„Díky, Lerte!“ Bajan odpověděl.
„Dlužníkem jsem tvým. Kdož ví? Snad v krátce
Perun povolá mne světovládce.
Když jsem dnes do moře hloubi hleděl,
stín jsem viděl – podobal se matce –
matce, pochované v rodné zemi,
daleko tam, za vlnami těmi.
Snad mne volá. Neuzřím zem drahou,
ach, jež kolébkou mi byla,
jež mi touhu věčnou zůstavila –
touhu za tou zlatou matkou Prahou.