A víš-li pak – ó, jistě také víš,
že Karel* též už nechodí v náš kruh,
tys měl ho rád a byl to milý druh,
a v jakous mlžnou odešel nám říš.
A nezbyla tu po něm verše řádka,
snad spálil vše, snad nepsal – Bůh to suď:
květ kdos mu zlomil, a tak zavřel vrátka
a nechal zpustnout sad a zprahnout hruď.
Tak za listem list zvolna opadává,
náš poesie strom již skorem holý;
pár listí tu – leč jedna bouře dravá
je může smést a rozvát po všem poli.
Než co v ten klid, jen zdánlivý, strom vnořen,
se jistě stáhla míza v jeho kořen,
a v pravé chvíli, za slunce a deště,
ta do všech cév a větví počne stoupat,
sta, na tisíce nalije se poupat
tak jako dříve, ba snad více ještě;
mrak listí zhoustne, a strom celý vzplane
jak v ohni květů krásy nevídané.
A s větví všech v svět bude šířit dech,
a tisíců se písní šumný příval
s nich počne řinout v ladných akkordech
všech not a tónů, jak tys rád to míval.
Ty usmíváš se, mhouříš milý hled?
Sám strom ten pěstil’s přece tolik let.