A zase zvuk se ozval v štěpu jasný.
„Co to? co to? pryč, děde! Kouzel směs!“
I smál se děd: „Ty’s hrdina mi krásný!
Toť slavík, pěvec náš a přítel, věz;
sem dej tu chvějící se dětskou ruku
a poslouchej zvěst krásy v jeho tluku,
již vypravuje hvězdám do nebes.“