Meč kat už třímal. – Urychlila chůzi,
jak ženichu by spěla do náručí.
Přes luhy sněžné mrazný vítr skučí,
lid vzdychá, pláče, tuše smrti hrůzy. – –
S úsměvem hledíc v zasmušilá lada:
„Ó patřte,“ vece mučednice mladá –
„jak naše země nevlídná a pustá! –
Ó jak se těším, že má noha spěje
v ty kraje, věčné kde se jaro směje,
van libodechý věčně v skráně vane,
lilije sněžná s vonnou růží plane, –
a hložím cesta žití nezarůstá!“ –