Tu hovor náhle stichnul, neboť nad rybníkem,
půllánský Pšenička a za ním žena s křikem
se hnali zděšeni, ba plazili se více
v žalostném zoufalství tvář sobě skrývajíce.
Muž v němém bolu klopýtá, však matka bědná
rve sobě hlavu, a jak bez rozumu jedná
i volá odhrnujíc vlasy s obličeje:
„Pro rány boží, lidé, co pak se to děje?
Co pak jste dělali, co pak jste udělali?
Kde je můj synáček, kde tvoreček můj malý?“
A když jí ukázali na ten předmět tmavý,
tu vykřikla a vlasy trhala si s hlavy,
hned do vody se hnala, sotva že ji chytly
sousedky soustrastné a s pomáchanou kytlí
ji vyvedly, co takto lkala zarmoucena:
„A vždyť já, kmotřičky, jsem přenešťastná žena,
já bídná osoba. A vždyť já musím sobě
ty vlasy vytrhať, když pomním na své robě!
Proč pak jste chudáčka mi vypudili z domu,
že samotinký neměl požalovať komu,
sám jako ptáček, jako žebráček se skrýval
a doma místo jenom na mém klíně míval.“
Tak žalovala kvílíc, ale otec zatím
své ruce sepjav prosil: „Ať půl statku ztratím,
kdo vytáhne mi dítě!“ – „Na koňské je díře,
kdo pak tam doplave?“ tak ozvalo se šíře.
„Vor!“ někdo prohodil. „Vor, kde je vorek? Hbitě!“ –
„Zachraňte, pro boha vás prosím, moje dítě!“
Tak za křiku a nářku všechno vorek hledá,
vše ve vodě se brodí, po vorku však, běda!
ni památka. V tom někdo vzkřikl z rákosiny:
„Už mám jej; tady je!“ – „Kdo?“ otázal se jiný. –
„Sem pojďte, lidičky! Je tady, plove tady.“