Dnové míjeli, co Dagmar u zajetí
nehodném se chvěla v bolných citů změti.
Nejednou květ zlatý v rámu staré malby
v oko svitnul jí, jak uhnětenou zval by,
že si otevříti může odhodlaně
cestu na svobodu pouhým stiskem dlaně;
ale vždycky coufla od vábného stvolu:
Kdyby dostihly ji na útěku stráže?
Kdyby k nepřátelům jiným spěla dolů?
A pak družka milá ke hradu ji váže;
zdaž by nepomstili věznitelé krutí
na Kristině, hochu kněžny vyváznutí?
V myšlének těch stráži odolala svodu,
bůh-li ráčí, čestně vyjde na svobodu. – –