tím krajem, jehož ráz tak biblický,
tak přísný, tvrdý, jehož královna
jest Avila, to město epické,
bran devíti a s pasem obrovským
zdí okrových, jichž pyšné cimbuří
od věže strmí k věži z balvanů.
Z těch věží, cimbuří, zdí trčících
se zasmušile dívá středověk
do kraje, který zdá se vytesán
též ze skal žlutých. Velké zde je vše
a utěšené nic, i stromoví
se kamenné mi zdálo. Nade mnou
i nebe tvrdě z lapislazuli,
v němž zlatých plamů šleh, se klenulo.
Tu bezděky jsem myslil na velkou
tu světici, na svatou Teresu,
jež, mystická, se narodila zde,
ta duše z plamů, z bezdných blankytů,
v níž touhy měly orlí perutě
a láska sílu vichrů. V těchto zdech,
pod tímto nebem, láskou raněna
jsouc serafinskou, k Bohu sténala:
„Tak velká vášeň k Tobě pudí mne,
tak v tobě toužím žít, že umírám
nad tím, že neumírám posavád!”...
A bílý její fantóm viděl jsem,
jak v extatickou klesá mrákotu,
s tím šípem lásky v srdci trčícím,
tak jak jsem v Římě viděl mramorný
kdys její obraz sladce tajemný.
Však náhle se mi druhá mátoha,
též láskou zraněna, však pozemskou,
stín tklivý zjevil, taktéž jeptiška,
jež v těchto zdech po dlouhém trpení
vzdech poslední svůj, smutná, vydala.
Kříž těžký Bůh jí vložil na bedra,
však tíže ta, dle svaté Teresy,
jest míra, kterou měří Hospodin,
jak velké lásky člověk schopen jest.
O jeptišce té budu vyprávět,
a tedy slyš, co v oné krajině
se událo, je tomu tři sta let,
v té krajině, kde leží Madrigal,
v němž pověst moje beře začátek,
a Medina del Campo, Avila,
kde dřímají, jak v rakvi rekové,
ta Avila, jež jako Toledo,
jak Burgos chloubou byla kastilskou,
ta Avila, již nikdy zapomnít
už nelze mi! Tak mocně dotekla
se obraznosti mé, když viděl jsem
ji v svitu hvězd, jak velké zjevení
a ráno v mlhách, město vymřelé,
s tou katedrálou, barbarskou jak sluj,
a v jasný den, s okrovou nádherou
těch zdí a valů, věží, cimbuří
jak v zlatém nimbu slávy... Nuže, slyš