Děl soused slovo trpce a posměvačně.
Však druhý mu na to povážně a mračně:
„Tys odjakživa rebelantem býval
a v pašijích leda kohouta zpíval,
sedě teple na záhrobci!
Já vím však o nejednom kopci,
kde v Bosně křtili nás do krvava
do týla, z předu, od leva i prava.
Kdo míní o vojně mluvit jen ledabylo,
jdi dříve sám, kde olovo se lilo.
Nač nerad vzpomínáš, málo pamatuješ.
Nevzpomínej – nelituješ,
co's dělal hrůzou, když ti tuhla krev,
co v ohni na povel – třesk a křik a řev.
Jak bych ti to nyní řekl,
abych sám od pravdy neutekl?
Víš, jako bych se napil do němoty
ohnivé pálenky, té sloty,
ne vína tamhle od Mělníka
(moje kapsa mu jen „Vzácný pane“ říká),
ani piva do líné ospalosti.
Povídám: pálenky! A dosti.
Jenom že hlava nebyla těžká,
nohy – strunky! Volnoběžka!