tak Giljom směle, vázal rudou nit
od stromu k stromu cestu hledaje
v tmáň z laurů, sykomorů, granátů,
za kterou k nebi čněla mramorná
ta bílá věž, v níž dlela Orabel.
Při třpytu hvězd tu spatřil budovu
pod temným nebem z lapis lazuli,
trysk fontánů se blýštil kolkolem
a růže na tisíce kvetly tam,
tu bílé jako sníh, tam červené,
i zamodralá mnohá zdála se
při svitu luny, která zvedala
teď bledý svůj a čarný obličej
nad stromů vrcholky, a unešen
řek’ Giljom tiše: „Ráj zde, věru, jest!“