Bylo asi krátce po poledni
letního dne, v slunci celá země
koupala se, ve komnatě hradní
k truhlici když Jeník přiblížil se,
tající vše hračky jeho dětství,
otevřel ji, klekl k ní a dlouho
vybíral vše, co dle soudu svého
na dlouhé moh potřebovat cestě.
Úmysl v něm dávno uzrál pevný,
provést, co mu tajně v duši zrálo,
připojit se ke výpravě dětí,
které táhly v dálný Jeruzalém,
vyrvati hrob svatý z rukou Turků.
Málo ptal se v dětinské své mysli,
zdali stačí na to jeho síly,
jeho zkušenost a jeho zdraví.
V nadšení svém nepřemýšlel ani,
kterým směrem má se pustit z hradu,
nepomyslil, kdo jej bude živit
celou cestou, kdo jej bude šatit,
až mu zetlí šaty sešlé časem.
Nepomyslil, v chvatu vybral z truhly
dětskou výzbroj, vánoční dar otcův,
oblekl se i opásal mečem,
zavěsil si štít a vtlačil přilbu
s perem vlavým zlaté na kučery
a již z komnaty ven vyplížil se
a naoko zcela bezstarostně
jako jindy chodil po svých toulkách,
proběh chodby hradní, vyšel z brány,
u mostu se octl zvedacího,
před nímž na lavici hlásný Jehoň
hověl sobě pod košatou lípou,
se psem starým Štěkem u svých nohou.
Do slunce pes mžoural i pán jeho.
Jeníček byl obou dobrý přítel,
ale přece nechtěl žádat starce,
by most pouze kvůli němu spouštěl.
Štěkovi též vyhnouti dnes přál si,
nebo věděl, jistě šel by za ním
a se jeho nespustil již více.
Proto v hradní odbočil on příkop,
kde si často dlouhé hrával chvíle,
vysoké kde rostly pampelišky,
lobečku též trsy s dutým stvolem,
z kterých často píšťalky si řezal
v změti bujné, vlnící se trávy.
Tam si zašel, odtud pozor dával,
až se první najde příležitost,
padací most kdy zas spustí Jehoň.
Nikdy ještě čas mu nebyl dlouhý
jako tenkrát! Jak mu srdce bilo!
V dálce kterak pátral nedočkavě,
schýlen celý přes záprseň valů,
vyzíraje, zdali cestou z lesa
nezahne vůz nebo chodec k hradu.
Celý kraj však v poledním spal slunci,
v jeho ohni tiše stály hvozdy,
nepohnul se strom ni trávy stéblo,
tiše čněly k nebi klasy v polích,
jenom v lípách cesty úvozové
svou hrál cvrček do much a včel shonu.