Jezdče! jindy se to jezdívalo
Vroucně, sladce, rozkošně a mile,
Když jsi unášíval děvče bílé,
Které vždy se láskou usmívalo,
Kol tě kladlo měké rameno;
Cítíš její ňádra horké, dmoucí,
Cítíš její živé srdce tlouci,
Vše je blaho, sladko, plamenno,
Tiché šepty, jak bys slyšel pěti,
Horké vzdechy, stisky, líbky žhoucí,
Věčné přísahy a sliby vroucí. –
S touto pannou jiné bude jetí. –
Kůň jak cítí na sobě tu hrůzu,
Zpíná se a prchá vyděšen,
Jakby země pod ním plála žhavá,
Sotva pod ním hne se lučná tráva –
Tak je ženou divě unešen.
Ticho – ani kopyt slyšet tepot,
Ba se hrůzou tají srdce klepot,
Že je slyšet suchý lístek spadnout,
Červa v boru hlodat, stébla vadnout.
Z dolu jsou již – přes jednu již horu,
Na rovné zas cestě, v tmavém boru.
Ahasver tu kráčí; jak ji zočí,
Pozná, že smrt blízko něho jede,
Na koně a hroznou ženu skočí,
Jako lev se na kořist svou vrhne,
Obejme ji, krutý zápas vede,
Nechce smrt již pustit ze svých rukou.
Ta se vymkne, z loktů mu vytrhne,
Letí dál, a on zas stojí sám
Se svou žízní smrti, se svou mukou.