Tu hořel hněvem bratr její, král,
a zvolal takto: „Za tu nevěru
a hříšnou lásku dlouhý bude pláč
tvůj, sestro má. Hned veďte do věže
ji mramorné ve středu zahrad mých,
tam zůstane, až sám jí otevru
to vězení, buď bych ji Tybaldu
za ženu dal, neb bych ji usmrtil.“
A poslechli. Však dívka mlčela
a sladce jen se, nyvě usmála,
neb ráda trpěla pro lásku svou. –