A věky táhly jako hvězdy nebem,
ty bílé jako ovce, když jdou k stříži,
ty tmavé jako vrány střásající
ku zemi těžké, zkrvácené peří,
a člověk žil a bojoval a tvořil,
a trpěl znova, propad’ lsti a zradě
stvůr vlastních z bázně, jež pochází z viny,
a bída rostla výš a výše k nebi,
až zatemnila tmu, v které tys doma,
že roztrhl jsi titanickou silou
svůj hustý závoj. Běda, co jsi viděl?