Nad mrtvolou vypukla Gopa v pláč,
on ale klidně vyšel z hřbitova,
neb jeho duch už zase ztrácel se
do hlubin přemítání bezedných
o životě tom vyšším, vnitřnějším,
jejž nepostihne oko ani sluch,
o životě, jenž nikdy nekončí
a změny nezná ani pohromy,
o životě, jenž brány svatyně
své smyslům zavírá, jak smečce psů.