Ty nejsi mi Krakou, nebyla's jí,
ni vlasu nemajíc barvy té vraní,
by vránou tě volal hany vlas,
a minulost tvou jen raní.
Já vidím tě dosud jak onen den,
kdy's v útají krásu tajenou myla: –
kam's nořila ruce, potokem
v proud zlatá se záře lila.
Msty valkýra o snubu Ellovu slyš!
Mně věrnou byla jsi ženou,
kdys vdovu tě po mně syn cti již
i s bílou kol hlavy plenou.