Ez jön s meg’ megy, mint a fecske,
Csak idő- és sorsként hív;
Az csupa szív és érzemény,
Csak egy tárgyért verő szív.
Te magános, te rideg szív,
Válaszsz társat ezekből
A sokféle, szép, rút, jó, rosz,
Szegény s gazdag szivekből!»