Futottam, kerestem,
futottam, elestem,
emlékszem: futottam...
ni, hova jutottam!
Idegen nagy erdő,
lassú szél, kesergő,
fák, füvek nem élnek,
csak vizek zenélnek,
kék vizek setéten
szaladnak a réten.
Piros és fekete
a mező kerete.
Be sokat kerestem,
futottam, elestem,
magamat ütöttem –
a halál mögöttem,
kék űrbe szaladtam,
a világ alattam.
Talán már kutatnak
mélyén a kutaknak,
házakban, mezőkön,
pincékben, tetőkön.
Üres a kerevet,
kiáltják nevemet,
barátok vádja szól...
senkise válaszol.
Síma a homlokom,
nem tudom, gondolom:
lehet, hogy keresnek.
Majd ők is elesnek,
ide csak halott jár,
semmit se hallok már...
Sirat-é kedvesem?
Kutat-é kedvesem?