Krvavé jitro rozbřesklo se náhle
Blanského lesa nade šumným svahem;
ve starých vrbách nad Vltavy prahem
popěvky ptačí, zasmušilé, táhlé
se ozývaly po krajině snící –
v ševelu květů, teskných předtuch plna,
šplounala v rouně pomněnkovém vlna.
„Koruny Zlaté“ pod pyšnými valy
se rozložili boží bojovníci,
prapory rudé, v bitvách vítězící,
kalicha tmavým protkávané znakem,
vesele modrým vzduchem třepetaly
nad těžkých vozů zkázonosným mrakem.
Na hradeb štítu v pestrobarvé kupě
žoldnéřů rota zevlovala tupě,
za nimi mniši v tísni neskonalé
pod střílen pažbu krčili se plaše
a rety jejich, bázní sesinalé,
šeptaly k nebi tiché otčenáše.
Tu dána hesla k líté bojů vřavě,
v Žižkových stanech bubny zavířily
a v ryku polnic – na rtech píseň hromnou –
útokem hnali střelci, pavezníci;
v pozadí v prachu oblacích se tmící
bojovné vozy řadily se hravě
na pokyn vůdců v hradbu neoblomnou.
Houfnice tlamu děsnou namířily
v klášterní fortnu hřebem okovanou,
již před úrazem něžně zacláněla
haluzí svislou, květem obsypanou
v rachotu bouře lípa osamělá.