Leč tento stojí bez hnutí a váhá
skráň zachmuřiv. V tom náhle jako vláha
když padne v květ, jenž v poušti hynul svislý,
cos bleskem divě projelo mu myslí,
zved’ ženu, tisk’ ji k srdci, vpřed ji táhnul,
pak na čelo, pak rukou v prostor sáhnul
a zasmál se, že kostmi to až jelo.
I ukazoval v nebe, jež se tmělo,
řeč jeho byla směsí něhy, vzdoru: