Já z úkrytu se bázliv na ně díval,
a v nitru mém juž Amor sobě zpíval,
a v zbouřeném a toužném citů plání
mou odvahu již pobádalo přání
pryč odvrci vše lichá pouta strachu
a přikvapit, a klesnout před ní v prachu
– však nestalo se! Její oči jemně
též chvíle rázem pozvedly se ke mně
jak fialky dvě v zlatém jitra svitu...
A přemožen a zničen silou citu –
já odešel jsem smutně od ní z lesa,
jen zář těch očí v teplém srdce skrytu
juž na věky si v prázdný život nesa!