Soumraku šero snášelo se jemně
na Monte Pincio do vonného sadu,
v pozadí chmurném andělského hradu
velechrám Petrův rysoval se temně
obrovskou kuplí, zpola pohříženou
ve zlaté moře záplav červánkových.
Na Palatinu, v jasmínových křovích,
se ozval slavík písní roztouženou –
touž, kterou teskně rokotával kdysi
pod římsou zlatou Neronova domu,
jenž rozvalen tam leží pod cyprysy
a blýská štíhlých sloupů hlavicemi –
doupěti roveň – spuštěnému lomu,
kde ještěr, siné připodobněn zemi,
se kmitá jako plachý šotek z báje
a mizí, krokům chodce unikaje.