Co dumal Robinson? Proč chmurný stesk
mu vraštil čelo, klikatil mu brvy?
Proč hlubším šarlatem než mraků blesk
plál jeho pohled jako ztopen v krvi?
Jen jednu péči hýčkal jeho duch,
jak vlčice své dravé mládě kojí,
a v jediného terče čarokruh
slal všecky šípy smrtné vášně svojí.
Šíp každý chabým, tupým se mu zdál,
by v jedno srdce tak se krutě vklál,
jak bylo kletbou nad přísahu silnou
mu přislíbeno, tvrdě usouzeno:
by úpělo, tak hořce otráveno,
tak sešlapáno, hanbou sžehnuto,
by zoufalosti číši neodchylnou
tak vypíjelo, žlučí zalknuto
i slzami a dýmem z pekel žáru,
táž muka trpíc, jak byl trpěl on!
Však výmysly se v marném rojí sváru,
a každý, jak se zrodil, spěje v skon.
Tak zmírá lichý záměr po záměru, –
msta věžitá se rozpadává v trosku.
Jest mu tak pusto v mysli, jak by věru
měl hlavu kostry bez vtipu a mozku
a jenom hádě v hloupé, mrtvé lebce.
„Nu starý troupe,“ Robinson si šepce,
„stroj pavučinu, abys lapil vlka!
Tu seď a soukej dál, až zplesnivíš!
Jen straš, jen straš, však ať se nedivíš,
že šelma s posměchem jen zuby cení!
Ba styď se! všecka chytrosť v tobě zmlká,
jen vztek tvůj řve, až se mu huba pění,
však nemá drápů, by je v šelmu vrazil,
neb dávno si je ohryzl! A teď
jen z červíčků si na lva důtky spleť
a jemu na postrach jak ovce meč!
On tě jak vývrhel, jak lotra zkazil, –
ty nic mu nečiň, – svíjej se a breč!
Ó bloude dětinský a pitomý,
jen chlub se mu: Já jsem tvé svědomí!
He, svědomí? to, hlupče, snad ho zdrtí?
Že svědomí? ví bídník, co to jest?
Jen chop se ho! a čím jej ztrestáš? smrtí?
Smrť – bláhový! či smrť je také trest?
Jak padlý strom tu ležeť – zrovna tak...
sám si jí nedopřeješ, jemu však
bys dopřál smrti? Proč jí nevyhledáš,
proč sekerou tou sobě ránu nedáš,
jak almužnu? – Mlč, pošetilče! Víš
jak by se zasmál, kdybys dýchať přestal!
Nuž tedy žiješ dál, bys tím jej trestal?
Ó blbe hnusný, vlečeš svoji tíž
a konáš pekelnou tu žití cestu
ne jemu, však jen sobě, sobě k trestu!
Že se tě bojí, leká? Nevěř, brachu!
A kdyby! stojí-li ten drobet strachu
jen za to? K smíchu! Všecko je to směšné
a všecko hračka, všecko neúspěšné,
co vymýšlím v té prázdné hlavy zmatku.
Čím by mu škody na vydraném statku,
čím by mu byly ztráty na mamoně,
bychť sebe lstněji usiloval o ně?
Zdaž odplatou tak bídnou, titěrnou
bych zvážil svého žití dlouhou trýzeň?
Ó za ni pokutu dost příšernou
si marně vymýšlí mé pomsty žízeň.
Čím byl by ďáblu přeražený hnát,
čím na vždy zohavené mrzké tělo?
Ba kdyby krev svou cedil nastokrát
a žhavé železo mu v ranách vřelo,
čím všecka taká muka byla by?
To vše jsou trety, hrůzy na baby
a rozmazlené děti, ne však chlapy
jak on, jak já! Ne, jeho nepolapí
ty kleště plamenné, v něž muka má
mě svírala; v něm duše strhaná
se třásti nebude; on nezakusí,
jak zoufání a bolesť prsa dusí
a v mozku pálí, – nikdy nepocítí,
jak léta žalu ryjí v čelo vrásky!
Tak trpěť – k tomu třeba srdce míti, –
čím trpěl by však ten, kdo nezná lásky?
Ta nejhroznější, stokrát smrtná muka
jen milovaná může dáti ruka;
on vždy jim ujde, on nic nemiluje, –
nic, nikoho, – a nikdy nemiloval!
On nemá srdce, – msta jsou šašky, klam...
he, jeho neporaníš, – není kam!“