Avšak zůstávaly děvice; půl hradu
sloužilo jak dřív jim zvláštní za osadu,
nepřístupnou mužům – však i v druhé půli
po vlastní si vedly zponenáhla vůli.
Známoť každému, že pro Eviny dcery
plevou závory jsou, zámky tisícery;
nechťsi Modrovous jim třeba hrozí báje,
neztrpí na žádných dveřích pečeť taje,
a když jinak zvědným nemohou tam chtíčem,
smeták všemocným jim posléz k němu klíčem.
A tak nebylo na Vyšehradě záhy
skrýše, jejíž sbor ten nepřekročil prahy.
Vše tam podle vlastních zařídily choutek,
cetek něžných v každý navěsily koutek.
Komnat většinu tak vyzdobily vzorně,
že tam nesměla vjít hrubá mužská škorně
a sám Přemysl jen ostražitě chodil,
aby zářící ten soulad nepoškodil.
Za to nestaral se, co má činit, ráno:
na den celý vše již bylo spořádáno,
jaký vezme šat, kdy najde uklizenu
svoji pracovnu, síň trůnní zařízenu
k státním výkonům, kdy vládčích péčí konec
a že prostřeno již, oznámí mu zvonec.