Tmou rudě vzplály meteory zraků
a příšerně se míhal vzduchem šerým
lem obrovitých křídel cípem sterým;
jak mocná větev stoletého stromu
se vzpřáhla ruka s děsnou drápů zbraní
a zaburácel hlas jak šelem řvaní,
jak sykot lačných vln a rachot hromu:
Již ustup, cherube! jest na vždy mojí
ta duše ztracená. Ty’s podleh’ v boji.
V ní láska zhasla, naděje a víra,
hrob citů svatých tma tam halí čirá.