Ó, někde míti
horský klášter, vysokostrmý,
tam od zdi šeré, oči zacláněje
hledí bratr v slunnost nehybnou
dálavy, kde bledé modro hvozdů
se snově chví. Tu bílý výklenek,
otevřený do šíra,
ohučuje vítr bezcílný,
o němž nevíš, odkud přichází.
Mír balvanů a něhu mechů žíti.
V srdci vnitřní zář, jež line mír.
Duše sytá chlebem milosti,
vše vědoucí, co k blahu postačí,
spojená s moudrou Hloubí bezpečnou.
A v celách, na kamenech prostých
i v těžkých dubech ticho Boha.