Jak jsi to řekl pravdivě, můj Rustaveli:
„Je jsoucnost kniha zapečetěná
osudu nezbadatelného.“ Dny mé do samoty spěly,
v níž zůstanu až do soumraku smrti. Smířena
je duše moje se vším, všecko přijala a všeho odřekla se,
a chvíli zázračnou si bude opakovat v nesmrtelné kráse,
když řekla Tamara: „Tvá óda, básníku, je báseň čarovná,
měj za ni dík a zlata prameny, to dí ti královna,
a ženu, Šavteli, za citův odvážlivě žhavý proud
smíš ve snu lunou ozářit a obejmout.“