A Pia velice se divila,
však necítila radosť ani žal,
a řekla pouze: „Vděčna jistě jsem,
je bohatýr tak velký, slavný tak...
Však vousy jeho jsou už šedivé
jak mého otce...“ Matka smála se
a řekla pouze: „Pojď, už čekají!“
a vedla dceru v šerou, velkou síň,
kde ženich čekal jí, a po cestě,
než překročila práh, se zakmitla
před zrakem jejím vnitřním Ansana
tvář spanilá a jasná v glorii,
a vzpomněla si, tak že byla vždy
as myslila si svého ženicha...
A ještě něco náhle jako dým
jí neurčitě v paměť vstoupalo,
a zatáhla svou matku za rukáv,
když ruku zvedla k dveřím vysokým,
a zašeptala: „Matko, poslyš mě!
Teď napadá mi... vždyť jsem nevěstou
už zasnoubenou z dětských přece dnů...“