Jak přestane děvče s pannou hrát,
Tuť jen honem honem vdát.
„Čím dýl budem nad ní stát,
Tím je na ní větší škoda,
Léta běží jako voda,
Dokud čas je, má se dbát;
Budeme-li dlouho na ni hledět,
Ostane nám sedět, –
Někomu se musí dát!“
Dívce dají ušít nový šat,
Pak ji strčí ledaskomu,
A tak nedospělé dítě
Na usvitě
Žití svého – musí z domu;
A tak otec, a tak máti
V pusté kraje
Vyhánějí dítě z ráje,
Do něhož se více nenavrátí. –