Ale přítel Bůh, můj vlídný druh,
jejž na svém bloudění jsem nalezl
zde v této hospůdce. Jenž se mnou dlí,
nehmotný útvar, kterým polétá
zlatoskvoucí, všední prach;
jenž tu se mnou skromně stoluje,
kde slunce šerpa široká
zlatem zatopila ubrus bílý;
jenž se mnou hlasům ptáků naslouchá,
které stvořil dříve nežli mne,
tenkráte, kdy tanul nad ostrovy,
kde temná moře měla za své dno
kalnou půdu příští Lemurie.
Nic nemluvíš, slov nemáš smrtelných,
však přece vše sám sebou vím,
co dí mi neurčitá hloubka tvá.