Noc dusná, v jaké hrůza ráda dlí,
ta v temnu svém, jak v černé hladině
obrovské jezero, mu zrcadlí
směs dějů žhoucích v jeho vidině:
z tmy, v neprostupnou skrýši ulité,
tu s hrozbou trčí větve ostnité
jak palcátů a sudlic zjevy náhlé;
tam dolinou se plíží mlhy táhlé,
i zdá se mu, že zří to závoje
žen kalicha – co vzteklic krvolačných
s vlajícím vlasem, hledů vzdorně mračných,
s lučištěm v paži jdoucích do boje;
kde srna opozdilá k doupěti
se dupotajíc vrací v pospěchu,
děv husitských on běh mní slyšeti,
a srdce stydne v prsou bez dechu.
Práh bystřiny kde bouří neurvalý
a s třeskem balvan po balvanu valí,
toť rachot, jenž jak nával dunivý
vozové hradby v kosti proniká,
a sněť kde praští o kmen práchnivý,
toť jako cepů ráz. Tmu odmyká
tu onde siná blýskavice skokem,
jak ocel pode pláštěm vlajícím;
a sypká skála, kterou drobí krokem,
jak zástup deptá svah, jenž kvapícím
ji hlukem koulí uprchlíku v paty,
až ozvěna co buben víří klatý,
hluk násobíc, jak bázeň tepen ráz.