Když stín večera se v pole klad’,
ve svůj příbytek jsem spěchal rád.
K zubaté zdi hradní přichýlen
v koutě nádvoří můj domek milý
usmíval se, čistě obílen;
před ním ruce moje vykouzlily
z půdy skalní trpasličí sad
pestrých květů na vysokém stonku;
a keř vinný, v lávku roně chlad,
okno zpola halil do úponků.
Uvnitř pod pečlivou žínky dlaní
čistotou se třpytil každý kout –
po laskavém jejím uvítání
jak tu milo bylo zasednout
nad večeři chutnou za stůl prostý,
před lípovým vína pohárem
se stálými vítanými hosty:
s jasnou myslí, dobrým rozmarem.
Kterak záříval zrak dobré ženy,
když jsem milené své knihy sňal
z výklenku, kde byly uzamčeny,
a jí z bible příběh předčítal,
bratra Chelčického slova zlatá,
kroniky o dávných slavných dějích –
a když tvář se zdvihla knihou vzňatá,
stejný zápal čet’ jsem v očích jejích...
Leč tu bolestně se dotknul mne
Hospodinův prst. Má drahá žena
ku věčnému spánku položena
v chladné země lůno tajemné.
Zdálo se mi, že ves půvab smavý,
jímž mne těšila dřív tato zem,
s lesů, sadů, zlatých klasů, trávy
ulét’ na vždy s jejím úsměvem.
A když zpět mi bylo večer jíti
v domek prázdný, před nímž svadlo kvítí,
na němž usychal již vinný kmen,
v jizbičce tu prázdné jako v hrobě
na stůl čelo klad jsem v těžké mdlobě,
vzdychal, úpěl, bolem přemožen.