Takto své jevíc sny a y ouzkosti srdce
Odyna smutná prosyla, líbala otce;
Vévoda muž, byťby před ním hořelo peklo,
Nedbaje nebezpečenství, a nedbaje muk jak
Mládenec vřelý chvátal, kam potřeba tvrdá,
Kam ho volala čest. K svým dorazyl lidem.
Sotva, že spatřil ho lid, kat řetězy sepiav
Vévodu k popravě vedl; zvuk radosti bůjně
K nebi se nesl, neb Mehmed poklady dělil,
Klenoty Mamelukům, Odynu sobě,
Slibuje vítězství a y kořisti hojné.
Naděje spíjela zbor, a zbrojila k bitvě.