Kdož ale, rek jsa, co z lepšího světa záblesk,
Všech spolu těchto dobyl sobě věnců: –
– Zastav, harfo, slabé hlasy tvé! Kdo dosáhne do výše
Věčnými opěvané? Tobě mírnější kyne předmět.
Viz reka důstojného! Ve tváři mu dobrota svítí,
A vznešené čelo kryje pokoj; jeho duch jako slunce
Vzcházýcý; jeho mysl co blesk, tmy pronikajícý.
Aj! již do pole vlasti svatého se béře, a sýmě
Vezma zlaté, vznešenější rozsevač, hojně posývá
Z lůna dobroty své zemi prahnoucý, a opatřiv
Sýji mladou, otec ušlechtilý, již slavně se náší
Tam, kdež nezčíslí světové pode trůnem Božstva
Ve své slávě radostně hrají, kde Ctnosti nevadlé
Palmy vějí, kde Boží rozkoš jej v lůno pojímá.
Jenž věčné již u Tvorcova trůnu radosti požíváš,
Dobrotivý kdys mládeži otče! rač od své výše
Na spanilou shlednout svou sýji. Milostně se vznáší
Vzhůru, a hojnější sliby vzácné Vlasti podává.
Sláva Ti, Dobrotivý! Y letí syce pryč, jako šipka
V věčnou hloub časové; a národy veškery vůkol
Svého do víru berou ku tiché nepamátce potomkům:
Než, dokavadž Uměnám vlastín bude obětovávat
A přešlý zpomínati věk, v jeho vděčném srdcy
Vždy Jesenák, blaženosti naší původ, bude kvésti.