Zle rada sčervenal až po svou pleš.
„Mé díky,“ pravil jízlivě, „mé díky!
Nač obtěžovať vzácné výletníky?
Víc místa bude bez mé přítomnosti
pro vaši šířku, vaše náklonnosti...
a proč tak týrať přeubohou spřež?
Sám suďte, – pane zvěrolékaři!
Nuž díky, – ať se výlet vydaří!“
Tu ,doktor‘ ústa rukou zastínil
a usmál se: „Nu zle jsem nemínil,
já myslel dobře, zvláště pro slečinku;
však nenutím. – Můj hospodáři zlatý,
teď druhou chuť jsem dostal na pečínku!
A což as na děti – což teprv na ty
jde znova hlad, – jest jim to v očích znáti!
A jak jest lačna, chudák, jejich máti!
Nuž druhou večeřičku honem, honem,
ať nejste vinen naším časným skonem!
Tři láhve mělničiny prozatím;
však při těch ještě hlavu neztratím, –
mám na pořádný doušek laskominy;
takž potom šampaňské!“ Šum nastal kolem,