A jak tu pníš, tak sám a sám v tom tvrdém českém kraji,
poustevník tichý v pralesích poesie,
spokojen s málem, vzdálen hluku všech,
přec žiješ životem té, kterou máš tak rád:
své Vlasti válčící. Z dlouhých samot svých
na daleké se díváš obzory,
na drahé její pláně, role, vrcholy,
v krvavé západy její minulosti,
do sluncí bílých dnů, na mraky těžkých bouří,
na třískající pouta otroků,
i na Východ, z nějž čekáš nový den,
v němž zatřepetá křídly vysoko
Slovanstva orel bílý!