A již kolem vlažných kamen
obratně se správce kmitá,
v mžiku z polen tryská plamen,
šlehá záře růžovitá,
praskající voní dřevo,
a na malém stolku v levo –
z rokoka má pěkný tvar –
plamínky již modré hrají,
naplněný ku pokraji
bublat nutí samovar.
A tu správce v chvíli jedné
po dívce se poohlédne –
Bože, Bože! což mu tady
umře krásné děvče snad?
Co se teplo v jizbu leje,
stále víc se chví a chvěje,
teď jakby ta ruka bílá
zoufalstvím se zalomila!
Správce neví sobě rady –
topit víc? či léky dát?
Umře-li – mu letí skrání –
jaké bude oplétání
s úřady – ó, pěkná lekce
z toho všeho! A zas měkce:
„Dítě moje!“ – ruce spíná,
s horkým šálkem čaje letí.
„Zde, zde pij! Toť medicina!
Zimnici tvou vyžene ti.“
Ale děvče – pro nebesa!
bledne, bledne, ve závrati
na pohovce měkké klesá,
jako stín vždy víc se tratí...