Zda pamatuješ, kterak zdivočelá
k nám v noci Maenada kdys zabloudila?
Tvor neznámý ti, jemná, hebká, bílá,
vlas rozpuštěný steré vděky skrýval,
zrak něhou lásky, ohněm chvěl se, stmíval
a blouzněním se duly její prsy.
Jak běžela za vřavou, Baccha trsy
a keře zranily ji, krve nachem
byl thyrsus její skropen, v snění plachém
tys na ni patřil jak na zázrak cizí.
Cos táhlo tě k ní, pud však velký, ryzí
mnou vypěstován vášně žáru bránil,
a hoch, tys mudrcem se mužně stranil
jejího oka, zkad se blesky draly.
K nám cymbály a flétny doznívaly
a sama v tísni révy, svlačce, chmele
se ona smála v naší sluji ztmělé,
v ní kouzlíc dithyrambu božské krásy.
Jak zlaté plály očí její řasy
a šíje úběl srdci: Miluj! kázal.
Já nedbal tebe, houžvemi ji svázal,
a nechť se bránila jak pardal hbitý,
já do kouta jí mrštil, pod kopyty
jsem svými zcuchal směšnou její zdobu.
Vím, vyčítals mi ukrutnost a zlobu,
já nemoh’ jinak. Když však zoře jitra
k nám vnikla, poznals, jak má duše chytrá
ti uspořila stud a oklamání,
jak moudrý je, kdo vnadidlu se brání.
A druhého dne vyšla z naší chyše.
Jak vešla hlučně, tak odešla tiše,
stín té, jež byla, a já k tobě pravil:
Ten oheň v její oku, ten jen trávil,
leč nehřál blahem. Ty jsi byl mi vděčný.