Jak ticho tady skoro příšerné!
Kde hovor, smích, kde ekypáží řada?
Teď v jeseni jen k stínu stín se skládá...
I naslouchá... v tom oře důvěrné
zní známé zařehtání z aleje.
Ó kterak loví nedočkavým uchem,
co z dálky větru van sem zavěje!
to jistě jeho černý hřebec jest!
I opíjí se v listí kroků ruchem,
a zdá se jí, že vše kol vidí kvést.