Miriam byla tak – a Věslava
vkouzlila v labyrintu lásky kraje,
kde srdce potácí se bloudící,
hledajíc v polosnění květné ráje.
Pil první lásky pohár zázračný,
jež plní andělice jiných světů
z vlastních svých srdcí krví prýštících,
a luzně obvinutý prostřed květu
s oblaků podávají jinochu,
jenž tiskne pohár k palu žhavých retů,
opijí k blouznění jím duši svou,
s andělic krví krev svou mísí k změtu,
a spoután v kruhu zemských okovů
létá a myslí jako nebešťané,
bolest však cítí jako smrtelník,
ano mu z duše slzou srdce kane.