Nosím stále, jak vidíte,
tato zrnka ve tobolce své. –
Cikánka je učila mne znáti. –
Kdykoli chci psáti,
zrnko na prach roztluku
a pak spolknu z něho pilulku:
a hned jako míčem hrá
fantasie má
nebes hvězdami
a zas pekla hrůzami;
jindy ranou upíra
na bol světa stůně,
hoře věčné tajíc v lůně
pořád živa umírá;
jindy divě
samolibě
křečemi se trhá,
a přežíti nechtíc ostudu
hrdě klnouc osudu
v zoufání se vrhá.“ –