Když je jasen blankyt, dává nebe dvojně se zříti, 
An na čirých obraz svůj také píše vodách,
Leč když vznikne tmavá na blankytě bouře nebeském,
Hned ztrácí krásné jí obojí se nebe.
Tak duše prostočirá dvojné nebe pěstuje v sobě,
Ve mravu jedno svatém, v osladě čáky druhé.
Leč když hruď dá ovládnout od bouře se vášně,
Tou bouří zakalí v ní obojí se nebe.