Otec sedlák, – byly lepší časy, –
ze syna chtěl pána míti asi,
do latinských škol jej poslal z mládí.
A tak tedy za několik let
prošel třídy čtyři – možno pět – –
kde jsou nyní jeho kamarádi!
Doktory jsou, pány velebnými,
professory, politiky snad,
česká vlasť se právem chlubí nimi.
Ale Plachý? Jak by do tmy pad’.
Otec zemřel, on se vrátil domů,
převzal statek, hojně dluhů k tomu
a tak tady s boží pomocí
pracoval a lopotil se v potu
od časného rána do noci.
Někdy proklel veškerou tu psotu,
připoután však ku zděděné hrudě
přivyk brzo svému osudu.
V úzkém kruhu, v práci jen se trudě
„Nač mám stýskat?“ pravil, „nebudu!
Nač se v poutech bez výsledku zmítat?
tím víc otrok cítí řetězy!
Raděj vzdát se, raděj nepřemítat,
čas nade vším jednou zvítězí.
Však si zvyknu taky, jako jiní,
co mně v duši protiví se nyní,
potěšením potom bude snad.
Ale má-li statečku se dařit,
třeba píle, třeba hospodařit,
abych i s ním židům nepropad’.
Sám jsem čítal také vzletné básně,
pod doškovou střechou jak je krásně,
v polích, v lukách, v tiché dědině
klid a štěstí že jest jedině.
Nuže, štěstí odpustím už bohu,
ale klid snad přece najít mohu!“ –