A rostla, v chůzi jako tanec páry,
a přece juž se luzné těla tvary
jí sladkou vlnou klenuly a chvěly,
a byla, jako květ když kalich celý
juž otevře a nebes azur loká.
Král na ni zřel a posvátná Ved sloka
mu přišla v mysl: ,Padniž v pohrdání
ten otec, který dceru vdavků straní,
buď kletý muž, jenž neblíží se k choti,
buď kletý syn, jenž, když smrt otce zhrotí,
ve stáří v oddech důvěrný a sladký
se zdráhá býti ochráncem své matky.‘
I usmál se a pravil k dceři svojí:
‚Jak hvězdy nebem, dcero má, se rojí,
tak vděky tvoje září, čas je tady,
by nesly plody též tvé všecky vnady,
bys nebyla jak studně v dálné poušti,
kam léto prach a jeseň smetí spouští;
vem vozy mé, jdi hledat muže sobě.‘