Jakoby rozlitá v dálku z Tvůrce teď vzkypěla číše,
nejistá v konturách svojich v měsíci zdřímla si tiše,
tušíš jen v mlze obzorem zvlněné tmíti se lesy,
pod nimi lučin koberce, pole pak zoraná kdesi,
bílé jak tečky vesnice drobné v šeru tom svítí,
v stříbrnou mlhu nejasnou rysy všecky se řítí,
jakoby ještě nestvořen kraj ten v zárodku dřímal,
k životu světla proud mu jen chybí, jenž by jej jímal.
Sladké to snění! Dojemné ticho! Necítíš v tuše,
tobě jak spící v měsíci kraj ten rovný jest, duše?
Tobě jak jemu veletok schází mocného světla,
spousta by tvojich pokladů v tvary tryskla a zkvetla.
Vyčkej, však zdřímni si zatím, krajina v luně jak dřímá,
v závoji lehounké páry nejlíp sen před jitrem jímá!