k níž malíř David podal náčrty. Vstal jasně
den nad zahradami, kde dlouho konvent čekal
(ač mnohý jeho člen už v duchu řevnivě se vztekal,
že vedle Kapitolu tarpejská je skála,
ba, dosud Brutové, by dýka pýchu sklála),
než ráčil přijíti kněz Nejvyššího nový:
frak modrý, trojbarevný pás i chochol na klobouku.
Má kytku z růží, klasů, květů od palouků,
co děti ve fijalkách, muži pod dubovím
a v myrtách jinoši a kmeti pod révovím
se staví k amfitheatru, kde konvent sedí
a slouchá k augurově vřelé propovědi,
že blahoslaven den, jejž národ posvěcuje
té věčné Bytosti, jež Nejvyšší mu sluje:
tu ortel smrti píše vládným lidstva katanům
a rukou druhou o rovnosti přikázání,
jíž váhu Spravedlnost lstivě neuklání,
vzdech chudého by klesal proti zlata balvanům –
té bytosti, jež bouřné vášni velí mlčeti,
kdy matka vlast nás vine v lásky objetí –
té Bytosti, jež od věků vždy dobro tvoří!
Jen člověk zkažený, neb tísnící, neb utlačený
zlo na zlo páše odvážně a chrámy dobra boří.
Však nyní hrdě k Ní se národ hlásí spokojený – –