Z těch, kdo předpojatou zvědavostí pláli,
z Vídně do Chrudimě přibyl nenadálý
hovorný a dvorný k děkanovi host.
„Malíř jsem a kalvín,“ vece s důrazem,
„rád bych seznámil se s vaším obrazem,
přemaloval věrně toto kuriosum,
jehož divů chápat nemůž’ zdravý rozum.“
Děkan usměvavý krčí rameny:
„Sotva podaří se obraz míněný.“
Studeně se dvorný malíř usměje,
vráska nevole mu hladké čelo zoře:
„Já, jenž slávu sklízím při vídeňském dvoře,
nevzdávám se jisté zdaru naděje.
Nizozeman jsem, žák proslavené školy;
dílo dokáži, můj štětec nepovolí.“