Takto matka dětem bajku spřádá;
předouc niť i mysl souká ráda.
Zatím venku Antoš v okno hledí,
zří, jak po stropě se stíny mihnou
od toho, když uvnitř do popředí
někdo vstoupí; nebo se to líhnou
z oné pohádky i živé zjevy.
Podepřel se Antoš – ani neví –
v nízké okénko, až po pás celý.
Děti rázem odskočily všecky,
za oknem když lidskou hlavu zřely.
Zmizela však ve tmu na křik dětský,
a hned slyšeti, jak někdo buší
venku na dvéře. Vstal ode stola,
kde čet’ bibli, tkadlec a ven volá:
„Kdo to je, co noční poklid ruší?“
Ale poutník temně ozval se mu,
poznali se, vyšel tkadlec k němu,
stáli spolu sami na záhrobni.
S nebe létli chumáčkové drobní
jako peří, ptáček pelichá-li;
vidět je, však padnout slyšet není.
Pro kabát šel tkadlec do stavení,
dětem řekl, jež se ještě bály,
že to Antoš přišel ze Hlohova.
Odešli pak muži beze slova.