Tak jednou, byla opět sobota,
na domov myslil, bylo po práci;
šer pochmurný se skláněl na hory,
jež ledné ve závojích sněhových
z mlh trčely jak děsné příšery.
V tom s rachotem se dvéře rozlétly
a soudruh, s kterým sdílel chudý byt,
stál na prahu; zrak jeho skleněný,
vous pocuchán byl, vínem potřísněn,
a v smíchu pravil k němu: „Jene, pojď,
nač civět doma?“ On řek’: „Nepůjdu,
chci ženě psát, mně není do smíchu
a nejmíň do hry.“ Soudruh odešel.