Zří z rámu svého ztracen v propast snění.
Svůj svět má v duši, vůkolní proň není,
a přece musí v každém jeho díle,
ten, kterým zhrdá, v plném květu, síle,
se věčně odrážet a zrcadliti,
jak škeble na dně spoustou vodní svítí.
Toť jeho věno, úkol, cíl a meta,
být v samotě své vykladačem světa,
ni vlásku skutečnosti neuzmouti
a v ideálu kruh ji pošinouti,
by každý řekl: „Ano, takto dýše,
tak je a žije!“ Takto orel s výše
zří do údolí na rozpjatém křídle.
Ó práce tuhá, city dávno stydlé
rozdmýchat do varu a překypění!
Lesk barev zašlých, mroucích zapomnění
zas oživiti v ducha svého výhni,
myšlénce říci, libellou se mihni
a motýlem po květech citů těkej!
O srdce, buš, o kapko potu, stékej!
Zde Rhodus tvůj, zde vítěziti třeba
pro malé sousto nebeského chleba,
dát noci, dny a sednout v trudů kolo.
A proto na rám vrýt dal: „Volo, volo!“
Neb chtít je všecko; to juž půl je zdaru,
to první k světlu blesk, šleh první k žáru,
to první v poušti květ, za kterým duhy
se rozvinou. Chtít, jest juž deptat kruhy,
a letět cizím světům do objetím.
Kdy první: „Chci!“ dí druhé Volo: „Letím!“