Tam blízko mlynářského mostu náhle stane
a otáčí kol kolem zraky polekané,
neb nevidí a slyší volať svoje jmeno,
ne volati – jen šeptem bylo vysloveno,
a Pavla dusí výkřik vidouc k žasu, hrůze
jen hlavu vyčnívati na mlynářské struze
a vedle prst, jenž hrozí, aby zticha byla;
vždyť Dubák to, a Pavla blíže přistoupila.
Ve vyschlé struze stál, a poplašeně blýskal
zrak jeho divoký, vždy ob čas kapsy stiskal,
jež plny kamenů mu visely až k zemi,
a nebo hněvně v kapsách zarachotil všemi.
„Co se tu schováváš?“ – „A ty jsi neviděla,
jak tamhle na mě číhá, skrčen do půl těla,
ten ježek rybnický? Tos měla rámus tady!
Když právě od rychtáře kráčel ze hromady,
já zrovna v nejlepším jsem byl: čaj na vše strany
jen lítal pod mou holí jako posekaný,
ten jeho čaj! a já jen rubal, hvízdal holí
jak do žita – tu máš! Tam v Kovářově poli
hnal přese všechno on. Jen v očích se mi kmitnul,
již letím jako pták. Ten kdy by mě byl chytnul!
A teď tam na mne číhá, jako na myš kočka,
však spíše čaj mu vzejde, nežli mne se dočká!“ –
„Nic, Dubáku, se neboj!“ Pavla v řeč mu skočí.
„Už nic ti nesmí udělať! On bude krotší;
vždyť zavříť dají ho! Jdu Jozovi to říci,
že nedostane bití pro jich jalovici,
že máma pro něj pláče, že i táta truchlí,
ač hněvy na bratra v něm posud neutuchly.
Má přijíť Joza domů.“ – „A tys vyzradila?“ –
„Nic, nic jsem neřekla.“ – „Hned bysi v zemi byla!
Nic neraď Jozovi! Ať počká, až se setmí,
že přijdu za ním. Slyšíš? Je to s vámi dětmi!
Hned bys to zkazila. A co to neseš? Ukaž!
Hle, chleba s tvarohem! Co pak ty nevyšukáš!“
I vyndal, okukoval krajíc na vše strany,
též líznul po krajíčku, kde byl namazaný,
a zas dal do zástěry vše tak nedotknuto,
ač nerad právě: „Na a pěkně dodnes mu to,
ať čeká, přijdu. A teď, holko, koukej, kady
bys vykradla se, ať mne nepozradíš tady!“