Ustaň! Probůh, ustaň!
Ostatně – už věru nemám pokdy –
odpusť, bratře. – Mohu-li ti radit,
kroť svůj jazyk – vždyť máš zuby k tomu,
bys jej za ohradou jejich držel...
Odpusť, – musím jít – v tvé společnosti
mohlo by se přihodit mi cosi –
upřímně ti vyznám – moudrý člověk
nemá chtít zeď prorážeti lebkou – –
Měj se dobře, pozor na ten jazyk!