„Dbáš, pane, příliš málo na svou duši,“ –
děl mnich, jenž u dveří stál, ruce spjaty.
„Víš, nové odpustky že otec svatý
nám vypsal, za něž dlužno sbírat daně
a slovo jeho jako slovo Páně.
Ty sedíš lhostejně na tvrzi svojí,
tví lidé zapomněli rvát se v boji,
na hradě strmém jako hnízdo ptačí
ty čekáš, dokud zásoby tvé stačí,
a každý pokyn církve je tu marný.
Ty čekáš klidně, až tvé zásobárny,
tvé špižírny a jídelny a sklepy
se vyprázdní, pak teprv selské cepy
v boj vyplašíš, tři vsi vypálíš za dne,
vše odneseš, co do rukou ti padne;
na kupce počíháš si a pak zase
po celý čas hluk pitky rozléhá se
ve síních hradu, v jizbách, po nádvoří.
Na přílbě tvojí rudý chochol hoří
a kříž na modrém poli ve tvém znaku,
však, mocný pane, ušlo tvému zraku,
že kříže věrným, zbožným služebníkům
desátek dluhují tvé vsi; nuž k díkům
když pohnouti chceš klášter náš i s Římem,
tož neuraz se při mém slovu přímém,
vstaň, zburcuj trochu sedláky své líné,
ať dají chleba, konvent hlady hyne,
ať dají vína – opat zmírá žízní!“ –
„Tvá orace mne příliš dlouho trýzní,“
děl hrabě, zhurta vstal a strčil stolem.
Šel k oknu, hvizdnul, trouby hlas zněl dolem.
Meč přepásal, na hlavu přílbu vsadil,
ven vyšel, na koně sed’ a juž pádil
přes most, jenž skřípaje se pod ním sklonil.
Lid jeho za ním klusem, třemen zvonil
a korouhev jim nad hlavou se chvěla.