Příchozí byl mladší druha.
Jeho štíhlé ve postavě
jevila se síla tuhá,
překážky jež ničí hravě,
jak by byly ku zábavě.
Slunce žárem tvář se tměla,
vousem tmavým ozdobena.
Zpod přílby, jež chrání čela,
vyzírala přání smělá,
jiskrou zraků ozářena.
Přec však v líci ušlechtilé
odvážnost se s klidem pojí,
zvyk to, rozkazovat v boji,
zvyk, jenž zdobí mravy milé.
„Ela kde, a kde jest Mila?
Mluv, kde sestra má a tvoje?“
Lert tak, plný nepokoje
táže se. „Je chrání Víla,
matka jejich. Stiš se, bratře.
Přisedni! Již čas se blíží,
s nocí nad moře se níží!“
Zahleděl se v moře patře.
„Vidíš lodě černé tělo
nad vodou tam nepohnuté?“
K nim až jásání z ní znělo,
v ozvěně až zhaslo duté.
„Vidím,“ na to Lert opáčí.
„Hle,“ dí Bajan, „světla víří
jako zraky v hlavě dračí,
jak tam šumí, jak tam hýří.“
„Plavci užívají chvíle,“
na to Lert zas odhovoří,
„radují se z cesty cíle.
Proto v ples se, v rozkoš noří.“