„Ty tři sestry, nebe poslice,
Budou Slávy strážná trojice;
A ta trojice když vyjde v jev,
Tam kde Slovan, tam i bude zpěv.
A kde slovanský zpěv bude zníti,
Život slovanský nebude hníti
Pod mohylou v stepi nasypanou,
Po níž plaché větry smutně vanou,
Kvílíc, že na hrobě bez pomníku
Nemohou dát zprávy cestovníku,
Jakého as popel bohatýra
Němý hrob ten ve svém lůně svírá. –
Dokud slovanský zpěv bude znít
Národ bude v sebe víru mít.
Nikdy pod návalem ciziny
Nebude lid zrádcem otčiny,
Ale srdcem, ale jazykem
Věrným svému hnízdu slavíkem,
Na ostrově třeba osamělém
Bude dávné Slávy hlasatelem.
A ty písně, co pro němou zradu
Ze svých dávných vyhostí se sadů,
Do hrobu se skryjí ve své vlasti
Před národem cizím bez účasti.
Tyto písně jako upířice
Ze svých dávných hrobů vystoupíce
K novým plesům v řadě nových časů
Pozdvihnou zas na novo svých hlasů.
Doba nová novou zdvihne Slávu
Kde jí velkou vykopal čas návu.
Dejž bůh, aby tyto písně tklivé
Z mysli vymrštily pamětlivé
Nesetřené časem obrazy,
Dávné křivdy, hrozné úrazy,
Které ve slovanském pokolení
Starých dějin svaté hlásá jmění.
Dejž bůh, aby pozdní pravnukové
Chtěli zapomenout v době nové,
Co jich pradědové utrpěli,
Když svým mečem nade vlastí bděli!
Kéž by na své matky zapomněli,
Co svým mlékem druhdy přikájely,
Když jim děcka byla odňata,
Cizopanských chrtic štěňata.“