Kde bouře po žulových strunách hrává
a hrou svou budí divých písní sbor,
jenž němý v pustých roklích zaklet spává,
tam člověk s bolem svým je sám a sám,
a bojí se pak zapět v divou píseň
i píseň svou a srdce svého tíseň,
svých nadějí, svých touh, své lásky klam.
Tam vyrval člověk z ňader věčných skal
si jejich dávno ztuhlou, lesklou krev,
tu krev si v tenké struny napřádal,
a struna nahradila živý zpěv.
On nezpívá – on strunu jenom hladí,
a jeho ústa sevřená a němá, –
bol velký dán mu – slov bol velký nemá.
Bol jeho sám mu struny v souzvuk ladí,
vzdech srdce strunu chladnou rozzvučí,
že jako Aeolova harfa zazvučí,
a čím se více bolem ruka třese,
tím krásnější se zvuk po horách nese.
Bol daly velký mu ty mocné skály,
jež v první sen ho dětský vkolébaly.
Ten šírý rozhled v dálný, divný kraj,
jenž z neznámé sem kývá krásné dáli,
mocnější vzbudí touhu, hlubší bol a delší postonání;
a když se dostaví pak lásky máj –
bez konce bol a láska do skonání. – –