Křesťané zkostli; je strach, je y hanba y láska
Zhatily, jakoby hrom byl udeřil v ně, neb
Plameny šlehala zem jak syrnaté peklo.
K vzteklosti hnala je msta, čest k vděčnosti vedla;
Starcy pokoje sladkost líčili synům,
Srdečně vychvalujíce co andělé Boží
Saladýnovu ctnost, moc mírného pána.
Ženy a děti se k svým jak hrdličky sladké
Blížily otcům, spínaly ruce a čela
Líbaly mračná, aby y pomilováním,
Aby y oslazujícý sklonily řečí
K mírnosti zůřivé muže; nic lichocujícých
Dítek, nic vnadných žen, neb starosti moudré
Neprospívala řeč, ba y slzy a prosby
S pochlebováním nehnuly srdcy co skála
Neustupnými; co satané očima jiskříc
Zbraněmi řinkali vřelcy přisahajíce:
Potupy pomstím, byť se y zpíralo peklo!
Křesťané zvětřili hněv, a smělosti plamen,
Když se co včeliček roj lid vysypal nový
Z Evropy končin, by k ochraně Krystovy víry
Prudkou připojiv moc, kmen nevěry zdrtiv
Uskalil pravoty trůn. Jak přátely vodíc
Mladosti zbor v svém táboře Křesťané hrdí
Kouzlili za divem div, svět skládali k nohoum
Roztřepujícým spiatého Turka, a slávu
Zvěčnili po světě jasnou. S zástupem švarným
Vratislav syn moudrého Ladislava
V svatyni vtrhl, by se k stkvělému přivinul vůdcy.
V Čechách po otcy toužil co milenec vřelý
Po milé své; sen strašný kalil mu štěstí.
Hrůzy sy tvořil. Již syn krev otcovu spatřil
Stříkati z žil; zas okovy hrdinu Turcy
Spiavše co nákeřníka jej k popravě vedli.
Brzy se v táboře boj jak vichřice zňal, a
Knížata rozdvojil vratká; smířiti chtěje
Křesťany kmet svým zaplatil životem sváry.
Hned se mu otcův stín, hned vyjevil Krystus,
V temnotě ozval se hlas: Kvap do boje synu!
Z rozkoše lůna se strhl, by svatyně dostíhl.
Mořem y pouští k otcy se horlivec prodrav
K milému vpial. Lid spatřuje plameny lásky
Duchem se zmohl, a k činům hotovil slavným.