I zaradovalo se Povětří
Nad těmito děvčími slovy, nad srdnatými,
A takto potom ku dívce pohovořilo:
„Zmuž se tedy, děvo, a poď, a poď,
Tatoť oblaková tě pojme loď!“
A hle! a hle! – oblaková loď tu byla,
A dívka se lodi, té čarokrásné, podivila:
Skvělať se zeleně, modře a žlutě,
A k dívce zduchem kolébala se chutě!
Sluneční papryskové ji oblívali,
A páry vůkol ji lehoučké pokrývaly;
Tuť jakýsi zpěv libý semo zdaleka line,
A vše vůkol ve rozkošné vůni tu plyne;
A dívka se dívá, ale nelekáť se tuze,
Než vážně tu stojí, a ve svaté hrůze;
A nepočítáť ona dálku, ni léta třikrát troje,
Než, počítáť jenom otce a bratry svoje!
A počítajíc bratry, do té lodi stoupne,
A Povětří zafučí, a pětkrát houkne.
A hle! a hle! – s dívkou se loďka zvedne,
A plyne s ní vysoko, plyne s ní ve dne;
I skví se zeleně, modře a žlutě,
A s dívkou po nebi se kolébá chutě!
Růžová vůně zavání vůkol děvy,
A křivanové po stranách počnou zpěvy;
A tak to jde dále, ve dne v noci stále,
Až k oné pověstné, až ku Hadí Skále. –