Křížem maje složené
Ruce, stál pan Roháč v kryptě;
Zamyšlen, nemluvě tam stál,
Kde i Václav Druhý, Václav
Třetí v rakvích tleli – mezi
Samými bídnými zbytky
Velikostí dávno zašlých.
Zdaž se as v něm také hnulo
Nějaké tušení konce
Jeho vlastního? Teď zvolá:
„Tedy zde ležíš, ubohý
Králi Václave! Jak stkvělý
Začátek byl vladaření
Tvého, jako dne, když věnčen
Paprsky se od východu
Blíží! Jaké nádherné
Třpytěly se na Tvé skráni
Koruny! A jak jsi skonal!
Nezemřel’s na poli čestném,
Jak Tvůj děd tam u Kresčáku,
Nýbrž chorobou se strávil’s.
Mizerně mizela všechna
Veleba Tvá. Škoda Tvého
Srdce! To zlé nebylo.
Kdybys za jiné byl doby
Vladařil, snad dějepisci
Zlatými by písmeny
Zapsali Tvé jméno do svých
Listů. Avšak době naší
Nedostačoval’s. Ta žádá
Síly duševní a vůle
Mohútné, a těch pokladů
Nezanechal Tobě otec.
O náš Karle, moudrým byl’s Ty
Vládcem, ale vychovati
Ze svých synů vládce, tomu
Nerozuměl’s! Pokoj Tvému
Popelu, nešťastný králi
Václave! Nechci se s Tebou
Soudit. Věčný Bůh se smilujž
Nad Tebou, jak někdy, až má
Přijde doba, nade mnou!“