Zoilus mi řekne, že jen prázdno svírám,
za velkými pěvci sporé klásky sbírám.
K vůli němu snad mám s bohem dáti
starým idólům a v staré bohy vírám?
Co mi svět pak! nechť je přemoudřelý,
s děcka úsměvem já prostě na vše zírám;
při tom pavouk jsem, ghazelu sítě
místo much po sluncích pravdy rozprostírám,
u cíle pak dojat krásou, šťastný,
v její zářném, nekonečném slunci zmírám.