„Ty nehlásíš se, moje drahé dítě?“
zahradník vece – „ty, jež nevinností,
jak slunce hvězdy leskem na úsvitě,
zastíníš družky, plna spanilosti?
Ty, jejíž barva jasná, sněhobílá,
tak jednoduchá a přec oku milá;
jíž příjemná a milodechá vůně,
jak líbý vánek v milém horstva lůně?
Ač krása tvoje všude velebena,
jsi přece vezdy pokorná a skromná. –
Tobě se z družek žádná nevyrovná.
Neb krása těla s duše nevinností
obrazem jedno pravé spanilosti –
jen tobě, drahá, první patří cena!