Však shnětena i tato radost moje
a já co žebrák vyštván v světa boje –
chudičká zář a přece mrak svůj našla,
by v černém jeho tlumu navždy zašla. –
Když první květy mou vykvetly prací,
nepřítel přišel a s ním páni jací;
prohlédli dům si, pole, luhy, sady
a v cizí řeči spolu brali rady.
Já musel vodit ty, jež dům mně kradli,
a ukazovat, kde co zloupit mohou;
když přešli lán můj loupežnickou nohou
a do rodné i za mnou chaty vpadli;
tu s ďábelskou mi správce pravil tváří
mně topor podávaje tvrdý, těžký,
bych nemusel prý světem chodit pěšky,
an marně již zde noha moje maří,
on na cestu že tuto hůl mi dává,
by neklesla mi noha klopýtavá,
neb od nynějška nad tím celým lánem,
že panstvo bude, ne já právním pánem,
jak v starých knihách jasně stojí psáno
a po čemž on prý pátral dnem i nocí,
by panstvu mohl k právu dopomoci,
ostatně, že mé vůli ponecháno
o domnělou tu o dědičnou hroudu
se k vysokému odvolati soudu.
Jak odolati loupežné té zlobě
bůh vysoko byl – právo na porobě!