Tak končíc rukou kyvla, v temný hvozd
se ponořila opět, zmizela
jak vločka sněhu v šeru zeleném,
a píseň její znovu zazněla,
zpěv jako touhyplný slavíka,
a slaběj zněla, slaběj, slaběji,
čím dále v hustý zapadala les,
až s vánkem lehla v hlubé tišině.
A pastýři u chladné studánky
bez hnutí seděli a dívali
se druh na druha v němém podivu;
a stáda jejich pásla opodál
se v míru božím, slunce svítilo
a jeho zář se zdála slavnostní
jak aureola, zbylá po zjevu,
jenž jako sen byl minul nebeský.
Ten cizí muž však povstal s povzdechem
a šeptal: „Žel!“ a slzu utřel si
a směrem bral se k městu Beaucairu.
Směr opačný si dívka zvolila,
den celý putujíc bez únavy,
a když zas večer listím proséval
své dlouhé, zlatorudé paprsky
a stromy, unaveny, tišeji
když šelestily, zastavila krok
u místa podivného, sedm cest
kde bílých hvězdou křižovalo se,
a pravila si: „Jestli Aucasin
mne hledat bude, kolem půjde zde,
a miluje-li mě tak nadšeně,
jak srdce moje pro něj láskou mře,
pak uhodne, že dlím mu na blízku.“