Pak ženský klášter byl to dlouho,
znik’ hlahol strun a mečů chřest.
Kdo tebe umlčet můž’, touho,
ty v srdcích věčně budeš kvést!
Co při růženci v modlitbách
sbor celý prodléval tiše,
stín štíhlý pod okny se táh’
mladistvé abatyše.
Co z toho, on se neptal,
jen v skálu výš nohu vsaď,
a svorník nad branou šeptal –
Mlč, neprozraď!