Náhle kdesi blízko zachřestily
v písku kroky, znát, jak těžké byly,
a při každém kroku prudce v zem
hůl se zabodává. Drobný ptáček
vylét s poplašeným hvizdotem.
Obě družky vzhledly. Jakýs mráček
v rusalčiny jasné oči pad.
„Budiž zdráva, sestřičko má milá!“
šeptla družce v ouško. „Brzy snad
uzříme se opět?“ Políbila
na tvář ji a na skráň, na šíji.
A již v černé tůni tone. Zalijí
vlny bílé tělo. Vlasy vonné
jako zlato plynou. Ke dnu tone,
ještě ze hlubiny kývá dlaní.
Vyplašená labuť vzlétla za ní,
v prostřed tůně padla, sněžný květ.
Nade břehem děvče samo stojí,
slyší těžké kroky přicházet.
Chvilku zdá se, jak by v nepokoji
prchnout chtěla, – ale zase již
klid se vrátil, zjasnily se oči,
zatleskala a vesele skočí.
A ty kroky těžké stále blíž. –
Z houštin vyšel velký stařec sivý.
Modrých očí pohled úzkostlivý
těká mezi stromy, v stínu jich.
Stanul. „Dítě! dítě! kde jsi?“ volá.
Od zapadlé tůně k němu zdola
přitlumený dětský zvoní smích.
„Zde jsem, tatíčku můj, hledášli mne!“
Usmál se a prstem hrozí kmet.
„Dítě, dítě, jak jsi neupřímné!
vždycky hledíš jenom uletět,
ve stín se a do pavučin skrýti.
Jak rusalka v šelestivém sítí
zadumaná sedáš nad vodou.
Starý Jakub přiběh uděšený,
že prý viděl, kterak potají
vodní panny tebe lákají,
jak prý k tobě z proudu z bílé pěny
vyplynula žínka růžová, –
vidíš, jak nás děsíš, bláhová!“ –
Sám se tomu zasmál. Kolem šíje
Blaženka již měkkou páž mu vije.
Rtíky pevně na tváři mu lpěla,
sladkým smíchem svým jej umlčela.
Pohladil ji po hlavičce kmet.
„Zdráva budiž, tys můj pozdní květ!“
šeptal rozněžněný. „Ó kéž mohu
život za tě obětovat Bohu,
vyprosit ti zdraví, dítě mé!“
Zamlčel se. Stín mu pokryl čelo.
A pak řekl: „Dost již! půjdeme!“
Trpkého cos jeho hlasem chvělo.