Však nereptá. Jen slza teče lící,
dlaň povznáší se, vlasti žehnající:
„Měj, národe, mé požehnání vroucí,
mocnější nad žehnání otců mých
a jdoucí s tebou v síle nehynoucí
až ku pahrbkům končin věčitých,
buď ratolestí u studánek živých,
jež nad zeď roste, povždy zelená,
v prach klesniž pýcha nepřátel tvých divých
a ty drť patou jejich temena!“