A Katuše tu stála osamělá,
jen ze zrcadla, přihalená v žel,
jí vlastní krása okem v oko zřela.
Ó jaká škoda, škoda perel těch!
Vždyť věděla, že mnohem větší měch
by musel zlatoušky své vydat za ně;
a přec – ach, jak jsou krásny! Jak se skvějí,
když vine je kol růžové své dlaně;
jakž teprv na běloučké šíji její!
To byl by lesk! A k pokusu ji svádí
ten obraz v zrcadle – a v krvi mládí!
Chtíc nechtíc obtočila hrdlo svoje
tím skvostem luzným, plna nepokoje,
a žádostí se líčko její rdělo,
až zaplavil jí ruměnec i čelo.
„A nač se tolik zdobit? pro koho?“
Tak sebe samu v tiché duši viní.
„Však dost se líbím zrakům jednoho –
či chci snad, by mě krásnou zřeli jiní?
Vím, že to hřích...“ A přec jak okouzlena
tam v zrcadle se zhlíží mladá žena,
až do chrpových očí dětinných
se drobné perličky jí zvolna linou.
Ach, smutno jí, že krásna být je hřích –
i neví proč, a cítí se již vinnou.