Z kajuty vyšel za časného rána
a na vojáka nehled, Angličana,
jenž poctu vzdával, ani na pozdravy
svým věrným neděkoval kynem hlavy,
šel pomalu, jak choří lidé chodí,
až dostih přídy kolíbavé lodi
a stanul. Den je usmívavý, svěží
a chladný vítr, nad mořem jenž běží,
mu pláštěm trhá – je to plášť ten šedý,
jak u Walerloo měl jej naposledy.
Zelené vody, přídou rozbrázděny,
se vzdouvají a rozstřikují v pěny
a honí se a v boky lodi bijí
a výskají svou šumnou melodii –