Již dvacet osm dlouhých tomu roků!
Ta léta zašla v minulosti toku,
a jenom bol jak ozvěnu a stín
mi zapustila duše do hlubin.
Již tolik roků! Tehdáž kdos mne ved...
Byl churav již, tak ztýrán a tak bled,
v těch prsou již to zoufale tak praská,
však v oku plála dosud božská láska.
Ó jak mně tehda májový byl svět!
Vše samá zář a jeden zpěv a květ,
co krok, to skok, co myšlénka, to báj,
svět pohádka, a celý život ráj.
A strmý hrad tu jako přízrak čněl,
a černal se a příšerně se tměl,
od obzoru, jenž za ním lehá v dáli,
ty staré bašty chmurně odstávaly.
A já šel s otcem ku předu a smích
mně na retech hrál dětsky růžových,
a strmý, šedý, šerý hrad a skály,
jež jako hrobka obrovská tu stály,
se starými, tak starými mně zdály!