 No, most egyszer megpihent a házunk. Ez a mi urunk jó ember vólna; de
nem akar az lenni, megismenten az a tokos bőr-könyv rontja el, be nagy
dolog! Uram őrizz! ki se látszik közűlök. Ütné a jószerencse mind azt
a sok istóriát,hadd veszne rajta a tóton mind egy szálig, csak Kati,
csak Kati mondaná azt nekem: édes Istókom, te vagy én Csajbókom.
Ihunni, csak kitörik belőlem a talentom. Ugyan Sajó, Sajó! hogy jut
eszedbe? Éj, be koloncos kutyaélet ez már, hogy az ember ehetik,
ihatik, dohányozhatik, mégis úgy fáj mindene, mint annak a rendi. Éj,
Kati, Kati! - De most találtam ki én is. Philosophiát olvasok.
(Olvas graviter.) Ha! Kati zörög odaki; a’ biz a’, - - Kati. Húj,
philosophia! ki a házból! Behívom, - csak nem hívom, - mindjárt
- (Az ujján mondja) behívom, n. h. etc. mégsem úgy tovább, nem
hívom, b. h. etc. No, most egy cédulát írok neki: az én uram is úgy
tett. Csak, jó Kati, urason mindent! Majd mikor észre sem veszed, a
kebeledbe dugom. (Leűl, ír, s pipázik, graviter.)