A to jak pravila, on usmál se. Pak řek’
svým suchým posměškem, v němž citu pramének:
Ledovcem zůstati mým slibujete snům...
Však souzeno mi stoupat k jeho vrcholům...
Chlad jeho napíná můj rozum na skřipec...
Ať tál, ať hořel v červáncích, byl ledovec...
Můj žhnoucí kdyby silně zbožňoval vás cit,
chlad lásky rozumné bych nemoh’ pochopit,...
neb jinak miluji. Od těla nelze mi
odloučit ducha s velkostmi i s vášněmi...