Já, který smuten kráčím životem
bez vášně, kliden, starou volám báj
si v mysl o jezeře hlubokém,
jež dvě jímalo výspy. Blahý ráj
na jedné kvet’, a život čarným snem
v tom ráji byl a smrt tam nebyla.
Přec v srdci blažených bol těžký vřel,
neb tíha klidu tak je znavila,
že k břehům druhé výspy plavali,
kde smrti dům se prostřed bouři tměl...
Tak já též zírám s touhou do dálí,
po vzruchu vášně volám, vzruchu sil.
Kéž na duši mou bouř se přivalí,
bych v smrti spásu vidět nemusil!