Často utíkám se skrytě
k vzpomínkám a duší mou
táhnou chvíle z dětství mého,
naše bály, zábavy,
sny tak rázu veselého –
vše má nádech modravý,
jako mívá čistá dálka –
a vždy hlasem tesknoty
cosi v duši mojí zalká:
bylo – však ne při tom ty...
Vidíš, Bibi, stotožniti
nikdy se mi nezdaří
sebe s dívkou plnou žití,
jak ji duše moje zří...
Chvilkami též čekám cosi –
zázrak, jenž mě spasí snad,
ale za dnem den mi nosí
všecko staré v žití sklad.
Jsem už pětatřicet roků,
kdy se nejde jináče
nežli v pěkně volném kroku
a už nikdy neskáče...
A co čekám – snad se stane
také zvolna... Do vlasů
ponenáhlu jiní skane,
a pak k svému úžasu
člověk bude děckem zase;
jako bílá babička
bude v podvečerním čase
hýčkat děcka maličká
dětí svojich... Vidím živě
babičku svou... život dřív
též prý strh’ ji v proud svůj divě,
za to západ na podiv
vzplál jí pěkně; šťastna byla.
Víš, jak často sešlý hlas
ještě k zpěvu naladila? –
Toť div, jenž mne čeká as...