Hájecký ty vlídný kostelíčku malý,
dávno zdi tvé tolik lidí nevídaly,
jako se jich dnes tu hromadí a tísní!
Žel jen, že jich zbožná nepřivedla touha
poklonit se Bohu, oslavit jej písní!
Kroky jejich vedla zvědavost sem pouhá:
Svatoň k oltáři dnes vede svoji Evu!
Se sklopenou hlavou bledá dívka klečí,
varhan neslyší ni velebného zpěvu,
knězovy ni dlouhé blahopřejné řeči,
neví o pohledech družek v tuto chvíli
nořících se v každý záhyb toalety,
nemá tušení, jak starostlivé tety
jazýčky dnes hbité zvlášť si nabrousily;
pro ni není světa jiného než v ráji,
o němž po několik let už toužně snila,
přes jehož teď práh krok první učinila.
Jedna myšlenka jen duši plnila jí
v okamžiku tom: jest Svatoňovou ženou!
Zdá se jí, že náhle nad ní na oltáři
veseleji všichni andílci se tváří,
k ní že sklánějí se s lící rozjasněnou
hlasně plesajíce: Již jsi jeho ženou!
Bylo jí v té chvíli, jakoby si měla
srdce mroucí slastí, nad niž není větší,
tady před oltářem vytrhnouti z těla,
milenému muži, vedle ní jenž klečí,
s jásotem je vložit v náruč otevřenou:
Vezmi si je, vezmi, vždyť jsem tvojí ženou!
Po přípitku když se posledním už hosté
rozešli a Svatoň láskou roztoužený
kolem pasu mladé, zbožňované ženy
ruku ovinul, zdá Evě se, že roste
po mužové boku – náhle vidí zase,
šibalsky jak Mílek tamto usmívá se
v koutě ložnice a zakrývá si líce – –
Dnes má země o dva šťastné lidi více.