Tak rytíř starý, ale v plné síle,
se modlil na pravo; leč po levici
zas jinoch klečel, jarou hlavu chýle,
jíž přilba opínala bujnou kštici;
meč také měl; však od ramenou dolů
plášť poutnický se vlnil, na něm kříž.
Tvář bledá, oči byly mluvčí bolu
a hluboký vzdech jevil nitra tíž:
„Ó nebes královno, k Tvé noze skládám
to srdce ubohé, jež krvácí,
chraň zoufalství mě bezdných vírů, žádám,
sviť nocí, v níž můj duch se potácí.
Má duše beznadějná hříšně reptá,
zlý anděl tmy se ke mně naklání
a místo modliteb mi v ucho šeptá
vzdor bezbožný a děsné rouhání,
bych nebi lál, že pro sebe chce míti,
co patří mně, co světlem mého žití.
Ta lilie, jež pozemský můj sad
v ráj mohla změnit, má svou sladkou záři
skrýt navždy ve klášterní stín a chlad
a v oběť vonnou zvadnout na oltáři!
Již nikdy v mrak mé duše zoufalý
ty nezasvítí oči modrojasné –
až osudný je závoj zahalí,
i světlo mého nitra navždy zhasne.
Ó nebes královno, Ty, jejíž hruď
meč proklál sedmerý, mou stráží buď!
Prach pozemský již pro mne břemenem,
mým tužbám posledním vlasť kyne jiná –
Ó veď mne, mocná, svatým ramenem
tam za moře, kde hrob je Tvého Syna,
ať smyju svoje hříchy Jordanem,
ať skončí žal můj pod korouhví svatou
smrť bohatýrská v boji s pohanem:
Snad potom s růží sladkou, zde mi vzatou,
mě spojí věčná nebes glorie
pod hvězdným trůnem Tvým, ó Marie!“