Hýbá se víska novým ruchem,
opravou, stavbou, obnovou.
Tu teprv ze hromady zkázy
zřícenin odklízejí rum;
tu nový předek přistavují;
tam od základů stavějí,
sražený komín dostavují,
kuchyni, kůlnu, komoru.
Na prázdné návsi nové krovy
svazují zvolna tesaři.
–„Tak jenom vzhůru s nimi, vzhůru!
Ať na nich zasměje se máj!
Hustě a pěkně opentlený,
s veselým dole soudečkem!“
volá tam kdosi na tesaře.
– „Což ten se brzo zasměje,
radš ať se zasmějou tam uvnitř!“
dodává tesař obstárlý.
– „Tam bude se smíchem to těžší.
Zahnali nám ti ďábli smích,“
první hlas jemu odpovídá.
– „Pořádně nám jej zahnali.
Svět chtělo peklo opanovat.“
– „Ono i tak je pekla dost,
jen že si nedává tak říkat.“
– „Ba je ho víc, než myslíme.
O komže ,To je z Boha člověk‘
můžeš tu zvolat? Do srdce
jak se mu podíváš jen hlouběj,
uvidíš, že tam sedí čert,“
trám přitesávaje dí tesař.
„O nebi zvíš jen v pohádkách,
ve školních knížkách, potom ještě,
samoten polem zrajícím
kráčíš-li, nežli přijde na trh,“
dí odkládaje sekeru.
„A přece cítíš, že je zrovna
ustláno v srdci, by si v něm
ulehlo nebe; místo něho
hoví si pod duchnou v něm čert,“
obstárlý tesař mluví vzpřímen.
„Domky, co my tu stavíme,
paláce, co stavějí v městech,
nedají odpočinku nám,
nezbudujem-li v srdcích stánek,
aby tam spočinul sám Bůh,“
obstárlý tesař mluví vzpřímen,
by hned zas schýlen tesal trám.