Léta plynuli, a léta doplynovali,
A čas osudný se přibližoval.
I vyčekala děva to tříletí troje,
A ušila osum košil pro bratry svoje;
I pro toho nejmladšího bratříčka
Byla juž hotová, ta devátá košilička,
A dívka, ta mladá a pilná, pod vrbou seděla
A jenom rukávek levý došívala.
I když tako sedí, a na rukávek hledí,
Lesové zahučeli a větrové zakňučeli,
A všecky skály a jeskyně pootřásaly se!
I vyskočí děva, a k lesu se dívá –
A hrůzu čeká, a vidouc ji, hrůzy se leká!
Huj, huj! – v tom lese, v tom divokém lese,
Všecko se láme, a kácí, a všecko se třese;
U lesa se blejská, a v lese to vejská,
A v lese to hučí, a fučí, a kručí!
Kručí to strašně, a děvu to děsí,
A kady se to valí, tam hoří lesy!
I hoří to v lese, zeleně, černě a žlutě,
A huj! a huj! – k dívce letí to chutě!
Letí to kanec z toho černého lesa,
Škaredou babu na řbetě nesa;
A ta baba vejská, a baba si vyje,
A kanec utíká, a pění, a plameny plyje!
I zhrozí se děva, a škaredé baby se lekne,
Baba však zastaví, a takto jí řekne:
„Neboj se, děvo; a slyš můj hlas!
Poslalo mě Povětří, v pravý ještě čas;
Plynuli sou, a doplynuli juž osudní leta;
Po devateru bratrův tvých bude veta,
Nevysvobodíšli je – ještě dnes!
A protož, zhůru! na skalinu vlez.
Huj! děvo, huj! naposledy se zmuž!
Času je málo! – Huš, huš, huš!“
A zpátky ujíždí, a řičí a vyje,
A kanec skáče, a plameny plyje:
Skok divoký honí skok divější,
Vždy hluboko dolů, a zas do vejši;
Po rovné planině: žup, žup, žup!
A přes hluboké příkopy: hupyty hup!
Už sou v lese! a tam všecko se třese;
U lesa se blejská, a v lese to vejská,
A v lese to hučí a fučí a kručí!
Kručí to strašno, a děvu to děsí,
A kudy se to valí, tam hoří lesy! –