A již ti tu sami: „Zdráv buď,
kníže, kněžna spanilá!
Mamelfa vás vdova zdraví
bojarská, dar posílá:
třicet perských ořů v stroji
ze zlata a z šarlatu,
třicet stanů stříbrotkaných,
roucha z kmentu, brokátu,
soboliny, hranostaje,
hedbáv šitý perlami,
kuní čapky, chocholy jich
démanty zrak omámí,
třicet vozů skvoucí zbroje,
meče, přilby, pavezy –
a tam vzadu, upoutány
stříbrnými řetězy,
na třiceti vozech soudky
zlaté s vínem dálných niv,
kdo číš jednu okusil jen,
desáté jest žádostiv!
Zubři s rohy zlacenými
vezou ti tu sladkou tíž –
a ty číše! z achátu a
chalcedonu, pohleď blíž...
– Přijmi, kníže, Mamelfa dí,
dar ten skrovný od vdovy,
žes jí synka přijal mile,
když jel ve svět, bláhový,
aby cti a štěstí hledal...
Ale to vše hračkou tak
proti tomu, v síních hradu,
v sklepeních co viděl zrak,
šatů, skvostů, drahokamů,
zásob nespočetných shluk –
za rok péro nespíše to,
slova nevypoví zvuk...
Alšovo čím bohatství zde?
Ve Volyni Aleš s vším
zdál by se jen poklasným snad
nebo sluhou posledním...