Leč jak ptáčka jemné zatikání
hlas ten v řevu bouře zaniká...
Nový křik a řev a jek a lání –
kdo v tom hlase pozná Mrštíka?
Jeho šepot, jindy plný něhy,
náhle bouří jako potok horský,
rozvodněn když z jara trhá břehy.
V ruce palcát husitský, hle, Dvorský
rozhání se podoben jsa lvici,
která mladé brání ze všech sil.
Čeněk Zíbrt starou šachovnicí
prudkým rázem okno vyrazil,
z něhož zřela bílá jako stěna
nakladatele tvář vyděšená.
Znova chytil šachovnici, zdola
tato rázem k oknu doletí:
„Tohle naši otcové už, hola,
ve čtrnáctém znali století!“