Ó, kdo by ještě nyní myslet směl,
že posledním byl Brutus Římanem!
Ó, kdo by ještě nyní nechápal
po přečtení tvých veršů kouzelných
(jichž trpké jádro v ladné skořápce
dřív ducha jme, než oku lahodí),
to bohorovné svaté nadšení,
ten stoicimus hrdý, nesklonný,
jímž vedený otevřel Seneka
své žíly jako tajné průchody,
by jimi projít mohl smělý duch
buď v blaženost tak sladce touženou,
buď v strašné nic, však stejně vítané.
Ó, kdo by teď nedoved ocenit
tu kletbu žití trpkou, odvěkou,
ty hořké slzy v taji roněné,
ty vzdechy mrazné, smíchy líčené,
ty vrásky tiché, které na čele,
však hlubší v duši ryjí bludiště!
A všecko to, ty muky, strádání
i práce pot, jímž z dneška na zítřek
svůj udržujem život zbytečný,
zač je to vše, za jakou odměnu?