I vzpomíná, jak toužebnými vzněty
z mlh severu, tož z rodných, dánských luhů
v Řím věčný spěchal, na tu svatou půdu,
v níž umění svou nesmrtelnou duhu
v zem připjalo, by po paprscích její
duch lidský z bídy všednosti a bludů
se v nebe vznesl, bohů ku šlepěji.
Duch jeho mladý vichřicí a bleskem
se do pralesů umění dral chmurných,
svou perutí v mžik duby lámal třeskem
a obraznosti ve kotoučích burných
zář nebes pil, však stezky neznal žádné,
jež ku vítězství vedla by jej, k cíli.
Tak bloudil v pralese, jen echo zrádné
mu bilo v sluch, cit Herkulovy síly.
Nuž do Říma! Tam jako ve kolébce
duch tvůj se ztiší, hlas mu šeptal v hloubi,
tam vše napsáno rylcem, štětcem, dlátem,
co vřelo dosud ve člověcké lebce,
tam minulost se s přítomností snoubí
jak moře s mořem, tam svým majestátem
v tvém oku vznítí zář, v tom oku slepce,
nesmrtná krása a svou vůlí bohů
na pravou stezku pošine tvou nohu.