Vyšel kozák smutným krokem,
ze žaláře do hospody
rovnou cestou zaměřil.
Vrtěl hlavou, blýskal okem:
„Vyvázl jsem bez nehody
z proklatého reje toho, –
kdo by tomu uvěřil?“ –
Kroutil kníry, myslil mnoho.
„Snad to vše byl pouhý sen?“ –
Náhle stanul zaražen. – –
Proti němu v tichém pláči
sousedova dcera kráčí,
malé děcko v objetí. –
Zahřmí kozák: „Čí to dítě?“ –
„Rychtářovo!“ rozpačitě
bledá dívka odvětí.
Slza proudí s oka jemu,
staré srdce dusí žal:
„Škoda, škoda, konec všemu, – –
a já ji tak miloval!“ –