Srdečnou úctu vašim zásluhám,
však třeba domluvit se, páni;
vyť pravda, vodili ste na špalek,
však teprv na mé přimlouvání.
A tuť lze sotva minout mlčením,
co podnik’ já ve prospěch věci,
jenž lásku k rodu na drť rozškubat,
a čest i stud prv musil svléci,
jenž v prsou zaškrtil sem člověka,
jenž pod zvíře sem klesl tvarem –
než vy ste mohli stát se luňáky,
a já dravosti vaší spárem.
Leč pak to šlo. Pak slovem hlazeným
já vkrad’ se v ňader teplé kouty,
já lovil důvěru jak pytlák zvěř,
bych v odměnu ji sepjal pouty.
Jak s jídlem k Danieli krkavec,
já k uprchlým šel s lepkým klasem:
že milost psána všem, kdo vrátí se –
a ptáci lítli za mým hlasem.
A já rozpustil své podezření,
jak hlad štve vlky mezi oře,
a co sem zachyt’, to sem držel též,
nic hrozby nedbaje ni hoře.
O výrok můj Melander opřel soud
jak kat se opře o sekeru,
až lidé víc než prstu božího
se mého prstu báli věru.
A tak sem zajel v poklid rodiny
jak v jedli blesk; já bouři splítal,
až hrom se zaťal pěstí v stavení
a lidi z nich jak šišky smítal:
A já, jenž v národě jsem znamenán
co druhý Kajn, jenž nemá stání;
na jehož jmeno v slzách zžhavené
co na kov buší proklínání;
jenž jako mor sem pouť svou znamenal
a vzdechů nasil v ňader stěny,
že na sta let je slzí zásoba –
já měl bych zůstat bez odměny?