A dole níž a ze všech stran
to postav celý oceán,
Ty zbavit chtěl jsi okovů
v nového jitra obnovu,
se tlačí němě k hřbitovu,
Tě pozdraviti, pěvče náš,
jenž první stráž nad hroby máš.
Mozolné ruce dělnické
i prosté dítky vesnické,
jde mnohé děvče z lidu jen,
jež vtkalo srdce bludný sen
do svého žití v plátna tkáň;
svou k Tobě vzpíná bílou dlaň,
ti všichni, kterés miloval,
s nimiž se lidstva odboj spjal,
vzlyk neštěstí, hlod chudoby,
s tou bolestí, jež nad hroby
se ozve marně, naposled...
dav proletářů, synů běd.
Ti všichni s láskou zří v Tvůj hled,
ti všichni volají Tě zpět...
ti všichni, kdo šli s Tebou dnes,
až k tomu prahu do nebes,
za kterým ztratil jsi se jim,
jak pohádka a sen a dým...
Věř, bolest jejich veliká
jde pozdraviti básníka,
jenž první za ně promluvil
a s nimi cítil, s nimi žil.