Děl, a řetězem, jenž údy spíná těla,
zpupně cloumá, řinčí, jak by střásti chtěl
hanbu potupy, co na čele mu tkvěla,
a s ní studu žeh i pokoření žel.
Kol úst Zábojových trhlo divým ruchem;
kyne družině, a ruky prudký vzmach
dolů znamení jim hrozné kreslí vzduchem, –
a juž Bechova se hlava válí v prach;
k nohám Klenovým se kulí porubána,
za ní padá trup a z něho prýští krev;
v povětří se kmitá ještě meče rána
a zpět v dav se noří kata náhlý zjev.
Výkřik a zas ticho; hrůza mysle jímá,
v uděšených tvářích vryt jest ztuhlý žas.
Záboj brvy supí, v shromáždění hřímá
a jak z přívalu zní mocný jeho hlas:
„Viz tu hlavu v prachu kouleti se, Klene,
a jak odpověď mou Radimu ji nes;
rci mu, že i za ním stejný trest se žene,
kterým zrádný Bech tu mrtvým trupem kles’!“
Děl, a do stanu se vrací rychlým krokem,
mizí před zrakoma jako chmurný mrak.
Klen se dívá na trup vytřeštěným okem,
v údech rozechvěných cítí strachu tlak
a nic neodvětiv na kůň hupkem vsedá,
s družinou se dává v cvalu kvapný hon;
ořům pod kopyty prach se dme a zvedá,
vůkol rozléhá se Hodčin pláč a ston.
S rozpuštěným vlasem klesá na mrtvolu,
lomí rukama, kvil duje v plný ret,
slzy jako perly z tůně vírných bolů
hojným prýští zdrojem, rosí tváře květ.