Zdálo se, tentokrát že se nám zachovat nebe hodlá,
neb po celé dni na nás usmívalo slunce se jasné;
jestliže pak blankyt černé mraky pokryly někdy,
vzduch příjemně se otřásší bouří blahodárnou
líbeznější vždycky potom jen vůni vydával.
Tak počasí vhodného tu já jsem pilně užíval,
z rána honem do boží ven chvátaje přírody krásné,
někdy i dřív, než ptačátek sbor den se budit jal,
stoupal jsem na malý pahorek v chladné rose ranní,
bych pokochal pohledem se na východ slunce velebný.
Jak jsem šťasten byl po mezích zelených chodě opět!
Znám už všecky je tak, že o každé vím, komu patří,
vím, kde že nejlepší mateří též doušku naleznu.
Jindy mě les dumavý v klidné svoje lůno přilákal;
dech zatajil jsem oné věčné naslouchaje hymně,
již pěje rozložitý tady dub, štíhlá tamo jedle,
slastí hruď mi plníce i posvátnou spolu bázní.
Často i nás několik delší podniklo vycházky:
hned v ono rozkošné Žerotínovo sídlo památné,
tam, kde Komenský svůj „Labyrint“ kdysi v úkrytu básnil,
hned zas k zříceninám hradu Potštýnských kdysi pánů.
Když pak jsem na večer v pokojíček svůj se navrátil.
rád usedal jsem k svému klavíru a nadšeně hrával
skladby našich mistrův i cizích obrů v světě tónů.
Denně hodinky také jsem půl věnoval Karolince,
jež nevšedně se důvtipnou osvědčila žačkou.