Ale přece Svatoň není šťasten zcela,
mnohou – mnohou hořkost před svou Evou skrývá.
Bolí jej, co děje v posledním se čase
ve veřejném našem životě; směr cizí,
nezdravý a zhoubný všude ujímá se,
víra v ideály víc a více mizí,
vlastenectví pak jen veteší je pouhou,
nad níž přezrálí již duchem mladí páni
rty své ohrnují v němém pohrdání.
Celou onu dobu obrození dlouhou,
nadšení kdy muži, vzorně obětaví,
všecky síly své i majetek svůj celý
povznesení lidu v oběť přinášeli,
nová generace na pranýř teď staví.
Svatoň není z těch, kdo před novými směry
oči zavírají, uvítal proud, který
v naše písemnictví vnesl snahu novou:
život líčiti, jak skutečně se jeví;
však co nyní pravou poesií zovou!
Mladých literátů polotemné zpěvy
formou zhrdají – a myšlenek v nich není.
Na to, našemu co lidu bylo svato,
národní co jaksi tvořilo mu jmění,
jedovaté sliny metají a bláto.
Moderní ta mládež na národním těle
nejcitlivějších míst vždycky vyhledává,
na ně vrhne se a spáry do nich směle
zatne šakalů jak lačných smečka dravá;
hlásá nestoudně, že vše, čím chlubíme se
v umění a vědě, v cizím vzrostlo lese,
sousedních že kmenů vzdělaných je prací,
trhá prapor, pod nímž otcové kdys stáli,
kácí lidu modly – jeho ideály,
zlato bere mu a pozlátko mu vrací.
Kletba onomu, kdo děti nezkušené
svedl na scestí a slepě v před je žene!
Kam to spějeme? Tak často sama sebe
ptá se Svatoň, v duši myšlenka se hrozná
plíží mu, že pozdě snad už národ pozná
upíra, jenž z těla vřelou krev mu střebe.
Roztrpčen tím zjevem, otravnými hesly,
která beztrestné se vykřikují všude,
Svatoň v duchu sobě děsný obraz kreslí,
jaký vlasti naší příští osud bude;
vidí, svedený jak národ prostřed boje
odhazuje zbraň a nepřátele svoje
vítá s jásotem; svůj rodný jazyk sladký,
jímž je modlitbám jich učívaly matky,
děti hanobí; již z nedávného času
hranic nepoznáš, jež dělily dva kmeny:
slabší silnějšímu vzdal se bez zápasu,
splynul s ním jak s řekou potok bezejmenný.