Tys ji pil, můj reku, z ručky malé,
ozdobené mnohým zlatým kroužkem,
pil jsi ji, můj reku, plným douškem!
Věřte mi, ó druzi, žhoucím mečem
nejsme všichni z ráje vyhnáni –
nevěřte těm bezútěšným řečem!
Korálových retů líbání,
slza, z oka sličného co kane,
a tisk ruky bílé, milované –
toť jsou kvítka ráje nevadnoucí.
Však jen jednou si je každý trhá
a pak ven jej do pustiny vrhá
v rukou anděla meč ohňoskvoucí.
Věřte mi, ti co nás vedou v nebe
skrze trnovité úskalí,
trýznění a zapírání sebe,
že se z ráje sami vyhnali.