Odvece mu sestra: „Odpusť, bouře hlučná
Spletla mysl, žes to, jsem hned neuhodla:
Poznavši tě, krve jsem se lekla,
Tu se druhá rána hbitě smekla.“