Zda Agrafa tvá srdce měla,
když láska s něhou matky chvěla
svou perutí nám nad hlavou,
a ona přijdouc v hnízdo naše,
do skalních srázů s námi plaše
pryč pospíchala dálavou?
Ó Agrafa, to věrná žena,
cos nemoh’ ty, to jiný moh’
a číšník tvůj, tich jako pěna,
to věru jiný býval hoch.
Ji v ústa líbal – byltě mladý,
co zatím vousy ze své brady
tys v marné touze lásky rval...
Tu bojar napjal v hněvu šňůru,
šíp zasvištěl a kroužil vzhůru
a orly oba k zemi sklál.