Jsou pouště, tam stromů není ni květin, pták nesed v keř,
jsou chrámy, kde modlitba zapomíná se modlit: věř.
A každá nás vede cesta, kde člověka bolest vězní,
ta, jež i nás hrozila zlomit útěchy zbaveny, –
tu přátelskou rukou se dotkneš, tu ohněm zažehneš duši,
jen jediný úsměv probudí hudbu, jež roky nezní,
a jediné slovo blaženství, které se sotva tuší;
a to je, věčnosti Slovo, jež přenáší plameny
bratrské lásky, je vdechuje v pouště i v kameny.