„Nu, jak chcete,“ – správčí počal nyní –
„patron váš to jistě dobře míní,
že jste proti sobě, jakáž rada;
vězte však, že přízeň jeho milosti
se své výše také valně padá.
Není radno plané ve zlosti
podrývati mnohých darů zřídlo,
aby místo čisté vody valné
poděšené vaše oko shlídlo
pramen vyschlý, po něm sledy kalné.
Není třeba, abych vyčítával,
čím pan hrabě, obce příznivec,
vždy svou dobrou vůli na jev dával,
ať tu, onde, vždy, – toť známá věc.
Cesty ve vsi, most i kostel, faru,
chudinu vši od zimy až k jaru
a pak znova zas po léto celé
v mysli nosil, v útrpnosti vřelé,
blahosklonně léčil všecky tíhoty,
dětem vašim pro vzdělání stkvělé
zvláštního chtěl platit učitele,
na oltář pak svaté Kunhuty
obraz nový zjednal na zakázku,
a vy za všecku tu jeho lásku
vzdor a vzdor...“ „Ó slyšte, vzácný pane,“ –