Jak přec plno jedno moje srdce bylo, 
Plno lásky žárné, plno citův vzňatých!
Srdce moje nikdy dříve netruchlilo,
Přeblaženo v víru slastí nepojatých.
A ta láska moje jako lampa věčná
Hořela v něm jasně, co v svém chrámu svatém;
Z chrámu toho zněla mnohá píseň vděčná,
Když se city vzňaly v víru slastným chvatem.
A v tom srdci žárném, divém, nevázaném
Lásky shasla lampa, citův shasla svíce;
Neznějí víc zpěvy v chvění rozháraném
Z srdce, lásky – citův mrtvé popelnice!...