Alfonso vzplál velkým hněvem
proti Cidu Kastilskému,
k vůli přísaze té hrozné
ve příčině vraždy bratra.
Ale hněv svůj tajil král,
na vhodný čas pomsty čekal.
Maurů král tu ze Toleda,
který zván byl Ali Maymon,
na Cida ved králi stížnost,
že pad v jeho říši drze,
ba, že v Toledě i samém
Maury chytá do zajetí;
sedm tisíc již jich zajal,
nemluvě ni o dobytku.
Alfonsa to velmi mrzí,
na Cida vzplá hněvem větším,
mnohem větším, než již hořel,
nebo říše jeho grandi
ze závisti ku Cidovi
u krále jej očernili.
I psal Cidovi král psaní,
aby během devíti dnů
opustil říš jeho, delší
že mu nemůž dáti lhůty.
Příbuzným svým toto psaní
všem Cid dobrý ukázal,
stýskali na krále všickni,
Cida že tak špatně cení,
vyháněje bohatýra
statného, jenž taká léta
sloužil nejen jemu věrně,
též i otci, též i bratru.
Průvodem se nabídli mu,
dobrovolně sloužit chtíce,
až by všickni na bojišti
padli podle jeho boku.
Za to slovo, jež mu dali,
pěkně Cid jim poděkoval,
druhého dne opustil pak
Bivar, jenž byl domov jeho,
s celou družinou táh svojí,
s reky těmi statečnými,
ku kterým pak obrátiv se
činil toto proslovení:
„Zlíbí-li se, braši, Bohu,
vrátit se do Kastilie,
dím vám, vrátíme se v slávě,
bohati a ctěni všemi.“