A hleděl v lunnou noc. Stín člověka
pad’ na cestu, na bílou v trávníku,
a bratr Michal náhle zjevil se,
za ruku spěšně Gabriela jal
a táh’ jej za sebou, tak šeptaje:
„Když tobě život milý, utíkej!
Jsme zrazeni... Teď zpráva došla mě,
že listy zachyceny! Prozrazen
můj smělý záměr. Prchli přátelé
už slyším, do Francie... Se mnou pojď!
Dům, v kterém bydlíš zde, už střežen jest,
a hledají tě! Snad už v klášteře
též po mně pátrají. My zahradou
však unikneme, koně najdeme
hned za městem u přátel oddaných...“