Tak slůvko ke slůvku si Jaroš skládal zvolna,
a slza za slzou mu z oka skápne bolná,
psaníčko stiská v prstech, otvírá je zase,
a volně do školy tak ku svým ubírá se.
Tam vešed do světnice, kde jsou všichni tiše,
a jenom vzlykání a smutné vzdechy slyše,
vrhnul se zoufale s tím psaním před tatíka,
a slovy, dojemnými hovoří a vzlyká:
„Už, tatínku, se na mne nehněvejte za to,
co stalo se; vím, že já příčinou jsem všeho,
vím, pro ten hřích že pro mne na světě vše klato
a přec se nespustím už předsevzetí svého.
A darmo bych vás sužoval i sebe mořil,
všechno mi odpusťte, tu všechnu se mnou bídu,
a dovolte, ať zkusím, nač mne pán bůh stvořil –
chci na vše zapomenouť a si nalezť klidu,
chci dáť se na vojnu.“ Jak blesk by z čista jasna