Jest po večeři. – Dýmku zapálím,
otevru knihu. – Namodralý dým
v lehounkých pruzích kolem lampy pluje.
Nad školní prací Lidka podřimuje, –
tetička plete, – dráty zlehka chřestí,
na stole syčí samovar a bublá.
Klid a mír kolem. – Ejhle moje štěstí! –
Na starou tetu maně pohled’ jsem.
Tvář její vlídná, vrásčitá a zhublá
se jasní jakýms tajným úsměvem
a ret se chvěje. Tuším, co to značí:
cos vypravovat patrně se chystá. –
A více k sobě nežli k posluchači
povzdechla teta. „Jest to pravda jistá!“ –
Já ani slova, – nezmate se však
a dodá sama: „Ba že tomu tak!
K nám s Lidkou radosť věru přiletěla,
dvůr smíchem zní i zahrádečka celá.
Veselo u nás a já za to mám,
že lapili jsme s Lidkou svého šotka.
(Ó málokoho také štěstí potká.)
Ať jakoukoliv práci počínám,
jak sama chci jen, všechno se mi daří.
Ať v kuchyni se peče nebo vaří,
nic nevykypí, nic se nepřipálí, –
chléb kyne pěkně, – ale nač té chvály!
Sám vědět musíš! – – Chtěla jsem se ptáti;
co k obědu mám zítra, hošku, dáti? – –
Dnes kuřátka mně líhnout počala se, –
vím, nejraděj že s paprikou je jídáš, –
však vykrmím je, lepších neuhlídáš! – –
O tvojí matce zdálo se mi zase!
Oh, kterak ona vařit umívala
a ryzce, hříbky nakládati znala! –
Kéž jenom sen můj nevěstí nic zlého! –
Já v zahrádce ji chodit viděla,
jak chodívala za života svého, –
vždy na zahrádce ráda prodlela. –
Tak živě všechno spatřila jsem věru,
že ráno schválně šla jsem do zahrady
a její stopy hledala tu všady. –
A když se zvolna kolem plotu beru,
hle, paní z Trnků přes plot přeskočila.
Nu znáš ji, hochu, vždy jest roztomilá,
ne domýšlivá, ani pyšná tak,
jak bývávají ženy úřadníků.
Hned přívalem mne zahrnula díků,
jichž nemohla jsem nijak přijmout však,
neb čím mně vlastně ona dlužna byla?
že starý předpis jsem jí zapůjčila,
jak zavařovat nejlíp brusinky.
Tak okamžik jsme stály kratinký, –
já bránila se marně její chvále, –
až do domu jsem pozvala ji dále.
(Tys, milý hochu, právě odcházel,
bys do školy sám Lidku provázel.)
Jak zvědavou však jest ta zlatá paní!
jak dítě pouhé postát nedovedla,
že beze smíchu nehlédla jsem na ni.
Hned na pohovku rozpustile sedla,
by okusila, jak jsou péra pružná,
hned u oken zas zkoumá záslony,
(prý krásnější má, – je však za ně dlužna, –)
tu mému vkusu činí poklony
a jinde s tváří nevinnou a svatou
zas poznámkou mne bodne jedovatou. –
Však podivením zarděla se celá,
když pokoj tvůj jsem před ní otevřela.
„Můj Bože!“ řekla, – spráskla ruce svoje,
„kdo tento nešvár nosí do pokoje?“
A na tvé sbírky s hrůzou ukázala.
„To kamení a střepy bezcenné!
vše na smetiště vynésti bych dala!
grošíčky staré! kroužky zelené
a hrozné kosti, – bídné hamparátí, –
s tím ani děti nesměly by hráti! – –
Co divných knížek pán váš tady má!
vždyť moh’ by mít sklad kněhkupecký celý!
jej tedy čtení mnoho zajímá?
jen lipskou vazbu kdyby také měly!
A přečet’ všechny? jaké namahání!
Já u knihy však věru nemám stání! – –
Hezounký pokoj celkem by to byl,
jen třeba, by se jinak zařídil.
Na stěny kolem místo kreseb černých
dát: „Anděl strážce“ a „Modlitba v poli“,
či „Bodensee“ a „Večer v Neapoli“,
vše v barvách živých, ohnivých a věrných, –
u soudních mají tyto obrazy. –
Pak staré sbírky zničit bez okolků, –
když hlednu na ně, až mne zamrazí.
A místo Žižky tam na psacím stolku
dát sošky lepší, – pěknou dvojici:
„Hoch smějící se“ a „Hoch plačící!“ –
Ó kterak šťasten a jak spokojený
jsem vešel na to ve svůj pokojík.
Vše nezměněno, – klidno. – Bohu dík!
Zde nesmí nikdy řádit rozmar ženy!