a v objetí se druha svého zřítil.
V tom strašnou chvíli blížiti se cítil,
i ztratil zrak i sluch, sjel na zem prudce
a mechanicky sepjal mdlé juž ruce
a vyznával se, šeptaje, z všech hříchů,
svou řekl divokost, svou řekl pýchu
a nezatajil ani ten hřích sladký,
jenž tak se trestá proto, že tak krátký:
hřích milování děvčátek a paní.
I začlo proň to těžké umírání,
rty chvěly se a Roland tušil pouze,
co zmírající říci chtěl v své touze:
„Svůj ráj mi otevř, Bože svrchovaný,
za všecky moje v nevěřící rány
a žehnej Karlu i Francii mojí
a nejvíc Rolandu, jenž vedle stojí!“
Dál nemohl, rty počaly se chvěti,
pad’ na zem, jak byl dlouhý, ve objetí
jej tiskla smrt juž. V dálce kdes vyl šakal
a Roland hlasně nad přítelem plakal.