És Amnon mégis vissza nem lép,
Előtte mindig, mindig e kép!
Éjjel viraszt, eped napestig,
Hogy belé szinte megbetegszik...
S midőn háló és annyi csel
Céljához nem vivé közel:
Erőszakhoz nyul a rosz bátya...
S ékes Támár meg van gyalázva!