„Tak unikli jsme ze vsi. Ved’ mne, zval
do divných měst a nekonečnou dál,
až k moři, jež se před zrakoma pnulo;
nebylo návratu a za ním dálka dlouhá –
tam po domově usnout měla touha.
Ty vody nekonečné, ze dne noc, z ní den,
jen nebe, nad ním vody nezměrné,
v nichž po otčině lepotvárný sen
musilo stopit srdce nevěrné.