Hle, skutečně! Dva, tři – a stanice tu právě,
kde čapka červená vstříc hoří v plné slávě,
ne svinutá jen vlajka někde na zastávce
bluz modrých pod paží či řádně u rukávce.
Kyn černé paní horlivý však druhou stranou
nám výhled na jímavou svádí podívanou,
kde vzhůru o zábradlí jako hbitá kočka
mně od včerejška známá leze modroočka
i poslušní dva kluci na povely její
plot stekou odvážně; k nám bujaře se smějí,
až tváře mrazem ožehlé (lhu? Na mou duchu)
jim pod huňatkou šíří od ucha se k uchu
a ruce ozáblé – nach raků z vody varu –
mnou sněhem do tepla. Což radují se zdaru!
Jich amazonka smělá vítězně si výská;
z úst poupátek běl zoubků krupkami se blýská
a šelmovské dvě jamky na tvářích jí žhavých
se hloubí rozkošně. Vlas po přadénkách plavých
kol milé hlavičky se pod vlňáčkem třepí.
Květ chudiny, však vábný, nečekaně lepý.
Ač nožky do tance, krok na ohromnou stopu:
má obuv ze slámy, spleť po cibuli copů;
kde cupá do sněhu, tře patu patou znova,
jak střevíc Popelky se lesknou do zlatova.
Ti kluci nadutě si huňky k uchu šinou,
teď pozdravují v okna, poklonkují, kynou,
a dívka veselá huš, huš! hrou ještěřice
rty hrotem jazýčka si olizuje plytce;
snad milá děvenka je nenašpulí k hvizdu,
by dále popohnala drkocavou jízdu?
Ach dítě, panenko, slyš: andělé prý pláčí,
když holka hubinku si po pasácku stáčí!
Vlak dýchnul k odjezdu, z par soptí chumel sazí
a hodná sněhulka „pa!“ jazyk po nás plazí.