„Jest to ovšem těžké umírání
Dravých nájezdníků v cizé stráni,
Kdyže tělo lidské nepohřbené
Dravcům na loupež tlí ostavené;
Když ta sirá duše bloudící,
Po pokoji doma toužící,
Dotud v onom světě nestane,
Dokud v požáru trup nesplane.
Duše z roucha svého vyzutá
Dotud k pozemství je přikutá,
Dokud tělo smrtí svlečené
V zemi nesloží se pohřbené,
Ovšem dobrých lidí mučidlem
Bloudí upírem a strašidlem
Sirá duše jako Běs a Třas,
Kdyžto půlnoční se blíží čas,
Zuříc proti lidem proti sobě
Dokud tělo neoctne se v hrobě,
Dokud dle svatého obřadu
Nepohřbí se proti západu,
K němuž jasná všehomíra svíce
Jako ke hrobu své sklání líce.
Hrdina, jenž za vlast umírá,
Do slasti se věčné ubírá,
Jeho posvátného popele
Laskaví se ujmou přátelé;
Oni druha svého ostatky
Ctí co nejdražší své památky,
Žalostnou jim triznu ustrojí,
Aby duše byla v pokoji,
Tělo v háji blízkém u domova
Do hlubokého se hrobu schová,
Aby nebožtíků blahých kosti
Ušly dravých zvířat lakotnosti.“