A prostým mnichem byl kdys svatý otec,
žil nuzně tenkrát, vyučoval dítky
v rodinách Albizzi a mocných Strozzi
a tehdy, messere, už zadlužil se,
kupuje kodexy a dávaje si
vzácnější opisovat... Od té chvíle,
kdy v středu vyslanců a kardinalů
jel z konklave za hlaholení zvonů
na bílém oři k hrobům světce Petra,
svůj zlatý věk datují Musy naše!
Vatikan celý ihned naplnil se
písaři, překladateli a vědci,
a listy šuměly a hbitá pera
skřípala v síních, které znesvěceny
bývaly dříve profaními činy.
Špehýři vyšli do všech konců světa
a špehovali – ne po bludech lidských,
však po kodexech, rukopisech vzácných,
jež zlatem platili a s nimiž potom
se navraceli šťastni v město věčné,
jak konsulové dávní s trofejemi.
Ba, vládl jako nenasytný Saturn
zlatého věku ten náš svatý otec,
knihami sytil se a knih jen hladov
byl neustále. Mor když vypuk v Římě,
do Fabriana uchýlil se s dvorem,
do Fabriana, že se zhotovoval
tam papír nejlepší. A písaře své
vzal sebou všecky, by mu nepomřeli
ve městě nákazou zlou ohroženém.