Vlk nejlačnější jeho nedotkne se,
když jednou jen v plec zaryl mu své zuby,
ni zmije nevede ho do záhuby;
i blesk, jenž rázem sosny tříští v lese,
jak had jej stíhá jen, leč neusmrtí,
a roztříštěné skály ostré kusy
jen hmoždí jej, leč přece neudusí;
spíš drtí se, však jeho nerozdrtí. –
Hle, jako balvan, když se dovaluje,
jen těžce příšerné se hýbá tělo;
kde jeho tvář, kde oko jest, kde čelo?
Či je to přece jen kýs netvor sluje?
Však hle, ty šedé vousy v chomáč sváty
na spráchnivělé bradě, hle, ten vlas,
jenž skrývá strastmi vysušené hnáty,
jak pařez v bahně kryje zápleť řas.
To Milota! Zde s divou bydle zvěří
jen někdy z jeskyně se pracně plazí,
když z jara pták se rozveselí v keři
a v slunce paprscích se koupá mlází.
Zde mezi dravců kostrami a těly
o hnusnou potravu se s červy dělí,
zde srdce jeho stálou půlnoc bije,
zde klikatými dutinami těká
a s vlky naříká a s vlky vyje:
„Což bude doba žití věčněvěká?“
Na kupu vlčích kostí klade hlavu
a krápník svými kapkami ho nutí,
snít o své zradě vždy – i v procitnutí
a bez únavy myslit na únavu,
již plnýma čas rukama mu nosí;
on marně Hospodina o smír prosí,
výš těžce pozvedaje ruce zvadlé.
Jej v každém útlém odprošuje květu
a v každé jehle s temen stromů spadlé
a v každém ptačím výkřiku a vzletu
a v každém pelu křídel motýlových
a v každé travky šelestících slovích
a v každém rozezlení bouřné hrůzy
a v bludné hvězdy přetajemné chůzi
a v jásavého slunce vroucím vzkazu
a v každém zavanutí horských mrazů
a v každém skály vzdechnutí, vod vření
a v každém trávy úklonu i snění
a v zlaté mušky lesklém proudu světla,
by jej už mocná ruka jeho shnětla.
Stěn krapníkových kolem skalní koby
duch jeho bludný oltáře si robí,
a na oltáři každém zří jak v temně
jím křižována dokonává země;
on shněten před ní na kolena kleká
a líbá ruce probité i nohy
a v usedavém pláči v slujích těká
v zeď hlavou stále buše přeubohý.
V den Rufa však, v den věčně věkův klatý,
žár děsný hlavu zžehá mu i paty,
tu musí pryč a prchá z lesa chvojí
na kletá místa hrozné zrady svojí,
a žal a stáří moří jej a dusí;
pryč musí, pryč, nechť zdráhá se, on musí,
pryč musí přec a darmo lká a úpí,
pryč musí přec, jak kdyby štván byl chrty,
přes strmá skaliska i přes závrty,
přes kotlinatá bahna, propadliny,
přes skalné výmletě a ostré klíny,
přes trní spleť a hadovité hloží,
po horských bystřin kamenitém loži,
vždy dál a dále ze Sloupského lesa,
nechť padá necestou, nechť hrůzou klesá;
pryč musí, pryč a na bojiště kluše,
by nové břímě nabral v propast duše,
a vrátiv se, zas běduje a vzlyká
po chodbách skalnatého „kostelíka“.