Ó díky za to slovo, princezno.
Vy k mému bolu nejste lhostejná?
Ó uvidíte, budu hrdinou!
Chci dokrvácet v temném úkrytu
jak jelen v lese, šípem raněný;
juž nikdy nevkročím vám do cesty,
by mého utrpení černý stín
na světlou dráhu žití vašeho
ni na okamžik nepad’... Rcete mi
však ještě, než se vzdálím na věky,
že nebyl klam to, lichý, marný sen,
co tenkrát v lese jsem se domníval
ve zraku vašem čísti unylém!
Ó princezno, pro boha, řekněte,
že kdybych nebyl prostým rytířem,
neb kdyby vy jste kněžnou nebyla,
že violové zraky v milosti
by na mne zářily, že bělostné
to čelo, s něhož slunných vlasů proud
se vonný lije, by se schýlilo
k věrnému srdci, které v hrudi zde
k vám láskou mře!... Ó běda! Mlčíte?