Do světa se dobře chodí sice,
ale šťasten, kdo se v zdraví vrátí.
Uchvátil se, sotva může státi,
neřku spěšně za svým cílem jíti.
Belhal po lukách a trhal kvítí,
sedl s nimi, kytici si vázal,
dokud nesvadla, ji v rukou nose.
A když zastavil se na rozkose,
takto lidí po každé se tázal:
„Milý zlatý, dej vám Pán Bůh zdraví!
Kde pak tady v skalách zůstávají.
Domů nemají, med jedí plavý,
nevypadají jak lidé v kraji,
proto prý se schovávají v zemi.
Rád bych pohovořil s lidmi těmi.“
A tu každý zastavil se chvíli,
mlčky v kraj se v pravo, v levo dívá,
a kde spatří skály trčet vzhůru,
sehnuv hlavu ukazuje holí:
„Tam, co vidíte ten oblak bílý,
hleďte, s horou v jednu kupu splývá,
tam je vidět, hlehle, Mužskou hůru.
A co živ jsem, slýchám po vůkolí,
že tam jeskyně jsou v skalách skryté.
Kdo tam může bydlet nežli – víte?“
Pokříživ se člověk kráčí k předu,
sklenář k hoře, jež mu na pohledu.