Na návrší tam v kruhu důstojníků je sbor,
a všecko přísně hledí, jako ten černý bor.
V jich středu muž tam stojí, z hlavy mu řine krev
a z tmavých jeho očí mu sálá hrůzný hněv.
Ruce mu pouta derou, jež třímaly dřív zbraň,
a velitel naň zařve: „Zde lháti se nám chraň!“
On mlčí však a mlčí, jen hněvem plane zrak
a vůdce v zlobě krčí rameny, mluví pak:
„Tys zradil tvoje kníže, tys zradil svoji vlasť,
k nimž přísahá tě víže, v nichž tvá má býti slasť.
Tys zapomněl, žes vojín, jsi horší nežli pes
a proto, hoši, pryč s ním, a na nejbližší mez,
tam, co ta štíhlá jedle, a nechť třebas i smrk,
nechť bídák skončí hnedle, provaz buď jeho smrť!“
A za jásotu, hrozeb, jej vede běsný tlum,
a pohřební mu písní, je háje tichý šum.
A líc jeho se jasní a jasní se mu zrak
a místo vzdechu šepce poslední pozdrav pak:
„Buď zdráva, ženo drahá, můj platí slední vzdech
jen Tobě, mému hochu i bratřím zemí všech.
Já měl se vrahem státi, však zmařil jsem ten boj
a proto rád teď zemru, když pryč ten bídy zdroj.
Buď zdráva, ženo drahá dítě – i bratři vy,
a podejte si ruce pro život snaživý!“
A zahoukala sova a ztichl žoldců tlum,
a ženě pozdrav nese ten tichý lesa šum.