Tak seděl zadumán a nevšim’ sobě,
že za ním krásný stanul cizinec:
mlád, tváře vznešené, stál o svou hůl
se opíraje jako ten, kdo čeká,
že bude osloven. Pak nevšim’ si,
když posled, vida stín, se obrátil
a krásného zřel juna vedle státi,
že tento nad patami obou nohou
má po křídle, že byl to Merkur sám.
Stál dlouho za ním. Božským okem bystrým
zřel v jeho nitro, slyšel vzdech i nářek
a pravil náhle hlasem tiché hudby,
jež všecko konejší a v souzvuk ladí:
„Co kvílíš, Sofronisku? Nevděčným
jsi, starče, k bohům. Což jsi zapomenul,
co delfická ti kdysi rozceněná
skal tlama věštila? Z tvých dětí jedno
tvé jméno vnukům pro vždy zachová
a v doby příští přenese, že zdání
mít o tom nemůžeš... Ó, jen se spokoj,
můž’ lháti bůh? Ó, jistě, nemůže!
On ve svých věštbách nemýlil se posud.
On věštil dobře, jedním z tvojích dětí
že nesmrtelnost bude tvá, – což myslíš,
že musí Niké to být, nebo Herkul,
či které jiné děcko dlaně tvojí?
Ó, pošetilče, vstaň a odpros věčné
a nereptej víc!“ Toto děl a zmizel.