Jak titan mohutný, jak anděl s nebe spadlý
tu ležel Otakar již mrtev, bled a schladlý,
a jako z mramoru kdy vodotrysk v sad kypí,
tak ještě ze srdce krev poslední mu chlípí.
Ten idol mnohých děv, ty hrdé, bílé líce,
ty vlasy nádherné po písku splývajíce
a čelo velebné, jež zvyklo diademu
jak těžká přílbice tu dosud lnula k němu,
vše ještě mluvilo tím slavným majestátem,
jenž děsil železem a ohromoval zlatem.
A srdce – velký pták, jenž svými perutěmi
třás’ v hrůze naposled, než navždy ztichnul němý,
co z puklých jeho cev již všecka šťáva spěla
mu na rety a tam jak rudý květ se rděla.
Nah, sedrán ležel tu ten obr, ještě v smrti
jenž pouhým zjevem svým pych nepřátel všech drtí!