Jdou, mávajíce stromů ratolestí,
vstříc kladou roucha v prachu po ulici.
On jede v davu, vzpřímen na oslici.
Z té slávy plesné čekám, čekám štěstí!
l spínám ruce: „Hle, mou nad bolestí
se smiluj, synu Davidův!“ V před hřmící
mne průvod přehluší a jeho líci
mně větvovím tu kryjí steré pěsti.