Zasmušilo však se slunné čelo
otce věků, boha Svantovíta.
Bratři, pravil ku prosícím bohům,
oč tu lkáte, jako slabí lidé?
Jak, že vám tak nekonečná láska
v zemské vlasti vrostla v srdce božská?
Vždyť váš domov – širé, zářné nebe
s nehasnoucí krásou zdoby hvězdné;
útulek váš – květné luhy ráje,
druzi vaši – synové to světla,
naši bratři, bozi, jako vy jste.
Není smutku v nebevládcův líci,
svatá radosť na jejich dlí čelech,
blahem plynou věčných bohů věky.
V říši věčné slávy narozeným,
nesmrtelní, umříti vám nelze!