To když jsem viděl v zadu u zdi stoje,
ucítil jsem, že ztlumené mé nitro
v pláč náhle propukává. To však nechtěl jsem.
Já všechen pláč a slzy chtěl jsem zakleť
jak pramen do skály. I šel jsem domů.
Již bylo s půlnoci, já brzy usnul.
A když jsem usnul, zdálo mi se náhle,
že s druhy svými při víně já sedím.
Kalíšky cinkaly, když na vzájem
jsme připíjeli sobě a všem milým,
na zdraví děvčat našich – zpěv jen zvučel,
však při každičkém doušku slza skápla
mně do kalíšku, a slzami těmi
já otrávil jsem se. I pochovali mě
do zmrzlé země za tichého rána,
nikdo – jen stařičká má matka štkala
u hlavy mé, však Ty, již tolik, tolik
jsem miloval, Tys neukázala se
u lože mého ani na mém pohřbu.
A po dlouhých teprve, dlouhých letech,
kdy mladý javor vyrostl už z hrobu,
Ty přišlas ke mně sklamána ach, v žití
a prosila jsi o trochu mé lásky.
A hrob můj otevřel se, vzal Tě ke mně,
a po dlouhých těch letech s divou touhou
jsem Tebe objal, přitiskl k svým prsům,
a oba plakali jsme jako děcka
Tu hrob však zavřel se, a ve horoucím
objetí usnuli jsme na věky.
A růžový keř vzrostl z těla Tvého,
on rozkvétal a obepínal javor,
a nade hrobem láska naše srostla. –