svou rybu obírá, co Káťa hbitá
míč pod stolem u nohou jeho chytá.
„Nuž, děti, jezte!“ dodal děd a šátkem
si utřel brejle; zavzněl v čase krátkém
zas rozhovor a dětí druž se smála.
Ryb vůně, vánoček a jablek vála
pokojem, v cinku talířů a sklenic
zablysklo víno šumivě se pěníc.
l babička, jež k paní Emmě sedla,
tak žvatlala, jak dítě sobě vedla,
čepeček rovnala na vlasu řídkém,
k ní děla: „Recept? Prověješ vše sítkem,
cukru se přidá, – žloutků dvacet vrazí.
To koláčky jsou vzácné, moji drazí, –
kdy jsem je pekla? Paní důchodňová
jak měla svatbu.“ A tak šlo to znova.
Jen Káťa s dětmi u jesliček stála,
figurky všecky řadou vykládala,
jim vymýšlela fantastická jména;
pak ruce v klínu, sedla zamyšlena.