Již již nový plamen volnosti
tu tam naší vlastí probleskoval,
a žel, otec můj, můj nejmilejší
v ohni tom sám první dohoroval.
Spiknulť se s továrny dělníky
branně proti svému tyranu,
přišlo vojsko – světlo chudobné
sfouklo z jeho žití kahanu!
Šel jsem domů, na špinavém loži
odpočíval v smrti zápasu,
krev mu stydlá lpěla ve vlasu
a nad ním se skláněl hlasač boží.
Vidím toho kněze s přísnou tváří,
se svátostnou v pravé ruce září,
jak ze spánku otce probudil
a teď začal o plamenu věčném,
o propasti černé, děsivé,
o metle boží, strašné, ohnivé,
o ramenu jeho přísném, nesrdečném.
A můj otec se zoufalstvím v líci,
se svědomím kárájícím v boji,
v dlaně zaryl vlas krvácející,
v beznádějí pustil duši svoji.
Těch, těch našich trýznitelů
jestiť ono peklo horoucí,
nám však připravena od andělů
palma stříbrolesklá, kynoucí
tam, kde tys, původče mého žití,
tam se s tebou brzy doufám sjíti!