A když potom znojem uřícený
k vysoké se hoře blížil z dáli,
poutníčkové již ho potkávali,
procesí, neb různo muži, ženy.
Viděl, že jde pozdě. Mdlobou klesá.
V tom však shledl na pokraji lesa,
kterak procesí se zvolna schází,
napřed pak – ó poznává ho jistě
poutnický ten muž, jenž vinen všeho.
Dostal se tak sklenář do nesnází,
a přec musil zeptati se jeho,
nenajde-li na tom svatém místě,
koho hledal. Přemohl se tedy,
k zemi sklopené pak maje hledy
zastavil se před vůdcem s tím slovem:
„Povězte mi, pro všechno vás žádám,
dobře vím, že s vámi Filomena –
kde tu je?“ Tu kápě pod příkrovem
vyjevil naň vůdce sivé oči:
„Ale, hlehle, pořád v mysli bádám!
Vy jste od Lorety?! Neznám jména;
byl jsem u vás jednou na noclehu.
Vy jste tady? Jak se ten svět točí!
S Filomenou jsem dnes mluvil taky;
řekla mi, že s matkou jinde bydlí,
u Hradiště, na skalnatém břehu
za dvorcem, tam sadaři vám poví.
Kdo ví, kde ji však již pod oblaky
nosí andělé pod svými křídly,
neboť svatou jistě je, a všudy
jak tak může chodit stále, kdo ví?
Zrovna jak by věčné měla údy.
Nevím, kam dnes odtud zamířila.
Či snad ještě tu je, poutníčkové?
Nevědí. – A vy s ní mluvit chcete?
Inu nejprv tu se ohledněte.
Kdyby pak snad u matky zas byla,
je vám na cestě. Jsou jasní dnové,
pěkně se tam stavíte. My právě
na dalekou pouť se ubíráme,
k Cellské Matce, k boží cti a slávě.
Filomenu pozdravte a známé.
Ona s námi nejde; svěřila mi,
pobožnost že jakous vykonává,
k níž jí pokyn boží Matka dává.
Na den narození svaté Panny
procesí jde slavné s družičkami
do Vambeřic z Turnova, a s nimi,
řekla Filomena, půjde taky.
Poroučím vás Bohu do ochrany,
provázej vás on a veď vás k cíli!
Vrátíme se před počátkem zimy.“