A již své domy mám. V nejvyšších patrech pod střechami
chudou poctivost skrývám neb drobný vyvrhel,
vykládám s oken ztučnělé kokoty s kyprými ňadry,
lenochy vyčkávající, až náhoda vznese je nad vlnami,
k službám je zavolá osud, jich tvrdý nepřítel,
bída mi po pavlačích tu rozvěšuje hadry,
lehčí zde hodiny duší však, odpočinek těl.
Do šíře, do dálky rostu již, lákám v každém patře,
rodinu poctivou družím k dobrodružné chátře,
stařečky vysloužilé k tažným zvířatům
a brzy dům napěchovaný bude, až zšílí
řemesel rachoty, pouťovou muzikou pozakvílí,
vychrlí z rána a večerem zase zjímá,
léto ať přijde ať zima den co den
zástupy soumarů tažných z dalekých továren.