Zde onde jenom zazní taký zpěv,
že rozjaří se líná naše krev!
A národ drahý můj a milovaný,
už mnohou žhoucí písní opěvaný –
ach, jen že zpěvu, po vlasti jenž šumí,
ten národ ztrmácený nerozumí!
Zde onde jenom člověk hlavu skloní,
když žhoucí píseň o prsa mu zvoní,
ta píseň marná a tak málo vděčná,
tak málo vděčná a však předce věčná!
Vždyť každý pěvec – takým světu chod –
nejvíce o tom bolu se nazpívá,
jenž prsa jeho nejvíce rozrývá,
a předc zas žehrá, bolesť pro národ –
to věru prý se teď už nesluší –
mu jiné boly v prsou přehluší!“