Lucii zjev jeho přines’
ovzduší těch dnů a místa,
kde dřív žila, kde jej zřela
prvníkráte; při tom zdál se
být jí nějak proměněným,
nějak menším, mělčím, prázdným.
Napadl ji jeho pokoj,
ony ženské podobizny,
fotografie tam na zdi,
a teď cosi nutilo ji
stopovati s pozorností
každé slovo, úsměv, pohyb;
cítila zas růsti v duši
onu divnou zžíravinu,
která ničí jeho obraz,
vleptaný tam kdesi v hloubi.