Najednou se kříž ten zachvěl,
kolem něho plápolá zář,
rámě jeho obživuje.
Václav jeho dějiny čte,
jež jsou spolu děje lidu.
Z kříže boku krev se leje
hučivé bystřice proudem,
a krev bouří, a krev ječí,
naříká a pláče, sténá,
šumí, trýská, pění se, vře,
hučí, šlehá, pádí bleskem –
jest to krev, již lid byl prolil,
nevinný, jak malé dítě;
jest to krev, jež tekla z lidu,
a teď z kříže srší pěnou.