Stisknuv jemně farář ruku hostovu, vroucně opáčil:
„My spolu rok tomu již setkání družně opětné
oslavili, s té chvíle žijem’ zas ve styku dávném,
že mním, jak by nebyl čas žádný schůze ty přerval;
vždyť též písemné nás v dáli ovíjelo pouto.
Však tuto váš pan syn znik’ naskrze z obzoru mého;
z doslechu jen, z dopisův i vašich jsem v dálce provázel
mládce životní pouť, jen v matném obrysu hlavním,
jak dokonav gymnasia běh, práv cestu si obral,
ve cti a slávě dosáh’ pak doktorského klobouku,
stal se pomocníkem defensora proslaveného –
Snad samostatně nyní již lotry se hájiti chystá,
podtrhovat vtipným uměním Justitie vážky?
Snad v rodný tuto kraj ho chvalná péče přivádí
o stržený kdesi plot, sčesanou větvičku převislou,
s níž palmáre valem lze česat chutě ve sporu krásném?“
Žertem tak stařeček mladšího se Živsy otázal.