Hrůzně na lysé tam stojí hoře,
Dolů kráčí suchopárnou strání,
Lesem jde a děsně vzniká v boře,
Bledou tvář a věnce rudé sklání.
Blíží se – již jezdci po boku
Tato strašidelná žena spěje.
On však marnou, světáckou svou duší
Její hroznou přítomnost netuší.
Kůň ji větří, pod jezdcem se chvěje,
Děsí, zpíná se a ve skoku
Prchnout chce, však jezdec uzdu chopí,
Cukne, mocným stehnem žebra stiskne,
A kůň tiše stupá, hlavu klopí.
Žena kráčí, a on dále jede,
Taký hrdý hovor k sobě vede:
„Má-li mně být život milený:
Žhoucí, šťavnatý a zelený
Musí být – ne vymořený bledou
Cností, ani vyschlý, zhublý šedou
Touhou. – Arci krásná věc ta touha
V modro věčné – cesta nudná, dlouhá;
A ta upomínka – pití suché,
A ta naděje – zvonění hluché.
Co zde právě čiju, jím a piju,
Hmatám, držím: v tom jen skutkem žiju!
Teď – ha! to je přece slovo pravé,
Ostatní jsou stíny jen a páry,
Zhaslý blesk, života smutné máry.
Krásný hřbitov pouze je ten svět
Pro mou sílu, pro mé chtíče žhavé;
Vše je sucho, šedo, mdlo a líno,
Zmrzlým jenom ohněm hoří víno,
Chudoba je pouhá máje květ,
Vlažný nejvřelejší dívky ret.
Když zapřáhnu sto arabských koní,
Přec mé chtíče nikdy nepředhoní.
Že nemohu mocným ramenem
Svět ten celý ve svou náruč bráti,
A co jeho, v líbku plamenném
Ve žíznivou duši svoji vsáti!
Co mi do hvězd světu dálných jesti,
Když je nemohu v svém srdci nésti!
Co do palmy stinné, v jejímž chladu
Unavenou hlavu svou nekladu!
Ha, že světů všech, všech žití proudy
Nehřmí tímto srdcem, těmi oudy! –
Byťby hřmělo, je to přec jen žití
Na hřbitově. Ach! to hrozné hnití!
Kdyby aspoň těla spousta smrtná
Byla z demantu a nerozdrtná!
Smrt je života ohavný zrádce.
Kýžbych ji moh’ přikout ve Saharu,
V této její rozkošné zahrádce!
Kýžby v palmách, růžích, bujné révě,
Při smíchu a při veselém zpěvě,
Samým žitím kolem přemožena,
Ve svém chtíči nicoty a zmaru
Sama sebe zničila!“ –
Umlknul – a tiše kráčí žena;
Strašná krása je na její tváři,
V tváři z mramoru co vytesané;
Oko černé divným ohněm září,
V divé kráse rudý věnec plane.
„Všecko vymře; na hrobech chci žíti.
Však smrt přece od života stolu,
Kde teď velké, slavné hody drží,
Jednou nasycena spadne dolů;
Pak já, nesmrtnosti nápoj v žilách,
Přisednu, a při pravěčných silách
Přírody chci velké hody slavit!“
Žena bílá zmizla, on sám jede.
Skaliskami pustými teď vede
Příkrá cesta v úval ouzký, černý.
Zde žil poustevník dřív Bohu věrný –
Toho znaky mnohá skála chová,
Neboť sem tam zbožná jeho ruka
Vryla z knihy boží svatá slova,
Jenžto cnostně žít a umřít učí,
Tam zas kříž a Krista velká muka,
Jenž ti za spasení duše ručí.
Na úlomku skály poutník sedí;
Skála, poutník, oba stejně šedí.
Kdo to? Dost je v tvář tu vymořenou,
Vráskovitou, bledou, vysouženou
Zřít a uhodnout, že Ahasver.
Tak se tady sešli tito oba.
Jezdec ale bral se cestou svou,
Kde se bor a úval otevíral,
Utěšený palouk rozestíral,
Nímž se vine potok skvělou nití,
Stříbrolesklé jezero se třpytí,
V němž se topí světla rudý svit.
Starec černoknižný ještě bdí.
„Vař jen, vař životadárné vary,
Vař je, černoknižníku ty starý!
Nebudeš je pít, a kdybys pil,
Řekneš jistě, žes je neužil.
Nechci při svém věkověčném žití
Nijakého spoludruha míti;
Mohutnými těmi rameny
V propast, v země ledviny tě vrhnu,
A ty skály šedé na tě strhnu.
Tvého věčna žití plameny
Ať tam hárají – tam můžeš sedět,
V neskončenost myšlénky se vhloubat,
A ji rozpříst v nitky tenounké,
Jako pavučina hebounké,
V zrnkách písek ze Sahary dloubat
Věčnosti, a co je ona, zvědět.
Já však po světě chci harcovat,
Na trůn světa sednout, na svou hlavu
Sebrat žezel všech, a korun slávu,
Pro sebe celý svět drancovat,
Celý musí mým otrokem býti –
Sám jsem pánem, sám chci všecko žíti!“
Zastaví se; neboť k uchu jeho
Pláč doznívá děcka maličkého;
Kůň se děsí, kope, větří – stojí,
Čehos v cestě bílého se bojí;
Jezdec pozří, malé děcko zhlédne,
Ve vlasech mu jiskry hoří, mile
Je se dívat na to děcko bílé.
S koně sešvihne se, dítě zvedne,
Zas se vyhoupne, ach! – běda tobě,
Že jsi zdvíh’ to zlopověstné robě.
Věz, že v rukou neseš kletbu boží.
Hle, již roste k výšce velikána,
A svit milý v rudý věnec zplane;
Krvavý šat v jedné ruce vane,
Druhou kolem tvého boku vloží.
Věz, co vezeš – morní že to panna.
Jezdce hrůza ve všech kostech mrazí,
Jako když, an při víně a zpěvu
Obejímá celující děvu,
Někdo ze zad nůž mu ve hruď vrazí.
Kdybys jemu ve tvář mroucí hlednul,
Viděl bys, jak jezdec tuto ženu
Poznav, hrůzou zesinavěl, zblednul. –