„Tak, vymetej – a čistotu svou spas,
ty ctnostný člověče, ty dokonalý!
Jest čas, bych larvu strhnul s tvojí tváře!
Slyš! Dům tvůj hostí lotra, hostí žháře,
jenž pro vězení dávno již je zralý:
to tys, ty sám! Já věřil jsem, ba věřil,
že níž jsem zrozen, zavrhnul jsem podle
svou řeč, dral jsem se ve tvůj vyšší rod,
až na tvém padoušství tu lež jsem změřil:
toť špatný kmen, jenž nese taký plod!
Vy nejste výš, ač pijete náš pot!
Bylť jsem plil na boha a sloužil modle!
To již se stalo! Nemohl jsem zpět, –
již ďábel v peklo převrátil mi svět!
A tys ten ďábel byl! tys otrávil
mi srdce, které mým jen býti mělo,
tys jako vlk v něm věrnosť udávil,
vše vyloupils mi, co mi náleželo:
česť, rozum, blaho, milenku i statky –
i svatou slzu na hrobě mé matky...
Věz, jakou po léta jsem osnoval
ti odvetu: vše, co jsem miloval,
vše vyrvals mně, – já odplácím i beru
ti jediné, co miluješ, – tvou dceru!“