Ó nevinné hry tvoje
jak člověk onen závidět ti musí,
ten, před nímž prcháš a jejž od mladosti
jak těžká můra palná starost dusí,
co bude dnes a zítra
a proč ta zem tak bídné tvory hostí,
jak je on sám a jak je lidstvo celé;
a k čemu bez účele
a bez užitku prchá život lidský
a proč je bídným vždycky
dav nešťastníků ubohých, jimž bída
a hoře, nemoc, nouze
to bezesné a trpké lože hlídá.
Proč útěchy tu není, není, není,
a proč je člověk zrozen k utrpení,
proč ztrpčena mu pláčem,
byť nevědomým, chvíle žití prvá?