Co má dělat nyní? Ani nevěděla,
ve dne v noci blíže synagogy dlela,
na prahu tam stála, práh se přejít bála,
bála se a svého srdce jen se ptala.
A když v synagogu hrnuly se davy,
vklouzla mezi husté, kučeravé hlavy.
Naslouchala mistru, opojení pila,
ví, že tomu nikdy v tvář by nenaplila.
Jaká vroucnost zbožná, jaká smírná něha
z těchto očí kmeta divuplně šlehá!
Kterak do těch vrásek plných hlubých stínů
metnout nečistou má úst svých kalnou slinu?
Kterak tyto oči, andělé z nichž kynou,
tyto svaté oči potřísnit má slinou?
Ale domů nesmí, pokud nenaplije:
a tak skoro stále na ulici žije,
u chudiny stolu sousto sebere si,
na rabbiho čeká v koutku ulic kdesi,
chví se celým tělem zříc ty pejsy šedé...
Jehovo! V tvář toho naplít nedovede!