Já v davu byl a proudem nést se nechal,
bez cíle bloudily mé oči snivé.
Tu milý, dávný přítel kol mne spěchal.
„Kam, bratře?“ dím. On ohlednul se na mne,
jak ve snu zřel by vidění snad klamné,
pak přikročil, mně ruku vřele tisknul
a v jeho zraku slzí odlesk blýsknul.
„Jsem osamělý,“ pravil posléz tiše.