Na nebe vzetí byl svátek právě,
obrátil se tedy k Boleslavi.
Čas měl pěkný. Cestou lidi zdravě
smekal často černý klobouk s hlavy;
ještě znali ho. Až odpoledne
pozoroval samé tváře cizí,
známá stráň i les mu s očí mizí.
Na kraj lesa tedy sobě sedne
na návrší a se dívá zpátky.
Podivil se, za taký čas krátký
jak se slehly kopce za ním všecky.
Homole dvě zelené tam stály,
jedna lysá se zříceninami,
jejímž na vršku věk prožil dětský!
Velíš byl. A druhá stromek samý,
jak by nesla hrad, tak zdá se z dáli
stavba na ní kamenná a šedá.
Na ní kalichů se velkých řada
místo střechy koruna jak zvedá. –
Pojedl a zašel v širá lada.
Ještě ten den spatřil kopce oba,
před Brandýským lesem když ho mdloba
denní cesty k zemi povalila,
právě na ně vyhlídka mu byla.
Zasteskl si uviděv je v dáli,
málem by se vrátil, ale brzy
za ten stesk svůj na sebe se mrzí,
když ho touha v před ho ženouc pálí.
Přenocoval v Loučení. – Den druhý
vyšel brzy, čas byl utěšený,
vzduch byl vonný, čistý, jako sklený.
Kvítím skví se otavové luhy,
a kde strom byl, s listu na list spadla
rosná kapka zalesknouc se v slunci.
Tam i onde pluh již táhli junci,
ba též někde otava se kladla.
Pozoroval Podhajský, v tom kraji
že dřív žně, i ovoce dřív mají.
Pro něho však všechno teskným zdá se,
rovinu jak stůl jen oko vnímá,
všude písek pod nohama svýma,
v srdci, v hlavě stesk má jen a touhu,
nekochá se vůkol v ranní kráse.
nevidí leč bílou cesty prouhu. –