Své mládí uzřel... S tajůplným žasem
se octnul zase v starodávné síni
Husovy školy. S přísnou vážnou lící
učitel starý nad kathedry skříní
vykládal písmo z blány práchnivící.
A Žižka zase zrakem roztouženým
pohlížel snivě oknem zamříženým,
kde v domku nízkém, bujným spjatém vínem
kyprého listí ve přísvitu siném
se mihly krásné, bledé dívčí líce
a vrkoč hebký zlatohnědých vlasů.
Tu děsná vřava pomísených hlasů,
divokých zvuků pustá chumelice
vzbudila Žižku... Bratří cepy, mlaty
železné dvéře chrámu vypáčili,
smrť nesli v zástup bledou hrůzou spjatý.
I nastal zápas krvavý v tu chvíli.
Kamenné sochy s kostelního kůru
metány dolů v tmavou lidu chmuru,
a zdupán kalich zlatý se hostií,
palcáty těžké, okované cepy
slavily děsné v chrámu hodokvasy
a od oltáře v tmavou sakristii,
kam prchal zástup divou bázní slepý,
Táboři vlekli za rouch mešních řasy
řad kněží hlasně v žalmech bědující.