„Bratr za bratry,“ dí Polák temně,
„Slovan za Slovany krásně zmírá, –
nešťastná však moje rodná země,
rozervaná, sirá, teskně zírá,
kdo že bratrem jí a kdo že vrahem?
Mezi nepřáteli, jichžto řad
rány metal v ni, byl rodný brat; –
mezi bratry, jež zde v kruhu blahém
nadšení zve v posvěcený šik,
heslo „volnost“ nesa na svém štítu
podmanitel matky Polsky dlí tu,
v jehož „urá“ slyším její vzlyk!
Proč ta láska ku svobodě vspolná,
ježto pod korouhví jednou pojí
nepřátele jako bratry k boji,
ó proč ona utrpení bolná,
zášti blud, jenž věků váním víří,
mocnou, čárnou velebností svojí
ve všech vlastech slávských neusmíří,
by z nich každá byla svá i volná!
Kolikrát již chtivě rozséván
hněvu plod jak žeň nám nejskvostnější,
kolikrát on krví nejvroucnější
na ssutinách smíru zaléván!
leč jak nešťastně jsem v marné vzpouře
krev lil za svobodu naši vlastní,
stokrát žehnaněji v bojů bouře
vám plyň v oběť krev má! Buďte šťastni!“