Teď se okna chrámu, kupole
zanítila v siném plápole
a hrom udeřil tak burnou ranou,
až-tě rázem oba jinoši
vyskočili s tváří polekanou
a tak chvíli jako sousoší
ustrnulí před oltářem stáli;
na to Konrad na klekátko svoje
znovu klesl, ale Václav stoje
dále hřížil pohled rozháralý
v oken tmu, jíž časem blesky plály.
Zdál se naslouchat, jak hromu hlas
temně duněl, tišil se a ztrácel,
na to v novém hněvu zaburácel,
a pak zvolna uchlácholen zas
dozníval jak hluché zavíření
na zastřený smutkem buben země,
zdánlivě pak mlknul v usmíření
a jen chvilkou z dáli broukal temně.