Nyní stál na čele hory.
Obzor před ním nedozírný
rozvinul své pestré vlny.
Kam pohlédnul, samé lesy
černaly se, modraly se,
k nebi lnuly dlouhým pruhem
a z nich jako oběť ranní
stříbrná se nesla pára.
Sem tam mnohý obr valný
výš povznesl pyšné čelo,
blesků rýhou znamenané,
a rozpínal v dál i šířku
rozsochaté větve svoje,
jak by hlídal rod svůj celý.
Nejníž pod ním, pod úbočím
svislé, nahé stěny skalní,
proudila se bystrá řeka,
pěnila se o balvany,
burácela, jak jí v cestu
strom se manul vyvrácený.
Celé roje ptactva vírem
kroužily nad černým hvozdem,
křídel ruch a stromů šelest,
vody šum a ptactva povyk,
tisíc hlasů pojilo se
v plesný vír, jenž hlavu snící
opojil až do závrati.