Rozlehly se širým polem trouby,
rohy plechové dva zazvučely
svaté žalmy jako z duše hloubi
s toužením, jež srdce na dvé dělí,
mužské hlasy dva to lkaly nízce
přes ta pole, na nichž jetel voní,
až k těm lesům, nazpět k tiché vísce.
V Moklíně i na Hlohově zvoní,
na věži též, kam jdou do kostela,
zvonice se hrajíc rozzvučela,
zvuky hlaholivé klenbu nebe
jak by lámaly, a vedle sebe
po nebi jak hlavy andělíčků
oblačných se kupí, hledí k zemi.
Východní pak slunko nade všemi
jako starý Pán Bůh na nebíčku.