To bylo jaro Tvé, Bože, na kříži vbitý!
ó tehdy rubíny plály rány Tvé všecky,
a hřeby, tkvějící v dlaních, vbodnuté v nohou,
jak růže zkvétaly cudným polibkem panen.
Tvé srdce dokořán bylo, komnata tichá,
kam v snění vcházely z Tvojich nejčistší duše,
své lampy nesoucí krajem plničké nardu
a do tmy tekoucí vonným pramínkem světla.
Legie vojínů Tvojich, nadšených k boji,
šly v cirky království Tobě dobývat světa,
tak šťastní, mohli-li zbledlí na zubech dravců
Tvé jméno zaplesat, vzkřiknout do vzteku luzy,
jím slavně branou jak odtud odejít – umřít,
jak vítěz šarlatem – krve vlnami oblit,
neb s kříže rozpiat svou náruč v objetí věčné
a jíti v hranice jako v ložnice lásky;
kdy v smyslů orgie, v pusté šílení chtíčů
i v králů komnaty zlaté, do ložnic hetér
Tvých panen, chvících se v čistém toužení, písně
z katakomb hrobů se draly vítězné, sladké,
jak světlo dráždící do krve vybdělé zraky,
jich ztichlé svědomí, zmdlené honbami hříchů,
budíce doteky náhle tajuplnými,
že skřekem řičely jako pod pruty ohnivými...