A oči její blesky sršely,
a doňa Ana k nohám klesla jí
a líbala jí roucho, štkajíc tak:
„Bůh žehnej vám za dobrodiní to,
za pohled váš, za onu nevoli,
jež opět víru ve mně zbuzuje,
svět obydlen že není docela
jen divou zvěří!... Slyšte zpověď mou!
Vy plakat jste mě, trpět viděla!
Vy myslila jste, jak ti ostatní,
že pláču proto, že mé smělé sny
před soudem končily tak žalostně?
Já ale pláču, matko velebná,
jen proto, že jsem neprominula,
ach, tenkrát, v kapli svému milenci!
Já miluji jej posud, miluji,
a on to neví... Vy jste pravila,
že otevřete v noci žalář můj!
Ó, učiňte tak! Dovolte, bych šla
do Mediny del Campo... Vrátím se
na spásu duše své to přísahám,
na svoji česť, jež bez poskvrny jest,
ač don Filip ji třísní jedem svým,
já vrátím se, a nikdo nedoví
se o tom, že jsem vyšla z vězení...
já vrátím se, vždy pouze pokleknu
u jeho nohou, bych mu pravila:
„Ó, Gabrieli, co mi po tom je,
že nezovou tě don Sebastian?
Já miluju tě! Lež tvou opouštím,
tu malou lež, pro pravdu velikou,
že ty mne miluješ... Ó, promiň též
mi okamžik mé pýchy ukrutné!
Já vím, že zemřeš, že mi vyrván jsi –
však zemři v míru! Kyne naděje
nám tam, kde zloba lidská nemůže
ni tupá pýcha rozloučit nás víc!“...
To matko moje, pouze povím mu
a vrátím se... Vy víte, v žaláři
já pomalu, ach, budu zmírati...
Ó, přejte mi, bych v dlouhých mukách svých,
bych někdy v smrti také zápasu
si vzpomínati mohla pohledu,
ach, jiného než onen pohled byl,
v těch jeho zracích, zoufalý když kles’
v té zahradě tak pusté, za mříží,
tím utrpení mého symbolem!...“