Viola pod smuteční břízou dlela,
Jan klečel při ní, jako bez žití,
Příšerně bledý: dvě jak mrtvá těla;
Tu radost náhle v zraku zasvítí,
Kdy ona mroucí oči otevřela –
„Violo!“ Všechen žal v tom obsažen,
Kdy z bolem spjatých úst se vinulo,
Jakoby s jeho duší splynulo,
Kdy pohledem byl od té oblažen,