„Tak jen Vanda píseň rohu vdechnout umí,“
volá a juž cválá bez rozvahy tam,
odkud k němu hudba sladkým vanem šumí.
Dojel k hradní rokli, plné srázných jam,
nesen na vlnách svých vzpomínek i dumy,
a vznět jeho touhy není planý klam,
neboť nad úvalem jako na oblaku
Vanda s Ludiší se kmitá jeho zraku.
Rozpuštěný vlas a roucha bílé řasy
třepetavě dmou se ve vlnitý vzduch.
Záboje choť vidí, tichnou rohu hlasy
a ret její mocně volá k němu v luh:
„Poslyš, muži můj, ty zdroji toužné spásy!
Co ti nyní volám v roztoužený sluch,
to se vryj ti v ňadra jako pečeť žhavá,
pod níž v kov se proměň srdce tvého láva...
Nelítostně zuří divá dravost hladu
mezi Franků houfem v obležených zdech,
a juž ubránit jim déle nelze hradu.
Od Brunhildy vzkaz ti letí na mých rtech,
abys propustil i ji i manů řadu
ze smrtelné pasti hladomoren těch
a vzal obě nás i Tuhaň za odměnu
jako vytouženou, drahou sobě cenu.
Jestli nesvolíš, co Brunhilda ti praví,
druhý vzkaz ti nesu, že tu na valech
před zrakoma tvýma dá nám srubat hlavy,
aby bledolící smrti černý dech,
prv než vlahá noc se vhalí v závoj tmavý,
nad našimi trupy zdmych’ nám žití žeh...
Záboji můj drahý, sladká touho moje,
tak se svíjeti má duch tvůj v mukách boje!
Hleď, zde pelouch je těch jedovatých hadů!
Nenávisti mé a mého záští hrot
pomstou míří k jejich záhubě a pádu
a plá mocněji v mé hrudi nad život!
Cítím smrti dech a podlých činů zradu...
Padni Brunhilda i tlupa jejích rot,
ať se nenávist má jejich zhoubou zkojí –
a já v propast chci se vrhnout s dcerou svojí!
Pomsti mne i dceř své rekovnosti činem;
my před hrozným bojem spasíme tě dnes
a radš dobrovolně vlastní rukou zhynem,
aby mocný duch tvůj chabě nepokles’.
Hle, v tvé objetí juž jdeme smrti stínem,
jdeme v náruč tvou jak na bujarý ples,
vrháme se střemhlav s hradeb do propasti –
bozi, smilujtež se nad tebou i vlastí!“