Noc dlouhá když se šeří v úsvit ranní,
on ještě pátrá v stíny, hlavu v dlani,
až při paprsku prvém jasně zlatém
pak pomodliv se v zanícení svatém
již sedá k dílu. Z pochybností všech
zbyl světlý úsměv na mladistvých rtech.
Hle! na kroniky nepopsané bláně
dny příští vítá duha dvojitá,
a v luzně spanilé té slavobráně
lesk andělských sta křídel prokmitá
a růžná ústa sličných nebešťanů
z blan rozevřených prozpěvují, hudou,
a věnce růží na tu prázdnou stranu
kol spadají co hojný déšť, i věstí:
my doufáme, my věříme, že štěstí
tak sprchne s nebes na vlasť naši chudou!