Jak stárneme, hle, na té knize
viděti nejlíp. Vše je klamné.
Tak ustrnule, nějak cize
teď po létech se dívá na mne,
a přec, – tak dávno není tomu,
vstříc vál z ní dech tak mladě svěží
z nás hochů mladých nejednomu...
Ve chvíle ty se vmýšlím stěží...
Přede mnou ročník starý leží,
v němž nečetl jsem kolik let.
A přece vzpomínám si na to,
jak bývalo nám vždycky svato,
co bylo psáno tu... Ach v touze
i my jsme psali básně tam,
však běda, v Listárně se pouze
zatřpytil ždaný drahokam...
My velikáni byli malí,
sen o slávě nám hlavou táh',
my zbožně druhdy čekávali
na nové číslo v kavárnách
a čekali, že tužba vřelá
se přece jednou zkonejší...
Kavárna vždycky svátek měla,
když soudruh jeden šťastnější
se zjevil náhle v celé slávě
a rázem slavný druh i sok
v tom čísle, které vyšlo právě,
měl vytištěnu řadu slok.
Jak soudruh šťasten hlavu zved'
a zdálo se mu, celý svět
i piccolo i kolem hosti
že s náhlou jakous uctivostí
naň dívají se... Staří páni
myslili zatím na šístku
a na bulku a málo dbali,
že vedle nich, tak na blízku
si gloriolou skráně halí
veleduch jeden, který dnes'
Parnassu strmé výše slez',
a nadšeně tam v objetí
pad' Nesmrtelnosti a Slávě
a báseň svou při černé kávě
čet' podruhé i potřetí...