Ó buďme upřímní, jenž v poušti žijem!
Tak Antonín to nesnil s Pachomiem,
my jejich vzor jsme pošlapali v bláto
a vzali hrdou nečinnost jen za to,
my uspáváme svědomí své denně,
a tím, že těla vyrvali jsme ženě,
dáváme duši horšímu zlu – snění –
a propadáme kletbě otupění;
jsme stíny jen, jenž ve taláru chodí,
a loutky, Satan na šňůře jež vodí,
lžem sobě zásluhy a těžké muky
i stigma Kristovo ve dlaně ruky,
i plápolavý jazyk apoštolů;
jsme v propasti a sníme o vrcholu,
chcem světem být a svět jest beze hrází,
chcem věčnost obejmout – nám život schází.