Vstoupil rytíř, paní hradu za ním,
oba jak vždy mlčky sedli k stolu,
mlčky též sed plebán na své místo,
mlčky jedli, co podáno na stůl.
Když si poprv zavdal rytíř vína,
plochou rukou černý si vous utřel,
pravil k choti: „Tak den míjí po dni,
o Jeníku posud žádné zprávy,
a mne začíná to v srdci mrzet,
že jsem druhého dne nejel dále,
že jsem v hoři svém se vrátil domů.
Stihnouti jej byla možnost větší
tenkrát, nežli se dnes naskytuje,
blíž byl hradu, oč je teď již vzdálen.
Zabírá to celé moje noci,
co je lepší, takto v hoři tupém
seděti zde jako sůva noční,
lkát a vzdychat? Tímto nevrátí se.
Teď chci jednat, ozbrojím dva oře,
věrného k nim vezmu sluhu Víta,
na cestu se dáme řádně znovu,
prohledáme kraje kolem hradu,
dle potřeby dál pak zajedeme,
z Čech přec nebude až dosud Jeník.
Cestou spíš se potká mnohý chodec,
vyptáme se pilně, popíšem jej,
tisíc by v tom ďáblů jenom bylo,
aby marná naše byla snaha.
Doma dřepět jen a stále kvílet,
malou těchu podá, žádnou naděj.
Paní Háto, tlumoky dva připrav,
oře dva ať Vít vyzbrojí chvatně,
Svojanov ať za zády již máme!“