Ó, Encián!
Így álltál felmagasló
Kék csokorban életem asztalán
Kristály-üvegben - és nem láttalak.
Mert derengés volt életem csupán
S nem láttam, csak alkonyi árnyakat.
Most megkékült, édes Enciánom,
Én édes és egyetlen Életem -
S látlak - bár alkonyodik mindenütt
A zivataros és véres világon!