Rok právě uplynul, co Pavel s myslí zdravou
si odbyl kolleje i vojnu nekrvavou.
Ba vskutku odbyl si. Vám důkaz může dát
i krejčí, knihkupec a slavný rektorát.
On u všech zmeškal si – svět říká tomu prosa –
tam saldo potvrdit a tu zas rigorosa.
Byl doktorem sic zván, což na tom tituli!
Toť tolik, jak když tenor zpívá fistulí.
Též odbyl výborstva a odtančil si plesy
– co návštěv u každé měl lady patronessy! –
i deputace vše už sobě odchodil,
na zvučné depeše pár zlatek vyhodil
a na adressy též a vavřínové věnce
tu nové zpěvačce, tam k rakvi pro vlastence,
tu jubilantovi, jichž někdy jako hub
snad z půdy probouzí ten děsný hlahol trub;
a schůze slavnostní a slávozvučné toasty,
zvlášť jestli vznášely se na slovanské hosty,
a pití na bratrství a po něm hubičky
a po nich okurky a slané rybičky –
to tam vše bylo v ráz, a tam ta šumná změna,
a Pavlův součet zněl, zněl: pěna, pěna, pěna.