Já klekla, úctou dojata,
a zbožným okem k ní jsem vzhlédla;
leč paní ta se sehnula
a jemnou rukou mne pozvedla.
A k ňadrům svým mne přivinouc
a hledíc na mne něžným okem,
ta slova ke mně pronesla
lahodné řeči luzným tokem:
„Dík tobě, dobrá dcero má,
za lásku tvou i úctu ke mně!
Ty's nezapřela krve své,
jsouc věrné matky věrné plémě.
Nevíš sic, koho ve mně ctíš,
leč srdce tvé tě ke mně táhne;
Však brzy zvíš, proč duše tvá
po lásce ke mně mocně práhne.
Já viděla jsem slzy tvé,
slyšela tebe žalovati,
já znám tu hojnost lásky tvé,
jež musí v plamen vzplápolati.
Já povím ti, co touhu tvou
po lásce velké ukonejší,
já naučím tě milovat,
co po Bohu je nejsvětější.
I vzplane oběť přelibá
ve druhém chrámu srdce tvého,
a plamen se tří oltářů
tě zhřeje proudem tepla svého.“