Žízní prahnul po smrti mnich Beda.
Jak list žlutý, houby plíseň šedá
tvář se tměla, do níž hlubným rádlem
vepsalo již stáří hrobu znaky;
hlava schýlena a v důlku vpadlém
studánky jak zasypané v lese
vichrem žití zhasnuly již zraky.
Každým dechem, u cíle že blíže,
jásal mnich, že těla prchne tíže,
že jak volný vězeň v hymny plese
ku výšinám, ku Bohu se vznese,
jehož jménu všecky žití snahy
zasvětil – však nadarmo muž svatý
volal smrt, ta cely jeho prahy
míjela, v dál bludnými jen chvaty
míříc. Proto prosbu jednou tklivou
Beda šeptal k otci nebeskému:
„Kdy v můj koráb holubičku sivou
pošleš, Pane, abych k věčna lemu
přistal blaze u břehů tvé říše?
Zachvěj stromem mocnou svojí vůlí,
uzralé by plody spočinuly
v klínu tvém, jenž milostí plá s výše.“