A křižuje se vyšel v tmu,
jež sosny mrtvě zalila...
Šla podle boku žena mu
a rouška jak bílá ji halila,
hlas její z hloubek lesa štkal
při větru náhlém zadutí,
pláč v moři skal se utloukal,
až navždy shas’ jak šeptnutí.
Noc temná navždy tížila
vše zmizelé a nezvěstné...
Pak v temnotu svou vhřížila
co určeno mřít, nehlesne...