Už zas slyším:
Kamaráde,
co to zpíváš. Zapomněl’s už,
kterak slavně přísahal jsi
vysokému Umění?
Odpovídám:
Kamaráde,
možná je, že přísahal jsem.
Ale jsem jen prostý člověk,
jemuž v srdci písně kvetou,
z srdce tryská umění.
A když je v něm tolik lásky,
když se máme tolik rádi –
bratře, mě už nenapravíš...!