A vrána živená dechem jeho
sletěla v hlínu, v království člověka.
Slepá se stranou potácela,
dítěte duše v matčině lůně
bez probuzení, myšlénky bytí,
bez času, odvěčná, vlekoucí se
krvavou nití životy lidí,
bludičkou hvězdnou od boha hrozného
vrženou prostorem nekonečným
z pouhého rozmaru, šaškem tvůrce;
letěla loďkou bez kapitána
volnými vlnami náhody hnaná,
ovoce spadlé ledabylo
s klínu okamžiku v svět.
Letěla slepá, apathická,
neznalá bolů, strádání, bojů,
bídy a slz, nudy a hříchu,
jež nahoře ve světě vířily kdesi,
jich stopy se mihly jen stínem v ní.
Letěla hlínou lidská duše,
podsvětím tápavě toulala se,
šťastná, šťastná, rouška bílá.
A v rohu roušky semínko bylo
zapomenuté, nepatrné,
rostlo a křičelo: Chci vědět!
Prokvetlo roušku červeným květem,
volala duše celá: vědět!
Letěla vědomě daleko k cíli,
kde hořel veliký oheň boží
a ten ji spálil.