Ba sami, sami... Věky v stromech šumí,
věž kostelní se věky vzhůru tyčí –
Leč lidé? Plémě časné, trpasličí,
tak jako v podzimkový podvečer ta pole,
přes která vítr jako Osud fičí,
vždy svoji víc, a sami, srdce smutné, holé,
pustnou a chladnou, spřádají své dumy,
až druhu druh už více nerozumí...