Šero táhne přes dědinu,
jež svůj klid a květnou vnadu
rozprostírá podél Labe
plna luk a bujných sadů.
Nebesa i zemi líbá
jarní večer v kráse svojí,
a jak milec rozkochaný
milky dvě v svou náruč pojí.
Teče Labe po planině,
po lučinách žene proudy,
zdobíc pásem bleskotavým
kyprou zem jak dívčí oudy.