Bouřlivý vítr šlehal do oken,
lomcoval dveřmi a na půdách strašil,
šedivá mračna proháněl a plašil,
až po střechách se vlekly třásně jich. –
Chvílemi s deštěm padal vlhký sníh. –
A bylo smutno. – Ve večerním šeru
cos dusilo mne, hruď mi tížilo
a z těchto zdí mne mocí pudilo.
A zdálo se mi, jak by tiché vzdechy
vanuly ke mně. – Smutný bez útěchy
svůj pokoj měřím krokem zdlouhavým.
Slyš! opěť povzdech! – Klam to? Bdím či sním?
Pryč odtud! pryč jen! Vskutku se tu bojím,
ven na vzduch volný! – Dvéře otvírám
a tváří v tvář tu Ludmile své stojím.
O chladnou zeď se slabý podpírám
nemoha hnout se a neschopen slova.
A děvče studem svoji hlavu chýlí
a tvářinka mu plane do růžova. –
Můj bože! – stál jsem mlčky dlouhou chvíli,
na zlaté dítě hleděl s vroucí touhou. –
Ó kdyby byla ke mně oči zvedla! – –
Však zdála se být jistě sochou pouhou
a zardělá tvář pomalu jí bledla. –
Bez hnutí stála, – socha z mramoru.
Já zastyděl se za pohnutí svoje
a pohodil jsem hlavou ze vzdoru.
Chci klidným být a ukončiti boje!
Nač ještě čekám plný nepokoje? – –
Klíč od domu jsem podal Ludmile
a chladně děl: „Mé dítě rozmilé,
chci odejít, – dnes nevrátím se již.
Nuž, dobrou noc a nechať sladce spíš!“ – –
V tom hlas mi selhal a já prchal z domu. –
Buď bohu chvála, že již konec tomu!
Bezpečně v domě samojediné
usnouti mohlo dítě nevinné!
Kéž ani ve snu neděsím ho více! –