Pláč k nebi stoupal z duší hluboka,
až pozdvihl se v bědujících středu
muž vážné tváře, laskavého vzhledu,
v němž slzou prosvit’ zápal proroka:
„Již vznesme kříž svůj, bratří milovaní,
a v posled pocelujme rodnou zem’,
tu matku sirou, pomodlem’ se za ni,
by Hospodin jí zůstal ochráncem.
Tam setbu naši divá bouře smetla
a v cizinu nás vrhá vzteklý vír,
však zbyl nám mocný štít, zbraň ducha světlá;
jí šiřme světem bratrství a mír
a nejsnažněji klaďme dobra sémě
v hruď mládeže, kde dřímá příští svět,
by lepší, spanilejší vzrostlo plémě
z běd, temnoty a bouří těchto let. –
Ó, již mi v mlhách svitá rajským leskem
ta doba šťastnější, v níž vyraší
zas libý květ i v pustém luhu českém,
a pevná víra skráň mi povznáší,
že přes vyhnanství skaliny a hloží
zpět uvede nás v domov ruka boží!“