Jak slova tato slyšel Hilarion,
křik’: „Haleluja! Otevřel se Sion!“
Vstal náhle jako mladík, vztyčil hlavu
a ruce vztáhl přímo proti davu,
hlas jeho hřímal, oko blesky silo:
„Ó chvalte Pána, velké svoje dílo
on dovršil, otevřel oči slepým!
Jsem sám a jdu a divům velkolepým,
jež tají svět, se budu dívat v zraky.
Jdu ke dnu země a jdu nad oblaky!
Jsem hlas, jenž volá, ruka jsem, jež tluče!
Jdu, letím cizím světům do náruče,
na křídle vidění jsem nesen žhavém!
Ve dílnu boha nahlížím tím právem,
že vyšel jsem z ní posvěcen a čistý!
Z mé duše roste lilie, na listy
jí místo rosy nebes hvězdy kanou.
Jdu hlady mřít a opojit se manou!
Nuž, Haleluja! Na poušť! křičte v plesu.
Do vašich srdcí, jak do skalných tesů,
bůh uhodil mým slovem jako holí,
a pramen vytrysk’. Já byl dřív strom holý,
pod tíží květů skláním teď své suky;
jdu, požehnání padá s mojí ruky,
nuž tlucte v cymbál, bijte v harfy zlaté
a hlučně zpívejte ty sloky svaté,
jež Israel pěl, když ve rudém moři
se Faraon oct’ s vojskem, vozy, oři.
Jdu, s bohem, bratři, s bohem, sláva bohu!“