Ach, poesie! V čas to slovo zní.
Toť prapor můj, jenž nikdy nevšední.
Ten schází v praporů tvých rudých tlumu.
Pobořte vše, co stojí – z černých rumů
jejího stolce sterý úlomek
třesavou rukou vznese potomek
a nový trůn jí nad ssutinou vztýčí.
Toť rostlina, již marně hubí kov,
jež tisícerým květem pučí v nov,
jež z každé skuliny a spáry klíčí
a nad pokleslých sloupů temeny
rozpíná věnec věčně zelený.
Vypleňte ji a poušť se prostře kol,
již oživí jen bledé vaše stíny,
jíž povleče se k hrobu chod váš líný
a ve hnus mutný splynou slasť i bol.
Toť svatyně, k níž bůh se sklání v kouři,
kol pestrých oken jejích každý voj
ať skloní prapory a mimo bouří.
Slov jakýchkoli upravte jí kroj,
ať cností, krásou, nadšením se zove,
ať snem, ať pestrou ducha bublinou,
však nad života hluchou bařinou
jak růže vodní čarokrásná plove.
Zde smrti led i žití jarní krása
vám lepým spolčením moc její hlásá,
nuž skloňte před velmocnou hlav i zbraní
a spějte dál – neb smrt mi přejte za ni!