Popošli. V tom vousáč na povoze
zkřikl, mračně oba s hradby měře:
Stůjte! Kdo jste? Odkud cesta vaše?“
Lek se otec obrovité stráže:
„Z Nebovid jsme sousedé,“ dí plaše.
Vousáč dál se táže: „Znáte heslo?“
„Jaké heslo?“ nejistě zní z dola.
„K Žižkovi jdem, o němž ohlas letí
že on zastancem je svojich dětí,
pravdy Boží nedobytnou tvrzí,
aby ubohým nám zjednal právo.“
„Haha!“ vousáč odpovídá s hůry.
„Snad by hledal ukradenou krávu?
Vari! to by se sem takých sběhlo!“
„Bratře!“ stařec prosebně mu vece,
„nevěstu mou, ženu mého syna –“
Stráž však na vozové hradbě volá:
„Neznáš heslo?“ „Ne“ „Tož vari, vari,
sice posvítím ti na cestu!“
Starý otec žaluje tu zticha,
hlasem přerývaným, v beznaději:
„Co si počnu? V zimě, bídák starý,
sám a vyhnán z chaty s chorým synem?
Že nás neutloukly Uhrů davy,
než zde zemřít hladem, zmrznout zimou,
když se nesmiluje vlastní rodák...“
„Pomoz!“ zoufale on v posled volá,
„Pomoz pro tu svatou víru Krista,
zvěstovanou Husem mučedníkem!“
Na hradbě však neúprosná stráže
starochovi v odpověď rce tvrdě:
„Věrný Husův jsem, tož Táborita!
Kázeň Žižky ocelí však psána.
Líto je mi tebe, tvého syna.
V okolí však bloudí lidské šelmy
Antikrista, jenž se Sigmund zove.
Pod pokutou, ztrátou cti i hrdla
nesmím vpustit, kdo mi nerce heslo!“