Až v pozdní večer s lesnatého svahu
se vracel Robinson k své chýše prahu.
Jak stín, jak stvůra divných snů se tměl
zjev jeho dobrodružný v šeru hustém.
Již zmizel; ve tmy hlubším černu dlel,
jež hloučilo se při doupěti pustém,
jak by tam noci domov byl a stíny
k ní co k své prabábě se lísaly.
Chrast praštěl, shozen na zápraží z hlíny,
a kroky dřevěnků pak ťápaly
kams, do vnitřku té strašidelné skrýše,
kdež zanikly. Vše jak by spalo tiše,