Než pětkrát vzrostl do úplňku měsíc,
ves život odtud v nadhvězdnou prch’ říši...
Mé srdce, ticha mrtvého se děsíc,
vždy bije víc – zvuk jediný v té tiši.
Mne dusil příval slz, když napiav síly
jsem ze dveří zas vrávoral; v tu chvíli
jsem tušil bol, jímž první člověk zmíral,
když cherub ráj mu navždy uzavíral, – –