Ó strašno! Ni ten hrot ho smrtit nechce.
A Milota – dub nitrem strouchnivělý –
vzdech', zasténal – a ston a vzdechy mřely,
však vítr v pláni potají se chechce
a spěchá dál, a z dálky jako hanou
zpět v Dědického mysl polekanou
jak satan z pekla volá slova hlasná:
„Aj, dýkou smrt je, zrádce, příliš krásná,
ty's saně zmetkem spíš než synem ženy,
klid nebudiž ti srdcem vykýžený
ni smrt, jíž zoufalec se k míru budí,
když čepel snoubí rozbolené hrudi,
tak zašly také lidstva hvězdy v žale;
ty’s lidstva kal. Bud živ a trap se dále!“