Své čelo pjala vítězné. –
Leč kolem skráně líbezné,
nad bílým tělem orel dravý
svá křídla černá prostíral,
plul tiše, zvolna, bez obavy
a mocné spáry rozvíral.
Zrak ženy vnadné, peklem žhoucí
se rozhněvaný k němu zved
a jako blesky nehasnoucí,
se potkal s hledem zpurný hled.
Tak plny jisker, plny síly
jich temné zraky zápasily. –
Tu zbledla náhle ženy tvář
a přemožený krutým bojem
hled skryl se víček pod závojem,
jak v mlze ranní hvězdy zář. –
Blíž na svá prsa tělo vnadné
svou paží démon přivinul.
„Proč, drahá, chvíš se? Mrtev padne,
ty kážeš-li, by zahynul!
Já – věrný otrok slova tvého
jej srazím s modra blankytného!“ –
Tak zašeptal. Leč její hled
se v nové pýše k němu zved. –
Se smíchem děla pohrdavým:
„Nechť s námi letí v šerou dál
a jako otrok listem hravým
mne zastiňuje křídlem tmavým
on, mračné výše pán a král!“ –