Vyhasly již ohně po ležení.
Zdaleka jen slyšíš na předstráží
pádných kroků odměřené znění.
Aj, tu šust mu jemný v ucho vráží,
dívka to, hle, ze dveří se plíží
lehkou nožkou, ve měsíčním jasu
dýku stříbrolesklou trhá z pasu,
rámě zdvihá již a hlavu níží,
vlas jí černá po světlé se hrudi,
k jistému již bodu ocel pudí.
Aj, tu Jaroslav jí vtiskl ruku
na ramena liliová, měkká,
že spad ocel u zvonovém zvuku.
A teď ku nožkám jí štíhlým kleká,
zádumčivým hlasem takto pravě:
„Neboj se; jáť věru neublížím
také malé, kadeřavé hlavě,
v jejíž sličnost andělskou se hřížím.
S nadšením bych po boku tvém řítil
do deště se nepřátelských kulí
a tvé čílko nevinné bych štítil,
dokud by mi nohy neklesnuly.
Ctímť já národ, z něhož klínu pučí
dcery hrdinné jak ty, v němž dřímá
předků chrabrá krev a nad nímž hučí
temná zkazka velebného Říma!
Přísahal jsem rukou vyzdviženou,
v Itálie hruď že nenamířím,
raději že smrtí nepomstěnou
s národem tím šlechetným se smířím!
Pustím vás! – Tu stezka vinohrady,
po ní spějte na svobodu zlatou!
Střežiš anděl nebeský vás zrady
pod perutí světlou, rozepjatou!“
„„Prchni s námi!““ dívka zašeptala.
„Nikoliv!“ on vrtěl hlavou temně.
„Stráž se mění – vše by vypátrala
a pak bychom sklonili své témě.“
Aj, tu dívka níž se nachýlila,
na čelo mu ret svůj tiskla vřelý,
se soucitem nad ním zakvílila:
„„S bohem buď, náš osvoboditeli!““
„Na shledání,“ dí on, „v zemi jiné!
A kdy kule svišticí mne zdrtí,
upomínka na tebe pak vplyne
jako med mi v horký kalich smrti!“
Vyvedla pak otce šedivého.
a s ním hustým révovím se dala.
Posléz ramena mu liljového
zamáchnutím políbení slala...