Hle, tam vyšel z komnat svojich předků,
sehnutý a s hlavou spopelenou,
Psammenit, král přemožený, jatý;
posadil se na schod nejdolejší,
kolem něho bdělé byly stráže.
Kambyses se díval s výše trůnu.
„Odveďte ho – kázal – na předměstí,
nechce se mi viděť zajatého!“ –
Učiněno po králově vůli.
Psammenit byl veden na předměstí;
tam si sedl u hrobu svých předků
a s ním mnozí vzácní Egypťané,
posypavší popelem své hlavy.
Mimo kráčel průvod pannen mladých
v šatech otrokyň a s nádobami
na hlavách; jich řadu vedla
lepá dcera krále Psammenita,
nádobou jak ony obtížená.
Zaplakaly panny hořkým pláčem,
kráčejíce před tváří svých otců;
králova jen dcera neplakala,
ale k nebi pozvedla svých očí.
Lkali otcové jich šedovlasí;
nelkal jenom královský jich soudruh,
ale mlčky hlavu k zemi klonil.
Šel tam tudy průvod mládenecký,
dva tisíce bez mála jich bylo,
výkvět celé staroslavné říše.
Provaz každý na krku si nesl,
ústa maje roubem uzamčena.
A v jich čele ubíral se králův
syn též jdoucí k soudu krvavému.
Rozléhal se nářek jejich otcův;
Psammenit jen mlčky hlavu klonil
ještě níže, ještě blíže k zemi.
V tom kmet jeden bělovlasé hlavy,
nedávný hosť Psammenita krále,
ostýchavě prosil ozbrojence
o dáreček z útrpného srdce.
Hořce nad tím Psammenit král zplakal,
bil se v hlavu, bolestivým hlasem
volal druha z mládí jeho jménem,
objímal ho, jasné slze roně. –
Zprávu o tom uslyšel král perský.
Poslal pro něho a dal mu vzkázať:
„Takto praví Kambyses, tvůj vladař:
Dceru svoji viděls otrokyní,
syna viděls jdoucího vstříc smrti
a to tebe k slzám nepohnulo.
Proč jsi plakal pro tam toho kmeta?“
Odvětil král starý těmi slovy:
„Synu Kyrův! domu mého zkáza
přílišnou je pro pláč mojich očí;
nad přítelem vzplakati jsem mohl.“ –