Okamžik líbezně se rojí tony,
jako ty včelky z úlu za jara,
však truchlivými zvučí náhle stony
ta sladká divotvorná fujara;
tak žalně, že v nich Lubku slyšet lkát,
již na hrob matčin pustil Kovovlad...
A zoufalství z nich úpí, smrti muka,
mladičké srdce bolestí v nich puká!
V tom zvolna naděj paprsky v ně střílí,
než novým zoufáním se rozekvílí.