a pronikavě ostrý v hloubce borů,
jež nad ním, pod ním, kol a kol se tměly.
Ne jedno světlo – řady velkých září
tam v klíně hor se o korunu sváří
s hvězd zástupem, jenž kmitá na obzoru;
ba třpytnými se zdají drahokamy,
jež v korunu se hrdě řadí samy,
a koruna ta lesklá obepíná
chlum černý jako čelo mouřenína.
Ten ostrov světel v šírém temnot moři –
toť budova, jež divným leskem hoří,
ba zdají se ty skvoucí její stěny
ne z kamenů, však z ohně vystaveny.
Zdaž báječný to palác osamělý
plá řadou lepých oken v stinný les?
Zdaž jest to krásná víla, jež tam velí,
by hudba zazněla i počal ples?
Neb tiché hudby utlumené znění
se nese nocí z planoucího domu, –
a hvězdy hasnou jako v zahanbení,
a nebe v dálce reptá hněvem hromu.