,A já nejsem nic?‘ tu blízko slyší.
ode tmy pak Jaromíra liší.
,Zdaliž bych se tě tak ptáti směl?‘ –
„Odpusť, že jsem tebe zapomněl
v bolesti, již nic víc neutiší;
jediná jsme duše dvojich těl.“ –
,A což tebe bolí? Dívka-li to,
jíž jsi rozplamenil útrobu,
nevím, jakého dle způsobu,
zjeviv jí, čím srdce tvoje spito.
Či hned její srdce rozelito
mělo ti svou vyznat porobu?
Mohla-liž hned pojmout slova náhlá?
Ó, zvěst lásky – tatě neobsáhlá!