Oh nyní za náměstím jdu, jako by v podvečerním šeru
a z bývalého dřevěného mostu zřím
vysokou budovu, i s vížkou, žluté školy,
vysoko čnící volně nad okolí,
nad sady kolem, nad řečištěm Labe širokým;
vnímám ten tok – tak temný, chladný, širý,
šumící tiše v dál kol stmělé plovárny,
až k železnému mostu, kde se obzor sklání;
cítím větru vání,
jež jako na svých křídlech nese moje sny,
tak neurčité, širé, bez mezí a míry.