A cherub kynul. Zář ustoupla šeři,
jíž stromy ráje pouze prokmitaly
jak strašidla; ta šeř se táhla v dáli,
svět jala v náruč, skryla zem i moře,
a přes ni jako stín, když prchá zoře,
zjev hrozný táhnul ženy gigantické.
Pod plachtou stínů rysy tváře lidské
se tměly přísně, důlky místo očí,
šat mohutných kol plecí jenž se točí,
jak nazved’ se, zřel Adam hnát jen holý.
Děs zachvěl jím, však brzy vše, co bolí,
co hněte, svírá, v duši jeho tálo,
a velké zjevení když před ním stálo,
tu cítil slzami zrak mokvat spráhlý
a hluboký mír svatý, neobsáhlý,
že plesem vzkřik’ a po zjevu vztáh’ ruce.