Tam, v stínu dílny, bled a zamyšlen
se halí Donatello v tmavý plášť,
jak by jej mrazil planý slávy ryk.
Jest mučedníkem každý umělec,
neb v srdci jeho tajném úkrytě
červ pochybnosti hlodá napořád;
jen tenkráte, když hana závistná
plod jeho ducha jedem potřísní,
jen tenkráte umlkne pochybnost,
by ustoupila vzdoru hrdému.
Pak vzplane oko, cuká bledá tvář,
a tichý umělec se vrhá v boj
jak tygřice se řítí na vraha,
jenž mláďata jí hrozí usmrtit.
Ó, jeho bol jest krutší jejího,
vždyť tygřice jen mlékem kojila,
však umělec krev svého srdce dal!...