A Cavtat čeká... Nehrdinsky –
by mohlo říc’ se skoro snad –
však nedbá úsměv na dětinský,
jímž chtěl by ten ho pokárat,
kdo Ameriku v hlavě nosí,
a rád má vzdutý bzukot vosí,
v němž není radost ani pláč,
v němž každý dře se, čert ví nač.
Zde každý prostě věří v sebe
a k bohu mysl pozvedá –
otec se opřel o děda,
syn o otce a kousek nebe,
v něž také jiní hleděli
a byli klidní, veselí...