Ó, vy skráně, kaštanovým vlasem,
spiatým poupaty, se plnící,
ó vy zraky, blankytným svým jasem
smrtelných všech oči slnící,
ó vy vnady, pod růžovým pasem
bělostnou se rouchou vlnící,
vy mé srdce v kouzelné své kruhy
vkovaly jste zlatým kladivem,
tak že pojat mocným obdivem
vašimi své síly činím sluhy
a že přes slzavé tyto luhy
jediným jste mojím vodivem:
života kam koli vlnou, pěnou
potácen – vždy půjdu za Růženou.“