Rok pouze žila klidně s chotěm svým,
když na korábu k irským břehům plul
a odtamtud přivezl zajatou
v dům ženy své a vášní pekelnou
k té divukrásné zaplál cizince,
jež v sítě své jej hříšně vábila.
Svou ženu ale v nenávisti měl,
co na překážku na ni hleděl jen
a všechno její svaté snažení,
jej tichým dojmout křivd svých snášením,
tak bez výsledků bylo, v chorobu
že posléz dlouhou padla lítostí.
Tu kázal manžel, aby odvezli
ji v pustý hrad, na skále strmící,
u jejíž paty v bouřích strašlivých
se věčně moře dmulo, bušící
a tříštící se o břeh šíleně.
Tam dcera moje žila po léta,
tak opuštěna jako v prokletí;
jen se svým děckem, které neznalo
než podle jmena otce... V žalu svém
se chtěla práv svých posléz dovolat
u chotě svého rodičů, ti však
jí vyslyšeti ani nechtěli,
neb sňatek její nevhod přišel jim,
již snívali o sňatku královském
pro svého syna... Odmrštěna tak
se vrátit chtěla v pustý hrad
při řvoucím moři, v žal a samotu.
Však její choť tam právě zavítal
a řekl jí, že rozvod vymohl,
že sňatek její platný nebyl už.
„Přes zákaz otcův,“ řek’ ten krutý muž,
„jsem za ženu tě pojal. Zrušil teď
za příčinou tou biskup manželství
to naše proklaté.“ A nabízel
jí beze studu zlato v náhradu
jak záletnici, kterou propouštěl.
To ránou její bylo poslední.
Teď cítila, že žíti nelze jí
a přišla zemřít ke mně v tento dům.