A tu ona: „Bodejž ta tvá máti,
Maksime, tě byla nezrodila,
kdy zrodila, byť i jediného,
nad mrtvým dnes rukama lomila!
Bodejž z kopí strojili ti máry,
bodejž štíty pokryli ti hrobku,
bodejž božím před soudem ta tvář tvá
na věky ti věků zostuzena,
s Milošem-li v boji neočistíš,
darů na něm nazpět nedobudeš!
Nebo kdybych všech jich oželela,
neoželím košilky té zlaté,
na kteréžto s třemi družičkami
tři já plné roky pilně pletla,
na ní div své nenechala oči!
Snila jsem, až chotě líbat budu,
v zlaté že ho košilce to budu: –
a teď, hleďtež, k tomu, co ji nosí,
ani abych nepozvedla očí!
Pročež slyš! Můj vskutku-li jsi ženich
ty – tož hleď, ať prokážeš se dary!
Ne-li – věčným zaklínám se bohem,
odtud dál že nepokročím k předu,
ale koněm pozatočím nazpět,
na přímoří poženu ho rovné,
šemišliku utrhnu si lupen,
bělavá pak podrhnu si líce,
červenou, jež poteče z nich, krví
napíšu naň písmo, sokolu pak
sivému dám svému, do Benátek
starému by otci mému dones’,
latinská by vojska svoje zdvihnul,
ten váš zpupný poháral vám Žabljak,
hanbu bratři splatili vám žalem!“