Dnes nikdo víc... My nevděčni a tupi
a klidni ve všem, co se s námi stane,
a lhostejni, když matka v pláči úpí
a naříkat a lkáti nepřestane –
my v dřímotě své němé
jak zvíře, které žije ze dne ke dni
bez nadšení, bez myšlénky a bědni
ospalou hlavou ani nechápeme,
proč kdys ti mrtví vše ty palné muky
snášeli pro nás, nevděčné své vnuky...