Vzpomíná si na pochmurné ráno
k útěku vše bylo přichystáno,
v olšinách stál ukryt chladným stínem
zapřažený vozík pode mlýnem.
S Prokopem se rozloučili již,
domlouval mu ještě zasmušile:
„Bratře, chraň to rodné hnízdo milé,
vetřelce ať lačné nevpustíš!
Budou pod základy všude hlodat,
braň se, braň se, abys nepodleh!
Ó, kéž mohu jednou po letech
ruku svou ti ku pomoci podat!“
Prokop klidně děl: „Mne nezastraší
neurvou ni hrudky z půdy naší!“