Tu Morava syny své odevšad sílá,
by hájil udatně jich meč svatých práv;
a junův bojovných voje se staví
a sřaděny v šiky, na vraha hon.
Tu v dupot a dusot se zbraní lom mísí,
i chvěje se země a hlaholí háj;
a dále uhánějí na vraha stále,
jenž zpět se uhýbá za meze vlasti,
až tam, kde tok Moravy v Dunaji splývá.
Svou surovou silou Maďar pohanský
byv závistným Tevtonem sem povolán,
kam kročí, vše pustoší, plení a hubí. –
Teď stojí jak mračna voje si vstříc. –
„Hoj, na vraha žeňte se, synové Slávy,
ať svoboda vlasti vybojována!
Ó povstaniž, Pane, ve hněvu svém
a v nivec uvrhni zhoubný ten rod!“
Tak provolal vůdce voje vedoucí,
by křesťany prochvěl plamenný žár.
Ze zraků vojínův jiskří se chrabrosť,
krev vírem se proudí a sepíná žíly
a zření namíří na vraha vlasti.
Hr! mraky jak černé vrážejí v sebe,
jak rachot ohromný, blesky sykotné
ve bouři ječící vrhají vůkol:
tak srazila vojska se lomozně rázem.
Vřesk, řvava a stenot se ozývá v dáli,
chřest zbraní, lom oštěpův zaléhá sluch,
a ve sykot šípův bouře burácí,
i chvěje se země v útrobách svých.
Jest váleno dlouho, dlouho rubáno;
jak kosy kdy ostří klasy požíná,
jež klesají kupně k zemi vyprahlé:
tak Morana tuto své oběti kácí,
a Svatovít s Živěnou poplatek žádá.
Boj dlouho na vahách, nejist je vítěz,
a palma tu sem, tu tamo se chýlí, –
ha! klesá korouhev a s ní orel chrabrý,
voj Moravy probíhá Běs a Třas.
Tu vzchopí jak tur se Mojmír udatný,
zrak jiskrný prapor rychle uchvátí:
„Aj, vzhůru, mé vojstvo, kdož posud dýše,
i žeňme se chrabro Slávy na borce!
Již zráda, jak tuším, klade nám sítě,
než vzhůru naposled, Moravo Velká,
buď vítězi my, buď klesneme vlasti
co synové věrní; porobě zkáza!“
A sledně ten houfec chrabrosti divy
na vrahu a zhoubci Moravy tvoří.
Tu zráda hanebná boj rozhodla svatý:
král oštěpem proklán s orlicí klesá!
Dech šeptne a zalká: „Pohřbena Sláva!
S bohem, sirá vlasti, národe strastný!“
A kol něho klesá národa chlouba:
tak schvátila vlasť, tak Moravu zhouba. –