„Proč dnes nemluvíš? nuž, hoši, dál
odveďte ho, ty pak připni k špalku,“
vece k Blažejovi, „často zbuď,
aby nezvyk příliš na zahálku.
Mimo tebe, kata, mne a stráži
nikdo ať se k němu neodváží,
nikdo, slyšíš? nechtěj s právem hráť, –
ni tvá dcera, jest-li nechce dáť
sličné hlavy svojí výkupným!
Znáš mě, běda, jest-li zradu zvím!
Nedbej jatce, klne-li či skučí,
za jeho dvě vaše hlavy ručí!
Ostatně, ač vy mne nepozvete,
přijdu záhy, milý muži, věř,
vzkřiknouti jsem slyšel tvoji dceř,
proč a nač? Nu, dej si pozor, kmete,
myslím věru, že ta hodná roba
lépe jatého zná než my oba.
Zatím s bohem!“ – a juž na obrat
v chechtu do kovaných vchází vrat,
pohněvaný kmet však, pln jsa vření,
vede mlčky vězně do vězení.