Tohoto leta
došly mne zprávy na konec světa
z milených, vzdálených Čech,
že národ český, hodný a hezký
a zvláště Praha, zlatá a drahá,
ráda by vítala ve svých mne zdech.
Vy dobře víte, jsem zdvořilý duch,
odmítnout národ, chraniž mě bůh!
avšak to zbožné a vroucí přání
přišlo tak pojednou, z nenadání
jak rána z děla v líbezný sen,
že já i Ela, dvůr i dámy jeho,
zvlášť Černý čert, ministr pokladu válečného,
v zmatek je uveden.
Tož prosím slavnou redakci Revue
národu zdělit, co ještě neví,
(že jsme v oposici proti nebi,
že máme úvěru zapotřebí),
diskretně ovšem, pak dík můj vřelý,
že na mne dosud nezapomněli,
na konec dobrých několik slov,
jež svému národu dává
rozvážná, věhlasná hlava,
král a filosof.