Ve vlastní léčky zaplet’s nohu,
neb na jedno jsi zapomněl.
Ač bojoval jsi stále s pýchou,
přec nejdřív jí jsi otročil,
až ve sobectví moudrost lichou
jsi přemítáním zabočil.
Tvůj klid, po němž jsi stále planul,
byl, věř mi, sobectví syn přece.
Tys nad vesmírem celým stanul
a chtěl jsi, aby stromem v řece
tvůj pouze duch se zhlížel v něm.
Tak chodils spjatý pýchy jhem.