Proč přišel’s sem? v něm jakýs hlas se tázal.
By ztišil pláč a slzí stopy smazal
všem se tváří, již nad ní v bolu štkali.
Chtěl duši její z modré, hvězdné dáli
ve chladné tělo nazpět přivolati,
sen věčnosti, jenž počal se jí zdáti,
chtěl zaplašit. – Ve světel věčných záři
dlí duše její již před boží tváří,
již bratry zove serafů směs pestrou
a nevystihlá věčnost jest jí sestrou.
Co dá jí za ten sen? – Chlad skutečnosti!
Až tělo to pout smrtí hrozných sprostí,
a zrak otevře v střízlivý jas žití,
v květ duše její zas ten prach se chytí,
jímž brodíme se od kolébky k hrobu.
Věk štěstí klidný, dětství sladkou dobu,
již prožila, a co jí zbude nyní,
jest žití mráz a snů zhynulé jíní.
Ať v domě otce květ jí v cestu stelou,
kdys přec v něm najde růži zkrvavělou,
jež slzí proud jí vláká v smavé oči.
A chladná smrt až zas k nim přes práh vkročí,
a vyrve toho jí, jenž dal jí žití,
zda trpkost její teprv nepocítí,
zda nezlořečit bude oné chvíli,
kdy stržen s ní byl smrti závoj bílý?...