Brzy našel jsem přítele v návalu prvých dojmů...
Churavec-melancholik. Ctíme svou bolesť.
Proud nového života hýčká mne tu a konejší
a šťasten jsem jeho přátelstvím...
Je příjemný hotel z černých kamenů zelení obrostlý,
ta pavlač, kam veselosť polí se dívá,
ta nálada vzduchu, padajícího skly sklenníku
na okna, kde se ubytoval.
S tichou láskou jeho paní bdí nad jeho churavostí
s láskou trpitelky vědomé jeho konce. Nevidět na ní, že trpí,
jen v zvucích klavíru to vycítím a v pohledu,
jímž do kolébky na synka se dívá.
Nechápu, jak jsem zdomácněl... Té bídné paměti!
Unaven a nedůvěřiv ke všemu,
bázliv před zmijemi, jež líhne parná naše doba
předrážděn sliby nesplněnými,
k smrti unaven, bez víry k lidským pravdám,
ku spravedlnosti, již rozhlodal červ lidské samolibosti,
a tak již nemocen, že zlobným úsměvem
pohrdám světským vladaříčkováním,
já vskutku nevím, jak jsem zdomácněl...
A myslím, že i hlas můj skoupý pozbývá drsnosti,
když šeptá: Milostivá paní! Jaká to kouzelná sonata!
Však mne už netěší... A ještě číšku nastavuji rukou nepevnou...