V svém domě unaven v dlaň Petr hlavu kloní,
žal tkví mu na tváři a slzy kanou po ní.
Tak dlouho zadumán dlí v duchu se svým žalem
a všecko se mu zdá teď jako děsný sen, –
leč pravdu hlásá mu tvář poskvrněná kalem.
Pak s tichým povzdechem dí k sobě zasmušen:
„Zde, Petře, tedy máš, co pro tebe svět chová, –
nic víc, než přetvářku, nic víc, než sladká slova!
V tu licoměrnou řeč, v ten úsměv jeho hladký
tys’, Petře bláhový, vždy věříval tak jistě, –
hle, za vše, cos’ mu dal, ti posměch vrací zpátky
před četným zástupem a na veřejném místě!
Ty sám jsi zavinil, co stihlo tebe dnes.
Bůh chtěl ti ukázat, v tom povolání svatém
– ó řekni si to sám! – žes’ nežil jako kněz,
že ne tak tělo tvé pod pošpiněným šatem,
leč více duše tvá jest poskvrněna blátem!
Tak poznals’ bídu svou. Buď, Petře, tomu rád,
byl hořký tento lék, však šťastný byl tvůj pád, –
on zvedl mysl tvou od země nad oblohu!“