Často poslouchati musíme,
Že jsme kmotry outraty,
Celé dni že sháníme
Na čepce a na šaty;
Co jenom ty šněrovačky naše
Jakživy již od vás zkusily!
Bodejž ste se zmámili,
Vy i moudrosti ty vaše!
Co jen možno, můžem na se vzíti,
Vše se vám zdá marné býti,
Všecko všudy zkažené:
Brzy je to ztřeštěné,
Brzy podlé, a co víc.....
Vy nám šat náš haníte –
Sami ještě horší nosíte.
Prosím, k čemu jsou ty vaše fraky?
Vpředu nic a vzadu nic!
Vyhlížíte v tom jak straky;
Pak ty vaše zimní kabáty
Co vám jsou až na paty – ?
Ty snad vaši parádníci
Budou míti bezpochyby na to,
Aby mohli po ulici
Vymétati bláto – ?
Proč pak sobě na boty
Mnohý z vaší pěchoty
Nastrkuje ostruhy?
K užitku? či k okrase? či k slávě?
Nemá-li dost na té, co má v hlavě? –
Však vy máte jistě jiné neduhy.
Vyvraťte si z očí vašich
Dříve, páni, hrotné trámy;
My si mrvy z oček našich
Vyndáme pak sami. –
Když pak přijde nová moda,
To je na váš mlejnek voda!
Sotva že ji uhlídáte,
Hnedle na koši ji máte:
To je veršů, to je rýmů,
To je vtipů, to je šprýmů!
Páni drazí! jenom vaší vinou
Máme každou chvíli modu jinou;
Bychom měli s vámi pokoj svatý,
Mudrujeme stále svoje šaty,
Kdyby se nám přece poštěstilo,
Vynalézti ňáký šat,
Jímžby se vám zadost učinilo;
Vám však jest těžko zachovat!
Když tak, místo ukojení,
Ještě více rozhorlíme vás:
Aby bylo méně pohoršení,
Změníme ho zas;
Pak se tomu, páni hanílkové,
Jako novým vratům divíte,
Když tu každé jitro nové
Novou modu vidíte.
Na nás modu haníte –
Sami se jí klaníte. –
Potom, že jsme klevetnice,
A co ještě – podvodnice,
Že jsme šálebny a lstivy! –
To však vy jen povídáte,
Páni naši dobrotiví!
Ano, ano – vy se hnedle dáte!
Kdoby vás chtěl oklamat,
Tenby musel časně vstát.
Kdoby také myslil na to?
Vybyste nám stáli za to!
A pak, vždyť jsme vaší dobrotou
Učiněny učiněnou slabotou.
Kdo v té peci bývává,
Jiného tam hledává.
Vy – vy, páni dobrotiví,
Vy jste šálební a lstiví!
Vy jste mistři v ouskoku a lhaní! –
Přijde-li tak někdo cizí k nám,
Tu pan manžel představuje choti svou:
„Vidíš, bratře, to jest moje paní!“
Je-li však s ní doma sám,
Hnedle hraje na jinou;
„Muž je hlava!“ křičí, „muž je pán –
Ženám, aby poslouchaly, dán!“
Prosím pěkně, páni moji,
Kde to asi psáno stojí? –
A však, byť by to i psáno bylo,
Nic by to přec neplatilo;
Beztohoť to ňáký mužský psal;
Havran nikdy havranovi,
Ani kulich kulichovi
Oči ještě neklubal;
Vrkot holubí dlask nehude –
Mužský od mužského nebude.
Cpěte nám to třebas ještě víc,
V našich právech není o tom nic;
A co v našich právech nestojí –
Toho se duch ženský nebojí!
Muž je hlava, to je pravda; ale tvrdá,
Nepovolná, neustupná, hrdá!
Muž jest pán!
Světu pro trest, nám však k zlosti dán!
Schovejte se se svou vznešeností,
Vždyť jste nižší tvorové, než my:
Vy jste z hlíny, my jsme z kosti;
My jsme hlava tvorstva, ne však vy!
Vy jste jenom plémě smělé:
Od všech stavů ste nás odmrštili,
Vy ste k přeslici nás odsoudili;
Vy ste urazili
V sestrách svojích člověčenstvo celé!
Potom máme v světě slavně žíti –
Ani svědkem nesmí žena býti!
Báli jsou se páni, báli,
Žebychme jim pravdu povídaly:
Nežli pravdu slyšet, raději nic;
Tedy pryč jen s nimi, pryč! – –