Takto podvečerních mráčků zlatým leskem
stíhala let jejich Dagmar s tichým steskem.
Však ne pouze tužbou po domovu vzdychá,
necítí jen choti opuštěné muka,
ale jinou také hořkou krůpěj míchá
do číše těch žalů proradná jí ruka:
Ten, jejž vyprostila z temné věžní sluje,
nyní za odměnu pro ni pouta kuje!