Jak přepínáš teď vlastní mdlobu;
což ale, kdyby tebe volal
Pán ústy mými k práci té?
Ó pověz, zda bys neodolal?
Co platno v zdroje ukryté
se nořit duší prahnoucí;
tvá vidění, toť větru dechy
přes harfy struny táhnoucí
a zmírající v dálce vzdechy.
Co platny asketické muky,
Pán vyžaduje dělné ruky,
a kdo se zdráhá vzíti na se
jho díla jeho, věř mi, hřeší!
Buď obrem vlastním ve zápase
a vybeř to, co zdravé duchu.
Na rozum tvůj se často věší
snů divých vírné mátohy;
jsi lovec, jenž svou honí tuchu,
a chytáš přelud, ubohý,
klín sobě házíš pod nohy.
Ó vzchop se k činům a buď rek,
své nečinnosti ráznou snahou
hráz pevnou polož, spasný lék,
a v svatyň svojich mýšlenek
jen ony vpouštěj dumy snivé,
jež plní duši sladkou vlahou
nebeské lásky učinlivé.