Nenasytný líté války duch,
hluchá divokost a jekot slepý
rozběhly se široširou stepí,
a ty všecky náhlá vášeň honí.
Z ohromného ryku, z hlasů mnoha
slyšíš v řadách Rusů: „Jménem Boha
k předu, děti, bojovati začnem!“
volat Vladimíra jako bouři.
Srazili se jako mračno s mračnem,
lítal zbraní blesk jak plamen v kouři,
lkála země jako máti sirá,
bědovaly zakalené střely
jako děti, když jim otec zmírá.
Nesčetní tu bojovníci mřeli!
Mladá krev se pění v každém oudu,
silná ruka míhá se jak v letu
a ve vln těch rozpěněném proudu
bojovati bylo nyní kmetu.
Znal tu každý záhyb, každou hroudu,
všecko viděl, všecko slyšel všady,
bojoval a směle vedl řady.
Měl po boku syna sokola
v letech nejkrásnějších, v květu mládí,
toho chrání též, když dokola
hrozné hejno kalných šípů pádí.
Opět slyšet v řadách z hlasů mnoha:
„K předu, děti, k předu jménem Boha!“