V pastoušce už je líp: Podhola odpovídal
a obklad studený sám na ránu si přidal.
Však oči zamhouřil, když viděl, ode dveří
jak polehounku k němu Vejvodič sám měří,
a tklivě zdraví ho: „Zas byste povstal brzy!
Bůh sám vás pozdrav, zachovej na dlouhá léta.
Moc ztratil jsem, však bez vás ztratil bych půl světa.
Jen to mi starosť dělá, velice mne mrzí,
že sám jste v takové se vydal nebezpečí.
Nu, dá-li brzy pán bůh, až se rány zléčí,
chci se vám odměniť, jak jenom zasloužíte.
Mám syna, na ženění skoro, jako víte,
vy dal jste mi ho zas, a já chci také dceru.
Jen kde ji máte, rcete; pan učitel věru
vám o ní pověděl!“ Tak statkář končil v řeči,
a Jaroš od dveří se blížil pozdálečí,
když holubář, jak ležel, na bok zvolna vstával
a loktem podepřen, tvář jevil ustrnulou,
v půl tváře mračil se a usmíval se půlou,
pak jak by zaháněl je, rukou příkře mával,
a chtěje promluviť dvakráte načal slovo:
„Co povídáte, statkáři?“ A klesl zase
jen zašeptav: „Má dcera není pro Jaroše,
ta není pro statek!“ Tu líce statkářovo
se protáhlo, a Jaroš zalkal v žalném hlase,
když otec promluvil: „Což odneseme koše?“ –
„Jste moudrým, sedláku; což nerozum vás chytá?
Kdy bych vám vypravoval! Znám, kde štěstí lítá!
Měl bohatou jsem též, a podnes mne to mrzí,
zašla mi s tulákem a opustila dítě.
Možná, že litovala – ten jí nechal brzy,
však já jsem zmizel jí a žil jsem tady skrytě.
Možná, že příliš trestal jsem, však běda:
Vždy jsem se toho bál – teď dcera matku hledá.
Vím, co je pro koho, neb trpce jsem se učil
i nepřipustím, aby druh kdys druha mučil.“