Mně vzkazuje to země má?
Či jen jsi vyřídila mně,
bych zpravil o tom zemi svou?
Či duch můj taký zoufalý,
tak neladný a uštvaný
se leká strašidel,
jež z minulosti hrobové
jak mutná lidstva vzpomínka
z svých rovův v duchu vstávají?....
Duch minulosti pokladem!
V něm částka lidstva celého,
ba lidstvo celé samo jest.
Co chová jeho minulost,
čím jeví život přítomnost,
co kryje v budoucnosti se –
to v duchu lidském skupeno!
Vždyť já to byl a duše má,
jejž anděl z ráje vyháněl,
jen v jiné tvaru podobě;
vždyť já to jsem a duše má,
jež trpí lidu svého bol,
jej celý v sebe vnímajíc.
O kéž to jsem i duše má,
a lidstvo celé se mnou též,
v něm národ můj tak ztýraný;
jež anděl v ráj zas uvede.
Oj Kassandro, pryč Kassandro!