Ty květe ráje ze všech nejkrásnější,
ty svatý proude věčné přerody,
jenž šumem svým svět v pokoj ukonejší,
v nebeské krásy věčné pohody,
kdo před tebou by rád as neuklonil
svou šiji tvrdou, z ruky nepustil
meč pomsty, s nímž se za svým vrahem honil?
Kdo odpustit by nechtěl ze všech sil
a z celé duše tam, kde v prach jej stlápli,
a v jeho pohár, blahem vzkypělý,
mu třeba sterou krůpěj jedu kapli?
Ty nejpřednější v nebi anděli,
až hlava má, již věnčí trní zkázy
své v čelo vtlačivši jí ostny zlé,
vše se světem již zruší blahé vzkazy
a v hrob své tady skryje pobledlé,
já z rakve ještě volat budu:
„Ty svaté spásy slunný paprsku,
mé požehnání prostřed věčných trudů
ti z šíré tmy smutného okrsku
na věky zníti bude jako hymna,
a každý duch má slova uslyše
ta vroucí, čistá, ryzí, přeupřímná,
je zlatým pérem v hruď si vepíše!“