Továrna tone již v plamenů moři.
Oheň se po střeše vine a točí,
a když se s praskotem krovy již boří,
na střechu sousední vesele skočí,
brzy se zvolna jen hádětem plazí,
dlouhými rudými jazyky líže
mohutné železné okenní mříže,
hned zas déšť jisker si do výše hází,
hned jak saň báječná ohonem šlehá,
potom zas na malou chvilku si lehá,
jako když šelma se ke skoku chystá...
kam ta se vrhne, tam záhuba jistá.
Zástupy diváků trnou a žasnou,
bez hnutí každý, jak přikován k zemi,
bez slova hledí dav příšerně němý
na tu hru plamenů hroznou i krásnou,
zatím co v potu se klopotí druzí,
zuřivý živel by zbavili síly.
Nadarmo! Marně vod spousty se lily,
za každou vteřinou vzrůstaly hrůzy;
plamen se šíří a šlehá vždy výše,
na chudé, skrčené dělnické chýše
s hůry si posměšně jiskrami svítí.
Chvílemi ozve se v tichu tom hluchém
hromová rána, jež otřese vzduchem:
to když se klenutí se stroji řítí.
Více však, nežli jich hromný pád k zemi,
zoufalý výkřik teď zatřásl všemi:
„Pomoc! Mé dítě je v plamenech – zhyne!“
Kolkolem ticho. Zrak každý se šine
na domek vrátného nizoučký, malý,
v dým jenž se dusivý celičký halí.
Náhle však zástupem prodral se muž
postavy štíhlé, všem neznámý, cizí,
a než kdo nadál se, cizinec už
v domečku stojícím v plamenech mizí.
Trapná to chvíle! Lid zatajil dech,
jednu zřít otázku ve zraku všech:
Zdali se cizinec navrátí asi? –
Trapná to chvíle a konce jí není – – –