Probral se z dumání Vuk, starý bojovník,
uvyklý ku třesku zbraní a rachotu
a také lhostejný. „Což s tebou, starucho?“
klidně se otázal. „Zjevil se ve statku
Dán snad loupežný?“ Avšak stařenka
rychle se zvedla a s hlasitým vzlykotem
belhala s pahorku, jako bez smyslů.
Koza, jež zatím pásla se poklidně,
vidouc stařenku bráti se s pahorku,
zamekla dvakrát a za ní odběhla.
„Co se ti stalo? Mluv přec, podivná!“
Ale stařenka nedbá na Vuka,
belhá s pahorku jako bez smyslů.
„Ach, ty rozume ženský, potrhlý,
bez vší rozvahy! Všecko křikem jen,
pláčem, vzlykotem chce on přemáhat!
Hej! – Hej, starucho, buď přec rozumná!“
Ale stařenka už je daleko.
Zakýval Vuk starý hlavou šedivou:
„Tak – tak, ubohá! Už je stařičká.
Polekal ubohou divoký zbraní třesk.
Nepomní ubohá, mocní že bohové
zachrání Arkonu, je-li v tom vůle jich.
A naši rekové s jejich tam pomocí
odrazí Dány – nikoliv po prvé.“