Vzácný pán i dáma na třínožku sedli,
žádali si léku proti velké lásce,
nešetříce syna; přece trochu bledli,
ale rys se nehnul v četné, vzdorné vrásce,
sliby za sliby se vykrádaly k slovu,
až ten babin chlad a příkrosť měkla v tání,
zaklela pak krásnou milou rytířovu
ve stín bludný vzdušné, tiché, bílé paní.