A Vilém Postel hlavu k prsům chýlí,
pak vztýčí ji a oči jeho svítí
jak luna nad vodou. „Jsem tedy blázen?“
snivým se hlasem ptá, pak drahnou chvíli
se dívá knížatům na hrdé tváře,
a velká slza démantové záře
mu teče po líci: „Jsemť blázen, blázen,“
dí konečně a chýlí se mu hlava.
„Já doufal, jimi svět že bude zmlazen!“
Pak dodá: „Prosím, v žalář ať jsem vsazen.
Vy pravdu máte, já jsem blázen, blázen.
Já podrobuji se a kloním šíji.
Za žalář v klášteře buď Bohu sláva!
Jedinou prosbu: Ať je v Normandii!“