Při obědě vyřídil jí
Jiří jaksi ironicky
pěkný pozdrav pana otce...
Ach, ten otec... Otřásla se,
neptala se ani dále,
kdy, jak přišel, odešel-li;
měla v této chvíli pocit,
jak by kostnatá se ruka
odkud’s z její minulosti
byla vzpřáhla, jakby táhla
dole za lem sukně její
zas ji nazpět... Jedla málo,
nemluvila... Nyní kráčí
v světlých pruhovaných šatech
s rozepjatým slunečníkem
zvolna k zámeckému parku.
Kráčí v slunci, v ulici té
není stínu. Maně hledí
na zeď světlem ozářenou,
od níž teplo odráží se
žhavým proudem. Nepřemýšlí,
pranic jí teď nenapadá,
jenom pocit bezdůvodné
stísněnosti leží na ní.
Stopuje ta hejna mušek,
jež se na zdi vyhřívají;
vyplašeny jejím krokem
poloobloukem se vznesou,
blysknou kovovými tílky
a jak hozeny dál padnou...
Náhle vzhledla. Naproti ní
kráčí paní Fischmeistrová
s komisarkou. Lucy pevněj
vykročí, tu obě dámy
přejdou na protější stranu...
blíží se... jsou v jedné čáře...
Lucy uctivě se kloní...
neděkují... hledí stranou
ponořeny v živý hovor...
přejdou... Zas, jak dříve, volněj
Lucy jde... tu cítí v týle
onen jehlovitý pocit,
jako když se někdo dívá
na nás ze zadu. A maně
otočí se: Obě dámy
stojí, dívají se za ní,
Lucy znovu ukloní se
jaksi plaše, rozpačitě –
neděkují zas, jen rychle
otočí se a jdou dále...
Lucy zarděla se rázem:
instinktivních obav roje
prochvěly jí. Konejší se
tím a oním – ale osten
neznámý tkví v hloubi duše...