Mládí mého když sprchnuly růže,
meče syt když byl jsem a syt číše,
v řád jsem vstoupil otce Benedikta,
bedliv spásy hříšné svojí duše.
Brzy bratrů všech jsem získal lásku,
brzy přízně dobyl opatovy:
první v chrámu a poslední v loži,
žil jsem podle řádu přísných regul,
spokojenost neměla však místa
v srdci příliš otráveném světem.
Starý hřích, jenž od mladosti za mnou
táh’ se jako stín, i přes práh svatý
kláštera šel se mnou, hlodal v duši,
ve dne vrásky sázel na mé čelo,
v noci lákal z očí mojich slzy.
Bez rady a bez útěchy, smutný
po chodbách jsem těkal celé noci,
měsíci a hvězdám darmo lkaje,
čemu srdce nemohlo být hrobem,
pro co nerost kořen zapomnění.
Jednou večer ve klášterním sadě,
v době, v které všecky růže kvetou
a lká slavík z duše svojí hloubky,
bloudil jsem; tu náhle cizí zpěvy
v sluch mi padly, blížily se stále,
hlasy neznámé a přec tak milé,
lahodící zvědavému sluchu.
Dírou, která byla ve zdi, hlavu
prostrčiv, jsem do polí se díval.
Průvod divný ubíral se kolem:
ženy, starci, muži, panny, děti,
jedni ozbrojeni, druzí zase
obtíženi zavazadel tísní,
poprášení dlouhé cesty prachem,
o holích, jež v dřevo svaté kříže
končily, růžence kolem pasu,
bez únavy kráčeli tak statně
zpívajíce stále z plných hrdel.
Slovům písně já jsem nerozuměl,
ale jedno slovo ustavičně
hlásilo a dralo se mi v mysl,
vrylo se tam ohnivými spáry,
zůstalo tam jako v studni kámen,
jedno slovo, jedno: Jerusalem.
Pochopil jsem hned, k božímu hrobu
šla jich pouť, stesk sevřel moji duši;
slzy v očích, malou dírou ve zdi
za nimi jsem hleděl bez ustání,
jak mizeli úzkou cestou v lese,
za kraj skály kterak zahýbali,
ještě klobouku roh neb kus šatu
mihnul se – či byl to bílý motýl,
jenž nad lesa letěl temným stínem?
Nevím více, vím jen, že jsem plakal,
slzy mé že tekly vodopádem,
a že uzrál čin v mé smutné duši.