Snil těžký sen; zem, obloha a světy,
bouř chaosu, vír potopy, smích ďáblů,
zpěv andělů a hromy Hospodina,
vše v jedné směsi zmateno a v reji
nad jeho mocnou uhánělo lebí,
jak listí vír, jež sever žene mrazný.
Svět Virgila se světem Augustina
vřel v těžkém boji. Lidí přešlo kolem,
jichž tahy neznal, posuňky a škleby
jich obličejů, rozmach údů jejich,
v to potvory, jež zrodil dávný mythus,
vše vířilo a vřelo v jeho mozku,
hloub propastí i etheru výš srázná,
směs hvězdných světů, luny pustá bradla,
mhy podsvětí i slunná záře nebes,
až pot se perlil přes obličej bledý
a probudil jej kapkami své lávy.
Tu oči otevřel; hle, výše za ním
se sklání s vrchu obrovský stín nad ním,
zří v svitu luny čelo rozjizvené,
vlas servaný i vousu divý prales,
i lišejníky a mech v obličeji,
a poznává, že ten dnes ráno vyšel
s ním v stejnou chvíli z otcovského města.
Chce povstati, leč silnější jest mdloba.
Stín níž se kloní, zdá se usmívati,
zář luny lehla v strhané mu tahy –
tak časem zdřímne mrtvém na bahništi
a stříbrem protká šedou jeho plíseň –
a juž ho líbá na studené čelo
a šeptá, jak by vítr dýchal v rákos,
a znova dí: „Můj bratře!“ – líbá znovu
a v dálce mizí jak sloup bílé páry.