„Boj památný, jenž zuřil u Gavry,
v němž kmeny erinské až k zničení
se potýkaly, šílený ten boj
mé porval krutě všechny naděje.
Můj syn v něm kles’, ach, sotva vykvetlý
z let dětství v mnohoslibné jinošství.
Jak mladých květů pýchu ničí mráz,
když náhle v jarních nocích vrací se
na smavý luh, tak tebe skolil meč,
můj Oskare! A v tentýž chmurný den
tvá síla zlomena, ó lide můj,
ta síla, která prvky v mohutný
a krásný celek spojit dovedla,
jež velkou vlast na slávy podstavec
v tvář světu postavila, na podiv!
U Gavry kleslo štěstí Erinu
do hlubokého hrobu! Rozpadla
se mocná říš, jen částky zbyly z nás,
jak střepy z někdy svaté nádoby.
Noc byla v duši mé, noc beze hvězd.
Já s otcem svým se vracel v tento dům.
Zde chtěl jsem pohřbít život zničený,
zde v úkrytu své slzy prolévat,
zde čekat na smrt, spásu jedinou.