Řekla, rozvinula ruce, jakby
Rozmilého k srdcy přiblížiti,
Duši do duše mu vlíti chtěla.
Marná žádost! miláček se, pouta
Neroztrhav otroctví, k tvé duši
Nepřipojil, nerozlíbal tváři
Růžované, neobživil srdce
Zemdleného. Ach! smrt, kruh a hanba
Stojíc po boku mu, milence se
Posmívaly vroucý. Hoře v pláč se
Rozlívalo, srdce rozplynulo
V nářky. Vidouc zoufajícý dceru
V slzých, slyšíc strašná bědování
Matka, trhla sebou, dítě k prsům
Vinouc, usta bědujícý stiskla.
Ztiš své hoře, dítě! pomoc Bůh nám
Sešle, půjdem k milým do žaláře;
Buď je kruhů sprostím, nebo s nimi
Zemru; dí, a na cestu se chystá.
V Praze jsou. Jak otrokyně plazý
Ku dvoru se, na kolenou prosý
O životy milých mužů, za ně
Jmění, čest a krev svou obětují.
Václav ukazuje na svobodě
Knížata, a zármutek se prudký
V radost proměňuje nevyslovnou.