Nikoli! to lehký mráček jen
přelétl mi čelo. Ven již, ven,
štiplavá ty moucho, z kůže zdravé!
Létadlo ty bídné, pelichavé,
tebou že by mohl hošíka
slabý palec, zahrávaje kuší,
zahubiti hrdou lidskou duši,
jejíž křídlo hvězd se dotýká?
Kdo mne porazí? Či onen kdosi,
jenž prý tamo hromem hovoří?
Nebojím se věru jeho kosy –
jemu slaboch ať se pokoří.
Duch-li on, i mou duch týčí skráň –
vůle, myšlénka nám stejná zbraň.
Zmaru kladivo ať všechny zdrtí,
nicotu nech pozře nicota:
já tu zůstanu a v moři smrti
obstojím jak ostrov života!