V tom starém, pustém domě seděl zas
u krbu vyhaslého Gabriel
tam v Medině del Campo. V blahý sen
o lásce však se nyní mísily
mu trpké výčitky, čím dál tím víc.
Když neslyšel už vzletné domluvy
a rady Michala dos Santos teď,
tu v nahotě se hřích mu zjevoval,
ten jeho velký, plný podvodu...
Což neklamal tu duši andělskou,
u které nedůvěry nebyl stín?
Což nebyl vtělenou on pouhou lží?
Ó, velký bože, kdyby tušila,
že králem není! Kdyby na jevo,
kdy podvod jeho přišel nezvratně,
tak že by sám jí říci musil pak:
Jsem bídníkem a obelhal jsem vás!
Ó, co by řekla? Milovala by
jej přece ještě? Pohrdla by jím,
i kdyby před Bohem jí přísahal,
jen z lásky k ní že podvod spáchal ten?
Ty otázky jej k smrti soužily,
a cítil cos jak silný, divý pud,
jenž nutil jej, by pravdu řekl jí,
by pro sebe tu lásku získal si,
již Gabriel de Espinosa svou
zvát nemohl – neb don Sebastian
byl mužem, jemuž celou duší svou
a plným srdcem byla oddána.