Ba srdce, srdce... To teď hlásí se
o svoje právo. Dí svým tepotem
teď člověku: „Mně podřiď rozum svůj –
ten bláhový, ten domýšlivý rozum,
chci pánem být – chci býti tyranem!“ –
A člověk naslouchá teď rhytmu srdce
a nerozumí mu. A sleduje ten vír,
ten divý vír, to kolotání bludné
všech citů, vášní, tužeb, nadějí,
tu pestrou pohru nedosněných snů,
ten smích, ten pláč, to divé zoufání
a zase mír, jenž v srdci zavládá.
A člověk k srdci ruku klade si
a zas vzpomíná na tu hříčku z dětství,
na sklíček několik ve pestré tubě,
na fantastické hvězdic útvary,
jež zahrávají v barvách duhových,
jež řítí se a ruší obratem
a v nový pestrý tvar se skládají,
a vše to kouzlem divným, neznámým,
tak neznámým, jak mrazu kouzlo jest,
jež sněhu tvoří třpytné hvězdice
a exotické květy na oknech...