Trh’ uzdou, kůň se pohnul volným krokem svým.
Ne k domu rovnou cestou, zamířil si k řece,
v sad zajel přes plot bídný. – Aspoň tady přece
moh’ pozorovat změny. – Zmizel mnohý kmen
a mladé druhdy stromky vyhnilé už byly
a lišejníky žluté pně jim obalily.
I mnohý vývrat viděl, – vzdychal nad ním jen.
V tom zajásal však náhle. – Aj, besídka zděná,
kol jasmínem a bezem zevšad obklopená
se zabělela před ním. Pravil: „Bohu dík!
přec ušetřili ještě tento koutek milý! –“
Zas popojel krok dále – uleknutý vzkřik’
a slzy najednou mu oči zakalily. –
Dva kroky za besídkou řeka byla již
a příkré, holé břehy podmílaly vlny.
On s koně na zem skočil, přistoup’ k proudu blíž,
do řeky siné upřel pohled žaluplný.
„Můj Bože!“ smutně šeptal, „přece dobře vím:
zde nebývala řeka! Kterak sem až vnikla?“ –
A jako na odpověď s drnem zeleným
kus břehu v proud se svalil, pěna vzhůru stříkla
a zase vlny tiše hlinitý břeh hladí.