Lehká loď již do půlnoční říše,
Jižto Visla kalná vlaží tiše,
Plavce naše mořem mraků nese.
„Nad pověstnou zemí vznášíme se,
Duchamor dí, nocí dřímající;
Vešken prostor němý, hluchý, tmavý,
Vyšší moc však pouta snímající
Smyslům, v novém světle hody slaví;
Nebo věz, že bytnost mohútnější,
Jejíž původ hvězda dospělejší,
Hlasy slyší, světlo spatřuje
Tam, kde vám se tma jen zjevuje.
Mnoho na vaší se kouli děje,
Co vám v mlhu hrubost smyslu kreje!
Ejhle kámen s vrchu padající
Četné stopy v drnu měkém bode,
Krůpěj deště v skálu šlehající
Žulu tvrdou jazykem svým hlode;
Věc to přirozená, neb i zrak
Tupý spatří hmotů těchto znak;
A však stopy ducha, jenžto mocí
Vládne hýbající prostorem,
Nenalezneš v husté smyslův noci –!
Nyní snímám tobě s očí pásek –
Nuže pohleď na tu Lechův zem;
Nastav ucho, zaslechneš tam hlásek!“