Před naši díru syslí
mne to vyhodilo,
s mou myslí
si to zatančilo,
a hodiny počaly se mi úprkem
rozvinovati vpřed
jako klubko shozené po svahu,
opily se snem,
rozletěly v slunný svět –
leč konec zůstal pevně na prahu,
na adrese: Bragožda, obvaziště,
měl jsem to v nitru, zakousnuté klíště,
cestou z chladných hor
mi to však nepřekáželo,
křídlatý byl jsem tvor
a dobře se mi letělo,
v pogradecké jaro motýlem jsem slétl –
není-li pravda, vše jsme uvážili,
a přece, hlavičko,
a přece, srdíčko,
jsme se zpili:
opět jeden člověk sálající
v přístavu stanul s makovou lící,
nedočkavostí kvetl –