„Víte vše, – děl Jeník záhy z rána
mlynáři – nač slovy plýtvat dýl?
Vím, že chud jsem, že mi věnem dána
jenom česť a v práci dálný cíl.
Hledáte-li zlato, s bohem, štěstí,
s nadějí však půjdu odtud přec,
kterou chyt' jsem s míru ratolestí
jako ptáčka ve snů svojich klec.
Vaše dcera srdce své mi dala,
lásku vyrvat marné snahy jsou,
třeba v smrti ručka její malá
odměnou mi dosti velikou.
A že víru ve mne zachová,
šeptla ústa její nachová.
To mně stačí. Chcete-li však sílu,
pevnou pěsť a ocelový sval,
lásku – vše, co míří k štěstí cílu,
nuže rcete!“ Mlynář vážně vzal