„Velký byl a mocný, rytíř skvělý
hrad vystavěl nad hlubokou tůní,
kde jsou vodní růže s tesknou vůní.
Vše se chvělo, kam moc jeho sáhla,
vše podrobil sobě poznenáhla
silou svojí zlou a vítěznou.
Z lupu jednou do hradu se vrátil
s mladičkou a krásnou princeznou,
z rukou matce násilím ji schvátil.
V loktech se mu jako lístek chvěla,
přec jen v lásce jeho žila celá.
Laskal ji a bavil, jak jen uměl,
ale duši její nerozuměl. –
Odcházel kdys na lov, klíč jí dal,
celý smutný hrad jí odkázal.
,Všady vejdi, jenom do sklepení
pod základy věže nad vodou
nechoď, krokem nechoď! světlo denní
nesvitne v něm ani stuchlou tmou,
kouty černé, vlhké tam jen jsou,
jenom plíseň po stěnách se rodí,
jenom stíny truchlivé tam chodí.
Střez se! ve tmě oné prohnilé
tvářičky ti zblednou spanilé!‘ –
Prošel den a hradem bloudí sama,
podlaha jí skřípe pod nohama,
po studených chodbách, pokojích,
kde se těžké staré klenby šeří.
Náhle stojí u železných dveří,
starou rezí zašly zámky jich.
Hrůza roztřásla ji. Poklesaly
pod princeznou nohy. Chtěla zpět,
ale stíny v chodbě před ní vstaly,
viděla je ze všad přicházet.
A v tom za dveřmi se ozval sten
tíhou nízké klenby udušen.
Zmírá, opět zazní. Kdo to kvílí?
Ustrašena přemýšlela chvíli
a pak třesouc po celém se těle
otevřela dvéře zrezavělé.
Klíč zachrastil, v zámku zaskřípal,
jak by ve tmě zavzlyk starý žal.
Vešla do sklepení. – A tam byly
bledé stíny mladých krásných žen.
Stály u zdi – “ – „Jakže? ony žily?“
vyrušil ji baron udiven,
„jinak v pohádkách to známých stojí!“ –
„Proč pak pohádku jste přetrh moji?
Živy stály – “ – Hlavou zavrtěl.
„Ne, má slečno, mrtvy měly býti,
lásku ztratily a s ní své žití.
Na polibky jejich dávno, žel!
miláček jich krutý zapomněl.
Což tu ony? mrtvy měly býti!“
Ostře zasyčela jeho slova,
nelítostným tonem dozněla.
Blaženka v zem hledí zardělá
nit pohádky hledajíc snad znova.