kde jsi, obraze, zahrado zelená,
planoucích růží trsy,
jež nás měly uvítati v přívalech?
Tož stařenou jsi přec, kdy tvoje vyschlé prsy,
tvář rozbrázděná vášní, zpleněná
žízní krve věčnou, hrobný dech
tvých zvrhlých úst a lstivý, krutý zrak
spíš mluví o smrti, než zmládlou písní hrá?
Navždy nebesa tvá zastřel černý mrak
přelidského záští?
Navždy úskok, lest a zrada vyvěrá
z tvojich pramenů,
dýka zákeřná se skrývá v rudém plášti
věčně dravé zloby germánské,
navždy choré slunce tvojich dnů
chřadne v mlze, stkané ze msty románské?