„Jak Oněginu Taťána
dnes píšu vám... Jak ona chvěji
se od večera do rána
neklidem, studem, beznadějí,
jak její můj se chvěje ret
tak šíleným a sladkým přáním –
a vy jak on snad s pohrdáním
mi vrátíte ten lístek zpět...
A proto ruka ještě váhá
a proto srdce svírá se mi,
že na té širé, pusté zemi
dál povede nás různá dráha
a že, co dívčí srdce chová
neznámé jedné snů a tuch,
co vlít se snaží v prostá slova,
tím hrdá mysl básníkova
žel, neozve se echem vlídným
a neznámá ta světem bídným
dál půjde sama, chce-li Bůh.
Hle, co to píši... A já chtěla
vám upřímně a skromně říci,
vám jedinému slova vřelá,
o kterých stokrát přemýšlela
jsem v hloubi duše strádající...
Já chtěla říc’ vám, je-li hoře,
jež hněte vás, vám čelo stíní
a vráskami vám skráně oře,
že chci vám býti přítelkyní,
jež teskniti vám více nedá.
Já chtěla říc’ vám, je-li bolu,
jenž místa v srdci vašem hledá,
že ponesu jej ráda spolu.
Já chtěla říc’ vám, je-li žele
z dob zašlých, jenž vám hlavu sklání,
svou modlitbou pro žití celé
že chci jej změnit v požehnání.
Já chtěla říc’ vám, je-li štěstí,
že všechno snesu k vaší hlavě,
ví Bůh... A vy snad mojí zvěsti
se vysmějete pohrdavě
a dál budeme sobě cizí –
a vy snad hrdě řeknete,
že muži láska nenabízí
se hloupým psaním děvčete...
Leč řekněte mi, co mám dělat?
Že psala jsem vám, je to hřích?
Já nevím, v hlavě mé je nelad,
leč myšlének tam není zlých –
a tak, co s bázní jsem vám psala,
zmatena studem, čtete teď...
Mne náhle divná úzkost jala,
co řeknete mi v odpověď.
Má duše hořem servána...
Zda sejdeme se spíš či minem?
Snad nebudete Oněginem,
že psala jsem jak Taťána...“