I vyšel z chrámu sluha Páně v spěchu;
teď stupně jeho prohlíží si zmámen,
a co tam vidí? Místo ženy – kámen,
a místo děcka – sníh a něco mechu. – –
Ó lásko, lásko, kněžno svatých kouzel,
ty v srdce lidská slavíš svoje vjezdy!
Ty v mračné nebe sypeš zlaté hvězdy,
a ten ti žehná, kdo se tobě zpouzel!