A za svítání bledý vysílený
muž z krčmy přišel, kolem lůžka ženy
chtěl projít mlčky hledě do země. –
A uzarděna, – v očích radosť tichou
děťátko svoje k němu zvedla s pýchou.
„Hle, andělíčka dalo nebe mně!
Ó, měj ho rád! v něm naše bude blaho,
měj broučka rád!“ tak vroucně prosila ho.
Muž hleděl tupě, přetřel zvlhlé čelo,
jak úsměšek cos v líci se mu chvělo:
„Čí je to dítě?“ tvrdě se jí ptal.
a na matku a na to děcko hledí, –-
však nedočkal se nikdy odpovědi. –
Víc o chorou se nikdo nestaral. –
A s bolestí svou celou o samotě
zůstala žena. Děcko líbala.
„Proč Pánaboha prosila jsem o tě,
můj zlatý broučku, – nač jsem čekala?
Vše marno, marno! všechno ztraceno je;
mé štěstí, život i ty, zlato moje!“ –
Den žalu byl to, – přečkala jej s tíží, –
ty minuty tak lenivě se plíží!
Nastával soumrak, ticho bylo kol
a němý byl i její těžký bol.
V tom zazvučela píseň rozpustilá
kdes na síni, a chorá zvedla se, –
ta písnička tak protivná jí byla!
Poznala Lojzku snadno po hlase.
Dech zatajujíc naslouchala chvíli, –
sten utlumiti v prsou dovedla.