Jej v úzkém okně zřel jsem nejednou,
jež nad chodníkem malé ulice
se vznášelo, pár kroků krámek byl,
kde s nítěmi a přízí, bavlnou
a střižným zbožím v malých rozměrech
měl obchod jeden starý mládenec.
Pan Šimon říkali mu v okolí.
Ten dobrý muž měl radost jedinou
a tou byl kanár; sotva ráno vstal,
než před snídaním krám svůj otevřel,
na toilettu klece kanárčí
čas všecken věnoval, a byla radost
se podívat, jak vždy jak z křišťálu
koupelka hrála v okně třpytivá,
i úzká skříňka na mosazných drátech
na semenec, a mezi dráty kus
jak cukru připevněn a žemličky,
na straně klícky trochu žabince
a v rohu drobný klásek jitrocele,
že jako pod zelenou, v zahrádce
byl kanár celý den. Pak teprve
sed k snídaní pan Šimon vesele
a četl zvolna svoje noviny,
a zbožně zpěvu ptáka naslouchal,
jenž třepil svoji notu jásavou
o malé jizby nízké klenutí,
a křičel často tak, že dobrácky
jej musil zakřiknout; když nešlo to,
on čistý, bílý přes klec hodil šat,
a křikloun ztich. Však brzy litoval
pan Šimon ptáka v bílém žaláři,
svůj šátek sňal a otevřít šel krám.
I začal denní ruch a zvoneček
u dveří krámku cinkal o závod.
Co mladých kupovaček se tu mihlo
pro jehly, dráty, nítě, knoflíky
a steré drobnosti. Pták za to měl,
že musí vždycky zvonek překřičet.
A jestli ob čas kmotra hokyně,
neb starý pensista, jenž jarní den
ve blízkém parku trávil procházkou,
se zastavili na delší zde klep
a hovor hlasitý se rozproudil,
tu kanár teprv jako o závod
své trylky pouštěl v hlučný rozhovor,
pan Šimon že si rady nevěděl,
zříz’ jabka kus a strčil do drátu,
by neposeda ztichl – na chvíli.
Jak zvonek třesknul, kanár zpíval dál.
Tak leta žili Šimon s kanárem,
a kolem okna spěje častokrát
jsem v duchu řek si: Zbytek idylly
sem z vřavy města prch za úzké okno
ve níťařského krámu přístěnek.
Tu náhle tato tichá idylla
se zhroutila ve drama krvavé.
Krám zůstal zavřen dlouho do rána
všem na podiv... a dlouho klepali,
a nikdo neotevřel, násilím
když vešli do vnitř, stáli ztrnulí.
Pan Šimon ležel na své pohovce,
měl prostřelenou lebku revolverem,
krev zvolna z čerstvé rány kapala
na podlahu i starý koberec.
Však jak by nic, pták v kleci útulné,
ač nebyl obstaraný pro dnešek,
si zpíval stejně... Různé domněnky
a pověsti se nesly okolím.
Snad nešel obchod, vnitřní jakés dráma
svůj pátý akt zde našlo po letech
a sehrálo se... Nikdo nevěděl.
Pan Šimon sám byl v světě bez přátel
a blízkých příbuzných, ač vlídný k všem,
o vlastních poměrech vždy mlčenliv
a nedostupný. Těžký věru soud
a nač a z čeho soudit? U kamen
jen zbytky připálených papírů
a jakés účty našli – zaplacené,
však dopis nikde žádný. K poledni
se dostavila soudní komisse
a lékař, mrtvolu by ohledal,
a všecko zjistil, tělo odnesli
pak zřízenci do kaple obecní,
krám zavřeli a pečeť úřední
na dveře přivěsili, jak to zvyk.
Po celou dobu úředního aktu
pták tichý byl a v kleci nehnul se,
jak tušil by cos v hrůze nezvyklé,
tak tichý byl, že nikdo si jej nevším.
Leč sotva opustili chudý krámek,
a dveře s třeskem zapadly – tu v ráz
se křičet jal; tak z plna hrdla pěl,
jak zvyklý byl... Dva soudní zřízenci
se zastavili v tiché ulici,
kde ptáka zpěv se hlasně rozléhal,
a krátkou chvilku hlédli na sebe.
„Než provede se soudní řízení
o pozůstalost pana Šimona,
děl starší z nich, pták hlady zahyne!“
A mladší hlavou kývnul a šli zpět,
a sňali pečeť oba dojati,
a ptáka odnesli, byl zachráněn.