Jako každý řádný básník,
jenž je synem svojí doby,
tak také já mám prý míti,
poetou bych slouti mohl,
svojí duše království,
křišťálový palác snění
se zahradou bílých tužeb
a s hradbami šedých smutků,
s jejichž věží velké vlají
ve kraj černé prapory.
A za palácem tím kdesi
vypínat prý má se k nebi
tichá hora Osamění,
zcela jak to popisují
jiných říší vladaři
ve svých čárokrásných písních,
v jejichž slokách zmínka bývá
též vzpomínek o labutích,
které zvolna, tiše plují
zapomnění jezerem...