Najal pán snad jiné služky?
u sebe si myslí Zita;
nemožno, v tak krátké chvíli
aby oběd ustrojila,
rychle dál – a patří v jizbu,
patří, bledne, trne, žasne.
Tisíc nahých andělíčků
buclatých a okřídlených
v kuchyni je v jednom shonu,
až jim tváře žhou jak růže,
jako jabka granátová.
Ten přikládá na ohniště,
a ten rychle točí rožněm,
ten zas meloun krájí zlatý,
jiný tučné řízky zvěře
na stříbrnou klade misku
ovroubenou zeleninou.
Jiný v pestrou pyramidu
jablka a hrozny staví,
jeden krájí, druhý seká,
třetí tluče ve hmoždíři,
až mu s čela pot se lije
bohatý, jak velké perly.
A tam jeden ubožáček
při dělání makaronů
uskříp’ sobě malý prstík,
fouká si naň, ušklíbá se,
neví sám, jak mu to sluší.
A ten shon a ruch a vřava
stále prudší, stále větší!
Vše juž stojí upraveno,
dvanáct jídel v jedné řadě:
od jehlance zlatých fíků
až ku misce, na níž leží
velká ryba ve rosolu,
která drží v ústech citron,
mezi tím pak láhve vína,
lahůdek též plné misky –
všecko, jen to odnášeti!
Jaká krása, jaká vůně!