v ten srpnový den, věčně neblahý,
kdy v hloupou sázku vešel, kdo že víc
sní slanečků, jež rýnským zapije.
Kdo víc než on, když zadarmo vše dnes?
On pil a jed a pil, by slanečkům
se dobře plavalo to... dveřmi snů
ty známé hlasy slyšel kvasících,
již lehce chraptivé „U mořské panny“,
kde každý korbel měl i dýmku svou.
Měl Marlowe slovo teď, jej v duchu zřel,
jak široko se přitom rozkročil,
pěst opřel o koš svého kordiska
a druhou na stůl jako v taktu tlouk,
co vedle Nash se potutelně smál
a Lodge bez řeči ustavičně pil
ni nemrkaje... Stranou Shakespeare stál,
proč nepil ten? Jen ruce založiv,
se klidně díval v pitku ostatních,
co myslil si as? – To jej dráždilo.
Na nový bombastický blankvers snad,
jímž oči svým chtěl protřít soupeřům,
či lépe na úroky z úroku,
jež shrábl dnes a zítra shrábnout má?
Do dveří Jonson s Peelem vcházeli
s plnými hubatkami, Marlowe dál
rozkládal divoce, ač nikdo víc
mu nenaslouchal, zvykli tomu již.