V dvůr vešel. Všecko prázdné, pusté tak,
kam kročej zaměřil, kam sklonil zrak,
kol věže vran a kání černý mrak
se skřekem kroužil, mizel do oblak.
Zdi stály v tmavých kutnách břečtanu,
jenž rostl z lysých temen balvanů,
chyt’ zelenou se rukou pavlanu,
výš stále šplhal se až na bránu
ku římse poslední. Vše břečtan, mech
a prázdno, spousta, v střílnách, oknech, zdech,
ni kroků zvuk sem z dálky nezaleh’,
ni řeči hovor... nikde pážete,
hrad zakletý jak v zemi zakleté,
hrad, jenž měl skoro tvářnost doupěte.