V snech svých jsem viděl státi Anděla.
Byl bledý, okem smutným kolem šel;
tak jala mě tvář jeho nesmělá,
že zaskočil jsem ho a k němu děl:
„Kdo, poutníku, jsi nadpozemských cest,
vše s tebou cítím, třeba utajeno,
ty člověku, zřím, musíš mnoho nést
a tím's mi bližší i tvé smutné věno;
rci, kdo jsi, v duchů sboru tvoje jméno?“