Tak pravil si, a zpět do komnaty
šel pomalu, u okna na židli
sed’ zamyšlen... Pak blanku bílou vzal,
a mezi tím, co lindy šuměly
a západ zlatem hořel průsvitným,
psal Olgerd list, a maně bloudily
při psaní oči jeho přes stromy
a stápěly se v zlaté záplavě,
jak ssát by chtěly záři ze slunce,
jež mrouc za modré vrchy klesalo,
a obsah jeho listu tento byl:
„Já k tobě mluvím, jasná královno,
jak poutník, který čeká na večer
na pozdní, když juž stíny husty jsou,
a dvéře chrámu když juž zavřené...
Pak teprv klekne před kostela práh,
na uprášenou dlažbu ulice
a železnými dveřmi sýlá vzdech
svůj vroucí k Bohu, z duše hlubiny;
to činí z pokory, neb dobře ví,
že nehoden jest stát před oltářem,
když plane plnou slávou posvátnou,
a vonným dýmem září zlatých lamp...
Tak k tobě mluvím, jasná královno,
i já, ve stínu smrti, blízké juž,
před zavřenými dveřmi života,
za nimiž v zlaté planeš glorii.
Slyš tedy vzdech mé duše poslední.
Já miloval tě, jasná královno,
a proto umírám a vděčen jsem.
A proto, že smrť blízká, vyznávám,
co skryto ve mně, působilo smrť.
Jsem jak ten strom, jenž tiše o světle,
o hvězdách sní, až vichr zavane,
pak teprv truchlou hudbou zašumí.
Smrť věje na mne temnou perutí
a duše moje vzdechy vydává.
Já miloval tě, jasná královno,
ó, nekaboň své čelo vznešené!
Neb láska moje čista byla tak,
jak svaté zřídlo, z které vzala vznik,
a zřídlem tím byl zrak tvůj přečistý,
na jehož paprscích se duše má
do výše nesla v samý boží ráj.
A jako v oku slza rodí se,
ač oko jasné, slza kalná jest,
tak v lásce té se trýzeň zrodila,
ta trýzeň, která uvrhla mne v smrť.
Přec žehnám jí, té lásce neblahé,
neb vysoko tak vznesla duši mou,
že pode mnou jak v mlhách mizí svět.
Buď tobě dík, posvátná bytosti,
jež na zemi juž nosíš korunu,
buď tobě dík, a odpusť, odpusť mi
a lituj mne. Ty sama právo máš,
svět ostatní spíš závidět by měl.
Tys jako moje sudba: Kážeš mi,
bych zemřel mlád a Bohu blížil se,
jak světlu semeno se přihlíží,
když z temna brázdy vzpučí v jarní stvol.
Já klesám v hrob – však v ráji vykvetu,
jak jabloň plna květů budu tam,
tak přiblížím se Bohu... Slovo tvé
jak drahý dar já v hedbáv zabalil
a uložil je v srdce svého skříň,
to slovo sudby, které praví mi:
,jdi tam, kde trýzně více není juž,‘
a z toho slova, které nevyřkla’s
svým retem smrtelným, přec velíc tak,
ó z toho slova věčně temenit
se budou harmonie nebeské,
neb naději to nesklamný jest slib,
že v ráji tobě blíže budu též.
A proto nelituj mne, královno,
však odpusť tomu, který není juž...“