„Ta děva, kněžno, jest mou kořistí,
já povím ti, jak jsem jí vydobyl...
Věz, že jsem mnohý rok a mnohý den
po šírém světě bloudil hledaje
to štěstí, které stále prchalo
mi s cesty jako v lese plachá laň.
Však jednou stalo se, že na večer
jsem lesem bloudil, temným, hlubokým –
a tam jsem našel posléz štěstí své.
Pod starým dubem člověka jsem zřel,
jenž bledý potácel se smrti vstříc,
byl kmet to schřadlý, s lící uvadlou.
Když zahlíd’ mne, tu na mne zavolal:
„Kdokoli jsi, sem ke mně přistup blíž.
Když doušek čerstvé vody podáš mi,
za odměnu ti svěřím tajemství,
jež mnohý draze by mi zaplatil!“