Z těch kras a luzných lepostí
si nový stánek vystavím,
a přebývati budu v něm,
až rány duše zacelím.
Ty ručky z kvítek utkané
mně setřou s čela děsný mrak;
dech něžný z ústek růžových,
jenž jako vánek libezný
dchne vůní ducha jarního,
se v jeho květech vykoupav,
mně vdechne novou naději
a svěžest vesny bujaré;
to oko nebes zrcadlo
dá novou víru, nadšení.
Svou hlavu v ňádra položím,
a sníti budu o nebi.