Šups – knihu pod polštář! Ó sladkost pýchy,
tak propašovat četbu lákavou!
Ač nepřičítáno mi mezi hříchy
mít vlastní vkus; již nebyla jsem děcko
a z knihovny jsem brát si mohla všecko,
když autor nebyl čirým nemravou.
Však jednu – ne snad přísně zakázanou –
jsme měli ve knihovně přihrádku
až nejvýš zastrčenou, v koutku stranou;
i střehla jakás výstraha jí němá,
z té mladý nerozum že čísti nemá...
To říci zvědavému děvčátku
jest jako líčit na myš sladké fíky.
Nuž, do přihrádky jeden bystrý hmat –
a mám je, Schillerovy Loupežníky,
z nichž prý se vlasy ježí divou hrůzou
a scény lotrovskou se hemží luzou,
jak zvěstoval mi doslech odevšad.
To drama zvědavost mou táhlo k sobě,
neb stará anekdota pravila,
kýs Němec že se vzchopil k obžalobě
a nevlastencem Schillera že přezděl,
řka, celá tvorba jeho že je bez děl,
jež jeho němectví by ztvrdila.
„On Dona Carlosa psal pro Španěla
a pro Vlacha Nevěstu z Messiny
i Fiesca též; pro Švýcary Tella;
Stuartkou zavděčil se Angličanu
a Francouzům dal Orléanskou Pannu –
ba i těm Čechům své tři Valdštýny!
Co tvořil, věnoval jen cizozemcům;
i Dimitrij byl pro slovanskou Rus!
Co ale napsal památného Němcům?
Zdaž Germánstva tu najdem obraz věrný?
Snad Úklady a lásku – malicherný
ten byrokratský, filistrovský kus?“ –
Ty výtky vzbudily mu protivníky,
i zvolal druhý Němec v odvetu:
„Nám Němcům napsal Schiller Loupežníky;
tím důkaz dán, žeť básník náš to pravý!“
A všichni, překonáni, kloní hlavy
a odvolávají zlou klevetu.