Mlčí kněz. A v tichu přehlubokém
stojí davy. Všechna kolem tkví
lidu spousta badajícím okem
v líci vůdcově. Tou divná chví
citů proměna. Tu mračné brvy
škubnutí, jak by chtěl knězi říci,
dál že zří duch jeho pátrající,
že by zardousit měl přece v krvi
plémě zvrácené, jež dále tkáti
bude přízi svou, až v českou vlasť
cizák vrah se s Antikristem vrátí –
nyní jakby nořil ve propasť
duše hled – teď jakby těžkou mdlobou
klonil tvář – zas líc mu plane zlobou –
a teď jakby jasnou po ní zář
jarní slunko mihotavě střelo –
Zachvěl rtem. Však nepromluvil. Tvář
dlaní zastřel. Náhle vypjal čelo
a máv’ těžkým palcátem kol hlavy:
„Jménem Páně, dítky – do Moravy!“