Zas hbitě v rukou kmitají se dláta
a jak den za dnem chvátá
a jak den za dnem kratší,
mně ke štěstí to stačí,
že práce má mne tiše zveselí
a – mhy co zatím lehly po všem kraji –
zde pod rukou mi chvatem přibývají
gothické řezby na mé posteli.
A jak ty řezby pod mým dlátem rostou,
ó přejte mi tu radost moji prostou:
když klidně mohli mi mé verše ubit,
svou postelí se aspoň mohu chlubit.
V ní kéž bych vždycky klidně mohl spát,
v ní spánek nikdy kéž mi není mukou –
ji celou jsem si vlastní zrobil rukou,
jeť prací mou, mých rukou i mých dlát!