A hle, stojí v hustém davu,
v lesku světel, v záři zlata,
v cinkot peněz ódou zvučí
v rukou její lyra svatá. – –
Víno šumí, hosté hlučí,
vše se diví božské kráse,
všechno kolem chválu tleská.
A pan rada usmívá se,
šeptá k ní: „Ó jak jsi hezká!
Za tvou píseň milou, něžnou
odměním tě ryzím zlatem,
oději tě drahým šatem,
na Parnasu budeš kněžnou!
Nesmíš poznat hladu tíseň. – –
Avšak jednu ještě píseň
zapěj, prosím! k slávě moji.
Poslyš –“ jaksi v nepokoji
její ručku pevně chopí
a své oči skromně klopí. – –
„Dvacet zlatých předevčírem
dal jsem chudým. – O tom začni!“ –
Musa pěje. Hlučným vírem
sbíhají se hosté lační.