Ale potom třeba dát, co slíbil.
Do kapličky přivádí on koně,
poklonu on skládá Mikuláši,
koně by však rád chtěl vyplatiti:
Na co Mikuláši černý Havran,
když on tolik má svých koní bílých!
Hluboko do kapsy rukou sahá,
plnou hrstí dukáty již sype,
poklonu on novou světci činí,
potom Havrana za uzdu bere –
ale Havran nehýbá se s místa. –
Porozuměl Mikuška tu chytrý,
podruhé zas do kapsy on sahá,
zase plnou dukátů hrst dává,
uzdu bere – ale Havran stojí,
Mikuláš pak na obraze svatém
do vousů se jenom pousmívá. –
Potřetí tu do kapsy on sahá,
vybírá tam všecko, co tam zbylo,
za uzdu pak Havrana si bere,
a hle, – Havran ochotně s ním kráčí.
Ale ode dveří Mikeš obrací se:
„Otče Mikuláši, vyznáš ty se v koních!“