Ludišina bledne líc,
oko v siné dáli těká
přes vrcholky borovic
nad skaliska dávnověká.
Zírá, hledá ve výši,
kde se mraky honí v letu,
představu svou nejvyšší –
Valdštýnovu silhouettu;
za hodinu přijde hosť
neznámý a dávno drahý;
Ludiše mu pro radosť
květem ověnčila prahy.
Časných fial sto a víc
v hruboskalských lesích padlo,
aby vůní vzdychajíc
pod rekovou nohou zvadlo.