Tí, egy Anyának - a Hazának - magzati!
Szelid Minerva tisztelőji, fájdalom!
Tí! mint a részeg vad Trácok kardra kikelvén
Egymást vagdalják; vagy mint mikor a nekibőszült
Darvak szaggatják magokat botor ostobasággal:
Egymásra törtök!
A szent barátság láncait
Eltépvén, s szórván magatokról,
Mint szilajok haragot leheltek.
Nincs soká tartó öröm életünkben;
Most reánk pillant, s mosolyog szemünkbe,
Íme! még szólok, s kezemet feléje
Nyújtom, elillant.
S mikor fog ismét visszatérni?
A bú setétes fellegi közt magát
Meghuzva, el nem hagyja helyét, makacs,
Kérlelhetetlen, büszke, gyilkos.
Fegyvert az ellen fogjatok,
Mint jó Vitézek,
Harcoljatok.
Csendes nyúgodalom! mennyei kincs! te vagy
E földön boldogságunk fő tárgya! ki fellelt
Tégedet, érzi, hogy él;
És noha szalmás
Szűk kalyibában,
Kis tüze mellett
Rágja kemény kenyerét,
Érzi, hogy édes
Élete néki.
Menj fel az Égbe, s amaz csuda fényű testeket, a nagy
Természet nagy munkáit nézd rendre s csudálljad;
Visszajövén magadat kibeszélnéd;
De nem találván senkire,
Kezd örömöd busulni magában.
De melly keserves szózat érdekel! Gonosz
Visszavonás, hah! rút fajzatja pokolnak! elöntvén
Émátnak mezeit vérrel, jő, s kürtöli bűnös
Győzedelmének fiait, kik önnön
Honnyoknak szívébe döfödni
Merték fegyverek élét.
Dühös! kegyetlen fajzatok!
Ha már vitézi véreteket kiontani
Elszántátok; elég okotok vala rontani népét,
Benneteket nevető Babilonnak,
S bosszút állani régen
Tévelygő Krásszus lelkéért, s Róma nevéért.
Térj, térj meződre vissza képtelen csuda,
S vessz el örökre!