„Povstaň, sestro moje,“ laskavě jí děla
Dagmar hlasem, v němž se bolesť duše chvěla.
„Povstaň, klidně jdi, kam násilí ti káže.
Nechť nás pevné stěny, stráže, zámky dělí,
srdcí našich spolek nikdo nerozváže,
a ten, v jehož dlani tento hrad, svět celý
spočívá jak hříčka, v každý čas a všude
okem nebeským nad námi bdíti bude.“