Ze vrat jinoch vyletěl jak střela,
děravých bot zapomenuv zcela.
„Prosím, slečno,“ – koktá – „račte vzíti
tento deštník –“ Oči se mu svítí.
Deštník vzala děvulenka milá,
usmála se vděčně, uklonila
a již odkvapila k družce svojí.
Jinoch všecek ztrnulý tu stojí,
hledí za ní, hledí, nedbá deště,
snad si myslí, že se vrátí ještě.
Vždyť on ji chtěl vyprovodit domů –
a hle, ona prchá – u sta hromů! –