Zhůru vystupuje slunce zlaté. –
Krůvoj cválá z hradu na vraníku,
Kam již pudí pozvání ho svaté,
Maje několik jen průvodníků. –
U svatyně staví kůň se jeho,
Tu však dvéře jsou již otevřené,
Od cizího lidu ostřežené:
„Krve prolívání nechte všeho
Aspoň na posvátném tomto místě!“
Takto Krůvoj svým panošům dí,
„Když zde duše na modlitbách bdí,
Má i tělo odpočívat jistě!“
Řekne Krůvoj a do chrámu vkročí,
K zemi skloněna jest jeho hlava,
K oltáři se béře Věnceslava,
Ztrne – co na jeho stupních zočí. –