Pracně z dola na zelený břeh
sítěmi je zvedli strhanými.
Hrůzou starcům zatajil se dech.
„Slečna!“ vzkřikli. V bílém šatě leží
z vlasů voda proudem kane jí,
dosud jako živa však je svěží.
Oči jenom vpadly hlouběji,
tváře sesinalé zprůhledněly,
mezi rty se drobné zoubky bělí.
U nohou jí v hadrách přikrčen
blázen Jakub. Stuhlé ruce jen
jakoby šat dívčí chytat chtěly.
Starochové hrůzou roztřásli se,
čapky maně smekli, – hlavy lysé
v ramena jim vpadly. Mistr sám
naklonil se spěšně k mrtvolám.
„Eh, tu všechno marno!“ hučel temně,
„srdce dobušila, život zhas!“
Hlavu dívčí zvedl s chladné země,
s čela odhrnoval vlhký vlas.
„Jak je milá, skoro ještě dítě!
Čím jsi hřešila, ty ubohá?
proč ty černé vlny zalily tě?
co se dělo s tebou, pro Boha?“
Šeptal Martin, zuby drkotaje:
„Tak vše sesouvá se v temnoty, –
světské statky, štěstí, životy.
Co je lidské žití? hloupá hra je!“
Kovář hučel: „Zanech kázání, –
před osudem kdo se uchrání?
bouř i nejkrásnější kvítek zláme. –
Spěšte raděj! lidi přivoláme –
Starý Závěta! ah, tvrdý kmen,
však ta rána padne na kořen!“
I sám Hrouda vzdechl: „Těžce věru
opláče svou milovanou dceru!
Ale chudák Jakub! Kdo že ho
bude želet, ďasa chudého?“