Když spát jde Beethoven, lehounká Muza vstává,
gázové sukničky rozkošně podkasává,
pohlíží v zrcadlo na dílo umělecké
určené v životě jen pro radosti světské,
hladí si kadeře, ňadra i šíji bílou,
do výšky pozvedá svou nožku rozpustilou
a jak by opila se u pramenů Lethe,
zašeptá opojně: Ó, kabarete!