A vzhlédl jsem nad stůl, na její tam obraz –
ach, zapomenul jsem, že dávno jsem jej sňal!
Však jiná tvář tu, srdce jímajících krás,
a pohnut jsa v ten obraz jsem se zadíval.
To ustarané líce v lampy zášeří,
hled něžný, tklivý, úsměv dobroty,
v nichž těcha pro života klopoty:
ó blahá, neskonalá lásko mateří!