Tak míval Chartier své chvíle bolesti,
kdy plakal v úkrytu a hejskům záviděl,
i nejhloupějším z nich, že měli přízeň žen
pro hladkost tváře své... A dodnes tomu tak:
zevnějšek ženě vším. Po duši neptá se,
a sama podobna je broskvi nádherné:
je krásna na pohled, však v srdci červiva.
A byť bys věděl to, ty po níž toužíš přec,
bláhově mučíš se, že mukám unikáš,
jež ještě horší jsou... Eh, stará záhada...