„Nuž, begu, nuž,“ teď volá Černohorec,
„tys pravdu měl, že než by došla dýmka,
tak z Nikšičů jest na Cetyni blízko;
však z Cetyně až v Nikšice jest blíže!
Tak zázračně se zkrátila ta cesta,
že nardžile jsi ani nenakouřil,
že otrok tvůj ho ani nezapálil,
že nezvedl ti ani spadlou trepku:
a již tu zpět ten Suleimanův zástup
jak stádo koz se divým skokem žene,
již vřeští v sluch ti vítězů těch mekot, –
jim skály teď jsou v cestě věru hračkou!
Kde skulinka, kde v skalách jaká dírka,
z ní vyvržen se třepe zbitý Turek,
jenž odnáší si, co mu zbylo údů,
ba věru mním, že mnohý ztrativ hlavu
přec utíká, jen když mu zbyly nohy!
Tak vítězní jdou Turci od Cetyně!
Nu rychle spěš s tím zbitým houfcem dále,
neb za Turky tu budou Černohorci;
vždyť znám je přec a vím, jak Turkům hrají!
Hoj, zkrátili jim od Cetyně cestu,
ba rovnati ji, balvany z ní rvali
a metali je na turecké hlavy.