Co všechny ztráty mi, co věčné roztesknění,
tragická marnost snu, jenž ve Věčnu má byt –
když se mi vše to v houslích v píseň změní,
pláč v pramen melodické krásy, bolest v opojení,
když mohu vzlyk svůj v hudbu překouzlit –
tak utrpení své povýšit na Umění,
tak životem si Dílo vykoupit;
když mohu touhy vznět, jenž skrytou sílu budí,
v tisíců jiných rozpalovat hrudi.
Věčnosti nápoj hrou svou dát jim pít!