Tmy žlutá ústa po třetí promluvila:
„Prachu,
a nic než prachu,
lidská bído, vředu vysazená,
srdce, tonoucí v úzkostech,
zmítané od jistoty k pochybnosti, jako vlna má svůj vrch, svůj dol,
hříchu, vteřino, nicoto –
rci,
co vidíš.“