Liduška bledá sedí u klavíru,
však bohu díky! klesla ručka jí,
a hlavinkou se v divém honí víru
myšlénky divné. – Vzdychá potaji – –
Hezounké dítě! Sama jistě tuší,
že tajená jí bolesť dobře sluší,
ač zvonivý jí stejně sluší smích!
Na mladých ňadrech poupátko jí vadne,
v kalíšek jeho někdy krůpěj padne
ze tmavých zraků, smutně skloněných.
Ó, chřadne stejně, jak ten kvítek malý!
A co ji bolí? Lidé nepoznali,
že v srdéčku se jeho nemoc tají.
A útrpně-li děvčátka se ptají,
na zoubek svůj, tak bílý, nevinný, –
vše rychle svádí trochu uzarděna:
„Vším vinen věru zoubek jediný!“
A žalostivě běduje a stená. – –