A potom náhle probudiv se z dům,
když květů bílých spadlý poprašek
se dotkl mého čela, zachvěl jsem se
jak z bouře mořské na břeh vyvržen.
A tu se slunce objevilo zas,
jak světlý bůh, a zmizel přelud můj,
taj hrobu, smrt a hrůza věčnosti,
a já jsem cítil rozkoš závratnou
a žárlivou a božskou, opojnou,
tu rozkoš živých, že tu dosud dýchám
a chodím, cítím, že jsem dosud živ!