„Ach, Estero! Já viděla ten hrad,
ten zlatý z pohádky, v němž matka má,
ta bílá královna, ta nešťastná
tak dlouho na mne čeká. Viděla
jsem plát ho rudě, samé démanty
na stromech svítily a hvězdný květ.
Tak blízko byla jsem už, Estero,
sníh v lese ale byl tak hluboký,
a já tak unavena blouděním!
Krok jediný už byl mi nemožný.
Já s pláčem sedla v sníh, já volala
svou matku... V tom zatočilo se vše
a náhlý hluk se ozval, hučivý
zvon jak by hrana hřímal v klášteře,
a samá kola, zlatá, stříbrná
se vzduchem míhala, a teplo tak
mi bylo pojednou... Pak přišla tma...“