Však Aleš mlčel, jak by hrdlo sprahlé
mu odpíralo výraz jeho strázně.
„Teď odeber se příteli na cesty,
v návratu potěšíš se u něvěsty!“
Též mladá paní jemu s bohem dala.
„Nuž s bohem!“ Hanuš obejmul jej znova.
Tu Alše nevýslovná tucha jala,
neb nemoh’ vypraviti ani slova
a Lenka, ta se mu jak v mraku zdála –
až s pláčem vyhnance tu obejala,
jak by se na vždy ztratiti jej, bála.