Teď šťastným byl! Po celý dlouhý den
u okna seděl, na ni mysle jen,
a na pergamen kladl hluboké
a krásné citů čistých výrony,
a rouchem květů, pestrých arabesk
své sny odíval, zjevy andělů
a světic její jasnou nesly tvář,
a velká jeho láska, nesmírná,
zář jako zlatá jeho výtvory
tak prohřála a duši vdechla jim
tak dojímavě vzletnou v prostotě,
že obdiv vzbuzovaly nadšený
u všech, již práci jeho viděli.
To byli ti, jež sám pan purkrabí
do dílny jeho vodil, Olgerd však
jen s nelibostí hosty vídával,
neb zdálo se mu, jak by tajemství
své svaté, čisté dával lidem v šanc,
čímž cudnosť jeho duše trpěla,
a jednou, nejvyššího komoří
když vlastní přišel k němu synovec,
pán pyšný z Šellenberka Petr Jošt,
a žádal práci jeho viděti,
tu zamít’ jeho přání, uražen
jak vyzývavým jeho chováním,
tak zrakem jeho nestoudným a zlým.
Od doby té měl Olgerd mocného
při dvoře nepřítele. Nedbal však
a zahloubán v svou práci šťastným byl.
Tak plynul čas mu. Jaro přišlo ‘sléz,
a zahrady se zelenaly juž,
a s krásným jitrem jednou přišla zvěsť,
že Anna jede z Uher do Prahy,
a jejím hostem že jest Marie,
choť někdy Ludvíka, jejž bařina
tam u Mohače byla zhltila,
v den nešťastný z ní vdovu učiníc
a koruny ji zbavíc zároveň.
A Praha hlučně paní vítala,
však královny si hluku nepřály
a žily tiše ve svých komnatách,
a s dvorem svým jen ob čas do polí
a blízkých lesů vyjíždívaly,
a procházky konaly v zahradách,
jež libě šířily svůj vonný chlad
kol hradu za Jelením příkopem. –
A každé ráno na mši chodily
na tichou, časně, s celým dvorem svým,
po chodbě kryté z hradu vedoucí
v chrám Víta svatého, na oratoř
ten krásný, který někdy vystavěl
král Vladislav. Tam zbožně konaly
co den své modlitby, a půvab chrám
tou dobou zvláštní měl, když prázdným byl,
na polo šerý, sem tam zábleskem
jen slunce ranního se růžověl,
a byl tak slavný jako mystický
les posvátný, jímž plujou andělé
na křídlech lehkých, jako oblaka.