Domů jdou. Tu Staněk při Božence
s pravé na levou si poskakuje.
Ona trhá chrpy, plete věnce,
jeden sobě, druhý zavěšuje
Mařence a srdečně ji líbá.
A pan otec k mateři se shýbá –
ta jde vzad, kde vedou Veroniku,
manžel pak se tratí v mužů křiku.
A tam v předu Antoš stanul s milou,
ukázal jí k horám na nejvyšší,
na modrou, pak šedou a pak bílou,
kterou od nebe zrak sotva liší.
Naběhl tam mráček větrem hnaný,
uváznul jak prapor nad vrcholy
přívětivě v ony vlaje strany,
kde tak krásně lidské končí boly.