Az embergőzös, zsúfolt kis szobában
már fojtó volt a cigarettafüst,
mit kettévágott a hold sarlójából
az ablakon beívelő ezüst;
egy kócos kis parasztcseléd becammog
s a két ágyat felbontja; püffeteg
kis arcán fáradt húnyó pír világol,
a lépte lassú, téveteg, beteg.
S az ágy bele kidől a nyers-profánul
bámészkodó férfiszemek előtt,
és méregetik a helyét a párnán
és ágybafekve képzelik el őt...
...Búcsúzkodás. A szabólegény félszeg
hajlással a lány vállát öleli,
és mohó, nedves csókjával tapad rá
az ajakára, amely kéjteli...
És sorbajár a többi. Legutolsó
Felicián a konyha szögletén,
ott vár sorára, szégyenében égve,
de mégis, mégis egy csókot remélve -
amely után rég epedett szegény.
És elmentek. A léptük tompa nesszel
visszhangozik a mély lépcsősoron.
S Felicián ott áll a konyha mélyén
Aníziát ölelve: egy torony
felhők közé meredve szúró csúcsán
érzi magát; már nem bántja szivét
a féltékenység, ez a sánta ördög
s a sok szivébe mardosó miért...
Csak egy tüzeli már, e jó valóság,
hogy átölelve tartja azt a nőt,
ki lázas éccakáinak ivébe
csábítgató szoborként odanőtt.
Kit úgy kivánt magának, oly remegve
s ki feltüzelte vérét és agyát...
S e pillanatban maguk előtt látják
a holdfényben feltűnni az anyát...