Již večer byl, když navrátil se zas,
tma byla v dílně, rušit nechtěje
bol královny, šel tiše jako dřív
a stanul vedle sochy v pozadí
v své bílé říze. Socha splynula
do stínů večerních, jak vedle stál.
Vtom hlavu nazvednula královna
a vidouc pohnouti se sochaře
a vidouc bílou řízu, vykřikla:
„On mrtev jest, a bůh mne vyslyšel,
bůh mi jej vrátil, nuže, choti, pojď
na jednu noc, nás obou poslední!“
A sochaři se k nohám skácela.
Chtěl zvednout ji, leč marně, bez hnutí
zde dlela mrtva, teď když zváti svou
moh’ žití svého nejkrásnější sen,
zřel v tahy mrtvole. I zachvěl se,