A ona usmála se v odpověď,
a vedl ji, na koně posadil
a bílou nocí jela, beze sov
za uzdu veda koně, vedle šel,
a pomalu za nimi družky teď
bez bázně kráčely a v důvěře.
Ved’ rytíř krajinou je, koupanou
jak stříbrem, luny svitem; vlnila
se pláň, a v dáli jako přeludy
se hory tměly v šedém obzoru,
a nivami se řeka kmitala
jak mléčná dráha luhem nebeským.
Mír hluboký vše jímal, sladký sen
na tváři země jako úsměv byl,
a v srdce všechna kanul balsamný
a krásný klid. Teď podél řeky šli,