A Anna usmála se laskavě,
a oči její od hvězd na zemi
se obrátily, plny paprsků,
a učinila krok, a ze stínu
na světlou stezku stoupla, pozvedla
pak hlasu svého, pravíc: „Pohádka
ta vaše krásná jest.“ Tu nastal ruch,
neb všickni vstali uslyšíce hlas
ten tichý, sladký, poklonili se
pak hluboce, královnu vidíce,
a ona blíže šla a stanula
teď před Olgerdem v záři měsíčné.
Od hlavy bílý závoj plynul jí,
jas linul z něho jak ze světlušek,
a v rukou měla z růží kytici,
a spanilejší byla nad růži,
a Olgerdovi srdce chvělo se,
když pravila mu: „Litva tedy jest
vlasť vaše, pane? Který jest váš rod?“