Na Dobrošovské dnes v duchu stojím skále,
po okolí zrak můj těká dál a dále:
náchodský zřím zámek, Padolí Tvé rodné,
vzpomínka tu mnohá potěší i bodne,
ku Broumovu, k Hvězdě, k Polici zrak letí,
Dobrušku tam tichou svírá do objetí;
duševní však zrak se dále ještě nese:
od Psohlavců kraje spěchá v živém plese
k dávné naší „lásce“ – k staré Litomyšli,
do níž před lety jsme – učitel, žák – přišli,
až pak nakonec v svém letu mocném stane,
k nebi kde se tyčí hory rozeklané,
bratříků kde dlouho vítězila síla,
až se jejich krví země napojila.
V zbožném zadumání stojím sotva dýše,
rty se chvějí: Vše to, Mistře, Tvá je říše!