Babička si slzu stírá
se svých vráskovitých lící,
a pak zase dále praví:
„Kdo by si byl pomyslil to,
že on přede mnou tam půjde!
Bůh mu ulehčit chtěl jistě,
a mne ještě dlouho zkoušet! –
Václav chudák vyseděv si
na vojnu hned odveden byl,
a to s zvláštním doložením,
že vždy musí zůstat sprostým.
Vojačil dva roky celé,
až se mu to znechutilo,
a jim utek’ kdesi z Uher.
Jako dnes to pamatuji:
listopad byl, temná noc,
mraky černé, jako peklo,
ani hvězda nesvítila.
Vichr fičel, neboť právě
as den před tím oběsil se
v Říčné němec, správce židův,
a že zlý a krkavčí byl,
čerti honili se s duší.
Třásla od vichru se okna,
vítr hvízdal skrze stromy,
lomenicí domu třásl;
na návsí psi strašně vyli,
jak když čijí umrlčinu.
Čeládka se položila,
plna strachu v také hrůze,
jenom já jsem byla vzhůru,
v světničce své svítíc loučí.
Růženec jsem modlila se
za dušičky očistové,
vzpomínala na Jiřího.
Okno zařinčelo silou,
růženec mně upad’ z ruky.
Polekaná dělám kříže,
vzývám syna, matku boží,
za kamna se kryju bledá. –
Myslila jsem v také hrůze,
že zlý duch se dobývat chce;
vzpamatovavši se z strachu,
běžím rychle ku kropence,
svěcenou si vodu beru,
a chci zažehnávat ďábla.
Avšak okno znovu řinčí,
kdosi na něj pěstí bije.
Spěchám blíže podívat se,
obličej tu lidský zhlédnu,
šeptající hlas zaslechnu:
„Pro bůh, babičko, to já jsem,
jen mně rychle otevřete,
ale by mne nikdo nezhléd’.“
Můj ty bože, byl to Václav!
Já mu rychle otevírám,
a on vstoupí: hrozný zjev to!
Roztrhaný, jako žebrák,
skoro bez bot, bez kabátu,
třesoucí se zimou, hlady,
vyzáblý a suchý, bledý,
tváře vpadlé, v čele vrásky,
jenom oči svítily se,
jako z popele dva uhly:
hrůza byla pohlednout naň.
Pouze podle jeho hlasu
s to jsem byla, bych jej znala,
a i ten byl taký divý,
temný a tak utajený,
jako z hor neb ze skal, lesův
ozvěna když vrací hlasy.
Neznám hořčích slzí v světě,
než-li ty, jež plakala jsem,
když jsem viděla tak vnuka,
naději svou, otce, matky,
pyšného tak v jeho mládí,
bujarého, veselého –
nyní skáceného k zemi,
jako poražený javor.
Čtyry léta – a ta změna!
Odcházel co jinoch v síle,
vracel se co stařec nyní.
Byla pomsta boží na nás,
největší trest byl však pro mne,
že jsem musila vše zříti. –