Tak modlil se, a jako v odpověď
na jeho vzdech, hle, z hloubi koruny
část toho světla oddělila se;
jak hvězda jasně, nyvě, pomalu,
jak bílý květ, jejž tiše uroní
za jasné noci zdřímlý růže keř,
a pohybem jak ladná vlašťovka,
tvor jakýs tajeplný v let se dal,
a šerem nes’ se větví kvetoucích,
a stoje před Brandanem rozložil
své perutě, a nyní viděli,
že tvor ten ptákem nebyl dokonce.
Snem rajské krásy byl, jenž oděl se
do tvarů lidských údů, spanilý
ten jinoch byl jak vesny vlahý den,
jak narcisa vykvetlá u vody,
a jeho úsměv jako vůně byl.
Ve vlasech temných kvetly violky,
zrak jeho hluboký měl jas a zář
hvězd putujících nočním blankytem,
pleť jeho byla jako z mramoru,
jejž pronik’ pablesk rána růžový,
a křídla jeho lesklá, široká,
jak opál byla, jenž se květem stal.