A zdá se mu, že nebes klenbu vidí,
jak žádný básník v světě neuzřel:
v ní mraků Niagarou zlata roztok vřel,
a ve vlnách těch Štěstí vůz svůj řídí.
Ó blaho nezměrné! – Hle! rukou úbělovou
Štěstěna zlata skvosty hází dolů,
s paprsky jehož úsměv její letí spolu.
Juž v celém ovzduší krůpěje zlata plovou
a oslňující, přeskvělou září
se klidně rozkládají v jeho tváři.