a zachvěl se, když temný králův zrak
tak chladně zavadil o jeho tvář,
jak by se ocelem jí dotekl,
rád byl by couvl, avšak Ferdinand
kyv’, aby mluvil: tedy zmužil se
a jako had svou syčel zrádnou zvěsť.
A hrdě, chladně král jej vyslechl
a v majestátu před Jidášem stál,
a děl co pravý rytíř, pravý grand:
„Vy, pane, z duše se mi hnusíte!
Což špehem může býti český pán?
Ta země, věru, klesla hluboce!“
Pak kyvl mu a dodal: „Tato věc
ne před mou patří soudní stolici,
list odevzdejte samé královně
a opakujte, jak jste dostal jej,
a vyznejte, že drze četl jste,
co psáno bylo pro ni jedině.“
Tak pravil král a vedl zrádce sám
do komnaty, kde Anna seděla
a Marie, a tam pan Petr Jošt
byl nucen znova vypovědít vše.
List Anně odevzdal, a tato čtla
teď nahlas Olgerdovo vyznání,
a končíc slzela, a Ferdinand
byl dojat velice, a pravil jí:
„Ó, paní moje, duší velikou
ten mladík miluje vás. Odměňte
se za tu svatou lásku, jak se vám
za hodné zdá.“ A Anna hlavu svou