Ó dome se sloupy v Korinthu zářícím!
Jak mohla jsem kdys jen v rozmaru dětinském
tvůj opustiti práh, tvé z kovu veřeje!
Tam plynul život můj, zdroj nezkalen a čist,
v hrách družek milených a v otce pěstotě,
tam sladké tkaly sny mi Hory ve spánek,
jak rychloletým křídlem přelétly mou skráň!
Ó dome otcovský, ty kouzlo nad kouzla,
proč vrací obraz tvůj se stále víc a víc
v mé duše vidiny, ó dome starobný!
Tam život byl, zde pouze života je stín. –
Ó kletý budiž den, kdy cizí dobrodruh,
ač krásný tváří byl i těla postavou,
vás uzřel, sloupy mé, a překročil ten práh,
za kterým v jistotě můj panenský věk snil!
Jak bylo by to dnes, ten přede mnou jest den
z mlh těžkých setkaný, z mlh pozdní jeseně,
v nichž táhnou jeřábi v jih šikem trojklaným,
v nichž teskně umírá červánek poslední.
On přišel, bohatýr, a první byl to muž,
jejž oko vidělo, ač dívčí často sny
mu podobného dávno sobě kreslily.
Sed’ otce u krbu, jak dávno byl by zde
před lety sedával, a řeč mu plynula
jak medu stružka zlatá z plástů lesních včel.
A mnoho vyprávěl, snad bájil přitom víc,
neb dívčí obraznost vše chápat nemohla;
on divy povídal o zemích dalekých,
co zkusil, prožil tam; Chironův schovanec
však tuhé svaly měl, jak žula vzdornou hruď.
O dobrodružstvích zlých, o řadě podniků
tkal báje svojí nit, o plavbě po moři
na lodi báječné, již Orfeus hudbou ved’
po vlnách purpurných kol tesů Kavkazu.
O draku mluvil pak i o tom, v jeho sluj
jak divným kouzlem vnik’ a zhubil netvora.
Však jedno zamlčel, co běda! slyším teď,
kdo pomoh’ jemu lstí a vtipným důmyslem,
o tom se přesvědčit jsem času měla dost.
Byl zlý a falešný, jak všichni muži jsou,
však hada ňader svých pod kvítím hovoru
skrýt doved’ bezpečně. Já s dechem stajeným
na jeho sladkých rtech jsem zpita visela
jak vosa v červenci na fíku zrajícím.
Já pila jeho řeč tak divně líbeznou,
mé oči jeden žár a krev má jeden žeh,
já vše to prožila a procítila s ním.
A třikrát nezapřáh’ své oře Helios
ve vítězný svůj vůz z dna moře splašiv je,
kde v stájích chaluhy trav mořských dřímaly,
on o mou ruku řek’ a otec přikývnul.
A já též svolila, víc ženě nezbývá,
než stále poslouchat, ať chce anebo ne.
Já tenkrát chtěla jsem, má celá vina v tom.
Však běda! V první noc na loži cedrovém
nad chotě schýlena já spáti nemohla,
on hluboce však spal po krátké rozkoši,
již urval v boji, v němž jsem ráda podlehla.
A jak jsem skláněla se k ňadrům kosmatým,
tluk srdce dýchajíc, jež hudbou znělo mi;
mně jméno znělo v sluch – ne, bozi, jméno mé!
Leč cizí, podivné, tak jako Medea!
A on se usmál v tom a ruka žilnatá
se ve snu natáhla po hroznech prsů mých,
já ucouvla jsem však, tak v hvozdě před zmijí
mdlý chodec ucouvne, v tom spočinout co chtěl
na mechu hedbváném, kde kvete hyacint.
Zpět klesla ruka zas a rty jen šeptaly
to jméno osudné. Já s lože skočila,
a z jizby vyšla ven, vám, věčné hvězdy, lkát
svůj osud žalostný! On miloval již dřív,
to všední u mužů, však horší tisíckrát,
on posud miloval tu ženu neznámou,
proč tedy klamal mne? Šer matný jitra vzplál.
Ó byl to smutný den, den jako po vraždě,
neb já jsem vraždila v den tento lásku svou!
Ó byl to smutný den, jak celý život můj,
od strašné chvíle té jen mlha, noc a stín!
On sladký, měkký byl, až něhou protivný,
já jeho polibkům se chladně vzpírala,
cos tušil... mlčel však a já mlčela též.
A divně pochmurné dny naše splývaly,
jak vlákna pavučin se táhnou od stropu,
jak těžký zimní déšť s oblaků šedivých.
Však v šeru těchto dnů i nocí pustějších
to žehlo jako blesk: Kdo je ta Medea?
Snad mrtva dávno již se plouží charý stín
po nivách Erebu, kde kvete asfodel,
a já se s fantomem jen prázdným potýkám?
Ó vědět jistotu! Však žena nebo stín
moc posud velkou má, neb z přediva svých dum
on sotva povznáší svou bohatýrskou skráň.
Cos kuje v mysli své, kam vniknout nemohu,
ač věru nad síly se často namáhám.
Dny celé mimo dům on tráví ve hvozdech
za kancem sveřepým či divým medvědem,
dost možná záminkou a zatím chodí k ní,
jíž neznám... jméno znám a to již proklínám!
Ó bozi, vladaři, vy s výší Olympu,
kde věčný domov váš, chci ráda zapálit
vám hekatomby žár, jenž hvězdy zahanbí,
ten odhalte mi taj, neb raděj vezměte
květ mého života před časem uvadlý!
Ó noci pochmurná, jež v stínech kráčíš sem
jak zdraná žebračka, svůj na mne vrhni stín,
ať v bezdnu utonu svých bezúčelných dum!