Ten zvuk probudil Žižku ze snění;
a jemné lichocení jeho vnučky,
ráz tváře v laskavý zas promění;
i béře do svých, její něžné ručky.
„Již pověsti mé brzké skončení:
vždyť víte, do Polska jsem odešel na to.
Tam po vždy vítěz Tannenberské bitvy,
zůstane v mysli Prusů, Lechů, Litvy,
Polákům moje jmeno na vždy svato.“