A román začne... Děti nejsou její...
k nim vlažně chová se, rty se jí smějí,
tím úsměvem, jímž vždycky usmívá se...
Je zanedbává, myslíš v prvním čase,
však zvykne si... Však brzy přijdou hosti –
strýc její, plný lživé upřímnosti,
tvář jeho holá usmívá se stále...
Tak nutné výlohy jdou nenadále;
pláč, vzdory, kletby a pak byt se prázdní;
je nemocna hned, je jí třeba lázní,
vše doma pustne, hyne jako dříve. –
Tvé výčitky dost nejsou přesvědčivé,
ty musíš sehnat peněz sumy nové. –
Je konec... konec... Chvějí se mu rtové.
Dnes nebo zítra?... Proč jen ještě váhá?
Jde, vzchopí se a po bambitce sáhá...