Zatím Vláďa k oknu přistoupil,
ke sklu čelo tiskl, v pole širá
zahleděl se chmurný. Soumrak byl,
na západě bouře mračna sbírá,
stíny hromadí se, po aleji
řadou černých stromů přicházejí,
z houštin sadů, z polí dalekých
rozvlálo se těžké roucho jich.
Vláďovi se zdálo, ve tmě oné
mrazivé i všechen život tone.
Na zdi domu, v samo zápraží
vlnami proud její doráží.
V hloubi jeho duše o myšlenku
stín a světlo válčí zas a zas.
Bezděky se zachvěl. Od tmy venku
k světlu obrátil se v zářný jas.
Světlo! lampy hoří! Plamenem
v pohledu naň svůdně upřeném
plápolá to. Půvabem svým září,
bílou šíjí, úsměvem svých tváří
mladá jeho žínka. K němu vztáhla
svoje úbělové paže. Znáhla
v očích se mu štěstím rozjasnilo, –
jak by rázem odvanuto bylo
všechno to, co vzrušuje a bolí,
šero duše, stíny smutných polí.
Mocí oslnil a vábí ho
bílý odlesk těla jejího.