Ostrůvek tichý na německém moři
tu divým bouřím zoufanlivé vzdory
od dávna klade; darmo olizují
ječící vlny jeho boky skalné
jazykem tygřím, darmo proudy valné
divoké zášti o něj usilují;
ta osamělá vížka arkýřová
zde v půlnoc každou vzácné hosty chová
pod střechou svou jak bědný žebrák skromnou:
českého ducha sílu neoblomnou.