Klesl jsem jak Satan do propasti!
S nádherného lesku v temno děsné,
pohřben za živa do sluje těsné, –
já, jenž zemí širokou chtěl vlásti.
Podlomilo zpupnosť šíje hrdé
kruhem ocelovým pouto tvrdé;
posmíval se, když jsem svíral pěstě,
strašlivě mi řetěz, vůkol chřestě,
a když hoři těžkým povzdechem
ulevil jsem, hrozné kletby sípal,
v malomocném hněvu zuby skřípal:
zvuky tyto ďáblů posměchem
ozvěna jen opáčila dutá.
Ó ty Oringsborská věži krutá,
ve tvé plísni jedovaté stlela
navždy moje zemská bytosť celá.
Tamo všechny vášně, bujné snahy
zašly ve zdí chmurných tvrdém hnětu,
do nichž ryl jsem: navždy s bohem! světu
svojich nehtů klikatými tahy.
Tam jsem zapomněl, jak den se nítí,
kterak zima s podletím se střídá,
odkvetl mi tam ves půvab žití,
zuby cenila jen žití bída.
Trýzeň okovů, puch sluje dusné,
plazu podzemního reje hnusné,
nekonečná noc, tiš hrobu smutná,
stěny chladné, s nichžto vláha rmutná
jako slzy zatracenců tekla, – –
Dost již, královno! ať jasnou duši
hnus a zděšení ti nerozruší
nad obrazem celým toho pekla.