Vzdech se vyrval hlubný z hrudi starce –
syn však, jako probuzený ze sna:
„Váháš, otče“ praví. „Čas nám prchá
spěšme pomstíti se nad pohany.“
„Nelze, synu! Běda, neznám hesla,
rodák brání vpřed, vrah vzadu číhá.“
„Totě k smíchu!“ šíleně syn volá:
„Bratře!“ mluví k stráži sedlák mladý,
„bezbranných se bojíš? Žádáš heslo?
Což je v českých vlastech jiné heslo
nad zář žhoucí za hranice Husa?“
Mládec hlavu zved, žár z očí září,
každý úder, kterým srdce buší,
kladivem je kovářovy výhně,
až to překypělo v jeho duši
nadšením, mstou, ušlechtilým hněvem,
krví, hlukem bitvy, zněním zvonů
nad zničeným štěstím, žitím ženy.
Sedlák stal se obrovitým zjevem,
každé slovo kladivo co buší
v kovářově dílně v kovadlinu:
„Heslo chceš? Ten výkřik srdcervoucí
ženy mé, již pohan litý zdávil,
zoufalý ten výkřik věrných Čechů?
Heslo? – Kdo jste boží bojovníci!“
„I zákona jeho!“ stráž dí na to
k brance spěchá – poutníci již vchází.
Otec podiv takto slovy jeví:
„Zázrak to! mně tuhnou údy v led.
Jak jsi uhád heslo?“ Syn mu vece:
„Stín mé ženy – pomsty Bůh mne ved!“