Nevšední zjev celou vzbouřil ves:
skvostný vůz sem přijel v letu hbitém
a zde stanul před lékaře bytem;
premovaný lokaj s něho slez,
vešel do domu – a v malé chvíli
povoz k městu s Vladimírem pílí.
Mladý lékař v ruce drží list,
na kterém lze prostá slova číst:
„Chorá žena prosí o návštěvu. “
Na lístku tkvěl chvilku jeho zrak,
myšlénkám se volně oddal pak.
Nač as myslil? Na milenou děvu,
která středem jeho tužeb všech.
V duchu k slastné chvíli té se vrací,
kdy ji prvně zlíbal; tenkrát ptáci
pěli o lásce a voněl mech,
ba i dubu stařičkého tělo
jako by se láskou bylo chvělo.
Budoucnost pak v duchu kreslí sobě;
ruměnec mu slabý polil tváře
při myšlénce, že již v krátké době
odvede si žínku od oltáře.
Ó, jak krásný život čeká naň!
Po klopotné práci do únavy
na klín žínce položí svou skráň,
a jak dotknou zemdlené se hlavy
prsty její něžné, okamžitě
zapomene na trampoty žití,
do náruče Blaženku svou chytí,
vroucně zlíbá milené to dítě...