Minula bouře. Usmívá se kruhem
zlý ocean, zrak povyjasniv hněvný,
a honí pokrytec, jak pastýř zpěvný,
vln krotkých stáda safírovým luhem.
Ba, mněl by’s věru, že jen šalmaj míru
dech jeho svěží probouzeti umí,
že nezná zrádných úskalí a vírů
a prost až na dno šalebné je dumy;
zrak tvůj se těší třepetavým jasem
a stíhá rybky vláhou průzračnou,
i vidět můž’, hru jejich oblačnou
stín žraloka jak rozptyluje časem.
Ba, stěží uvěříš, když stihneš okem
kol rahen kusých poletavý cár,
že řádil takto stěžni na vysokém
krásného toho živlu zub i spár.
Přec, oceane, dík ti Gaston vzdává
za šedý chaos plachet zedraných,
jenž na „Evropy“ rahnech pozavlává,
za spasný věnec člunů ochranných,
jenž, upjat řetězy, bok její vroubí,
za stožár ten, jenž hrdě vznáší témě,
jak druhdy, titan, pod oblaků plémě
vypínal čelo ve pralesa hloubi.