Krátký zimní den se ke sklonku již chýlil,
když procitl ze sna, jenž se rovnal mdlobě
Rukou přejel čelo, – snad že se jen mýlil? –
Ale když pak živě připomenul sobě,
včerejší kde strávil noc a jakou zprávu
od sestry byl slyšel, smutně svěsil hlavu
a jak ku modlitbě bledé sepjal ruce;
potom zase náhle hlavu vztyčil prudce,
k dveřím přikročil a přes práh vyšel chatky
K lesu zaměřil; krok jeho zprvu vratký
brzy chvatnému spíš podobal se běhu,
který na krátkou jen porušen byl chvíli,
Vladimír-li padl do závějí sněhu.