V krásné letní odpoledne,
když tak slunce bujným žárem
hází s nebe zemi oheň,
kopřiva má monolog svůj:
„Aj ty slunko, aj slunečko,
marně, mamě plahočíš se,
marně běháš kolem země
Špelunky jsou lidské mozky,
tmavé jako samo peklo:
svit tvůj tam se neprodere.
Moře ledu lidská srdce,
studená, jak smrti ruka,
jež je drží ve své moci:
nezahřeješ, neroztopíš.
Nech to divné, zimné plémě,
na kopřivy sviť jen, hřej je,
ony vděčny, ony bujny
obracejí zrak svůj k tobě.“