Jak nenadále oštěpem jej bod’ by,
skok s koně, jenž se vzepjal rukojetí
v bok udeřen jsa. Jako střela letí;
již nádvoří, již dlouhé proběh’ chodby.
Zlá předtucha mu silnou duši svírá
a mrazí v kostech, mrazí po útrobě. –
Již u ní. – Kunhuta zde leží v mdlobě.
Zrak ztrhaný a líce hyzdí křeče,
lid kolem běduje, že hyne, zmírá...
Jenž stokrát vyšel z nejlítější seče
tak chladný jako kámen, nepohnutý:
zde zdrcen stojí, sotva hnout se může.
Když odnášejí na hedbávné lůže
choť jeho, chodbou ohlas zvučí dutý,
jejž probouzí krok jeho vrávoravý.
Zde stanul mlčky, všechnu bolest cítě
a div, že nezaplakal jako dítě.