V odpověď mu jiskří zraky druhů
nadšením, i pozvedá se z kruhu
mladík zlatovlasý, tváře bodré,
jemuž bojechtivost v jarém zraku
nevyšlehá bleskem v temnu mraku,
ale sluncem na obloze modré.
Vstal i dí: „Jsem synem krásných Čech,
v jichžto prsou každý raje vzdech,
každé její v mukách klesnutí
žeřavým se zahlodává ostnem.
Také naše pýcha ve ssutí,
naše volnost v jarmu nelítostném;
vrah ač náš se chlubí leskem světla,
jeho žezlem – otrokářská metla!
Právo ústy lže a skutkem mrhá,
zvůli svou křtí jmenem svobody,
a v čem slávská krev, to zpupně svrhá
v nízkost raje mezi nnárody...
Mučidlem i palnou hranicí,
fanatické zášti krvožízní,
mečem, plamenem i temnicí,
porobou, jež rovna vaší trýzni,
za násilných, krvavějších dob
štvali nás, svou raji, v nectný hrob.
Nejdražší nám vycezena krev,
z hrobu pak jsme vstali – národ duchů...
Nezní křižácké již války řev,
rezaví meč katův, zbaven ruchu;
myšlenkou námť býti s nepřítele
v zbroji lži a křivdy, bez ocele;
proti šalby šermům duchovitým,
jež nás v oka svírají a rdousí,
chytrých násilníků hrozbám litým
v odraz chladně um náš slova brousí, –
národ někdy Božích bojovníků
v chabé zápasí jen stínů hře!
Hoj, tož u vás, bujných sokolíků
ještě platna krev, jež vzdorně vře,
ještě srdce zápal, ducha vřelost,
vůle nezdolnost a ruky smělost
junácky jsou vítanými hostmi,
ještě čin a síla jsou zde ctnostmi!
Nač mi doma vláčet řetěz líný,
bezkrvý jak stín jen srážet stíny?
Zde mi život vroucí, rychlotepý
ještě skvostem, an se v obět klade;
zdeť mi úkol, sladký krvi mladé:
zápas reků velebný a lepý!
S vámi ruka česká zbroj ať tasí,
a svou sílu, v chabost zakletou,
jedno české srdce odvetou
na Slovanstva vrazích mnou ať spasí!(