„Přec víš, co bylo naší radostí:
víš, že muž můj dobrý poctivým mým věnem
a svou prací dům tvůj sešlý budoval,
až i při tom zhynul, zraněn stromu kmenem,
ale s radostí i tu že obět dal,
že jsme s dítětem mým, pokud bylo síly,
kapličku tvou potom věrně dokončili,
že tu krásnou sochu tvou
sám sem přivez s námahou
hoch ten dobrý, jenž je celou mojí pýchou. –
Ba, tys vždycky zřela v světničku nám tichou,
víš, že potěchy jsme jiné neznali,
nežli Bohu sloužit, lidské mírnit hoře. –
Matko, tvoje láska jest prý jako moře,
což nám nedáš, bychom zas se shledali?“