Hlasač odešel za hněvné lidu vřavy.
A hned zuřivostí zaslepené davy,
nedbajíce hlasů rozvážnějších, k hradu
vrhali se rovni lítých vlků stádu.
V dešti střel, jenž s hůry odvážlivce vítal,
ztřeštěnců těch nával proudil dravým tokem,
do příkopů hlubých pršel pádem, skokem,
vodou tam se brodil k prsům; již se chytal
smělec nejeden zdi výstupků a rohů,
do pukliny zdiva chvatně šinul nohu,
povzbuzován zadních ohlušivým rykem –
Ale výjevy ty příštím okamžikem
zastřel jako dýmem valný oblak prašný,
z něhož rachot zněl a křik a ropot strašný:
Sřítilyť se shora, náhle převaleny
přes zubatý okraj srázné hradeb stěny,
hrozné balvany a třeskutými rázy
vše, co ve příkopech, topí, drtí, tříští –
zděšen prchá lid – roj střel mu v patách sviští –
nepřátel jej ryčný výsměch doprovází.