Obloukem smělým rozpiat nad hlubinou
železný můstek, „Čertův most“ jej zvou.
Po úzkých pásech – dlažbu nemá jinou –
jdeš v jeho křivce, dole pod sebou,
jak mezerami hledíš, maje hloub.
Na můstek ten jsem s Adriennou vstoup,
a smála se, když pevně její ruka
mě držela, jak nebes zjevení
mne vedouc vpřed. Ó, rozkoši! ó, muka!
Tak obejmout ji, sřítiti se s ní!
Závrati strašná duše mé i těla!
Nic netuší. Má úsměv dětinný.
Nad náma nebe, dole hlubiny.
Po balvanech krev stékala by vřelá...
Již přešli jsme – ó, díky, díky Bohu!
Má síla každým krokem více slábla.
Oddýchám těžce, na stezce již nohu.
Ten čertův most je vskutku dílo ďábla!