Však ta slova trhla Filomenou:
„Kmotříčku,“ tak řekla, „dej Bůh zdraví
na mnoho vám let! Tak zas vás vidím!
Ó již nermuťte mne starým trudem.
Zhřešila jsem tehdy, – jak se stydím!
Vlasy jsem si rvala za to s hlavy,
že jsem padla ďáblu do osidla.
Vy jste tenkrát dobře se mnou mínil,
vy jste se mi ničím neprovinil.
Proto jsem si odepřela jídla,
modlila se, až mi Matka Boží
vyjevila, že hřích se mne složí.
A tak přemohla jsem v sobě pýchu –
byla vysoko – jsem prosta hříchu.“
Řekl sklenář: „Ó tak nemluv nyní!
Nebudeš mi už jen hospodyní,
budeme už navždy šťastni svoji.
Beze hříchu duch se upokojí.“
Ale ona, hledíc na sklenáře,
takto sladce k němu hovořila:
„Pohledněte, jak nám zhubly tváře.
Myslíte-li, že se na nás sluší,
bychom vzali se, kdy všechna síla,
všechna čilost na těle i duši
umdlela? Už pro nás na té zemi,
kmotříčku, nic není pro nás tady.“