Bez překážky odnášel jsem robě
pod svým pláštěm, vzlykající tiše,
usnuvší pak v teplu měkké skrýše,
v naši kollej – k příští její zdobě.
Smazána je zcela v dětské duši
památka dnů zašlých; jedva tuší,
že kdys mimo kollej tuto dlelo.
Otec jeho – rektor, církev – matka.
Těšíme se všichni z pacholátka,
jehož srdéčko se otevřelo
záhy nadpozemské záři spasné,
jako slunci poupě čarokrásné.
Jeho ducha, srdce hojný skvost
utěšenou věstí budoucnost!“