Nyní dvéře pootvírá mnich,
Zastaví se, poslouchaje tiše,
Neboť hlasem jemným, slabým dyše
Ludmila teď slova, jakby v nich
Anjela dech vanul: „Jene můj,
Tak to zní, sám sebe obětuj
Proudu lásky svaté neskončené!“
„Bojoval jsi, nebohý můj Jene –
A však kroky tvoje po bojišti
Krvavém a slávy na bludišti
Provázel duch věčných omylů;
Při skutcích pak svatých srdce jen,
Jež neprzní hříchů děsný sen,
Blahého můž míti podílu.“
„Víru, lásku k vlasti, statečnost,
Spojte v národnost, v tu svatou cnost,
Velebíce tvůrce všehomíra,
Jenž tím slávu národům otvírá.“
„Nestrachuj se přírody! Jen vrazi
Obraz dcery této nebes kazí.
Ejhle! příroda co svatá kníně
Zve tvůj národ v chrámu svého síně;
Národ tvůj, jenž oltář obstupuje,
Kníně zdrojem svatým pokropuje,
Aby květy vzdělanosti skvělé
Oblažily lidstvo osiřelé.“
„Český národ silou ducha svého,
Až se svlekne z roucha krvavého,
Sebe poznav prapor rozvije,
K sobě strhne plamen s nebes báně,
Aby vedlé dopuštění Páně
Osvěcoval luhy Slávie! –
Držte lampu, bratří! nechť se třese
Ruka – nechť i v tuhém boji
Střely tmavé kolem vás se rojí:
Láska sílu, štěstí, slávu nese!“
„Doufej v lásku, která srdce víže,
V lásku, odlesk milosti té svaté,
V bolesti a hoři započaté,
Doufej v lásku pod znamením kříže!“
A tu děsné, bolestné stonání
V tiché komnatě se ozvalo,
Jakby peklo krůpěje doufání
Nešťastníku z prsou vyrvalo.