Z večera jednou karavana celá,
velbloudů zástup, pozlacených mezků
k chaloupce mé z hor nedalekých sjela
hledajíc pravou do Damašku stezku.
K úžasu svému v shromážděné četě
v čabrace zlaté, muže po boku,
Juditu zřel jsem na velbloudím hřbetě
s důvěrou dětskou v tváři, ve oku.
Turbany lesklé, hlavice jak máku,
opasky zlaté, pštrosí chochole,
osmáhlé tváře s pýchou v divém zraku
obstouply chatu v šumném hlahole.
„Derviši cizí! to-li tvoje dcera,
kalifa ret se k džauru pokoří,
od dneška má je krásná bajadéra
a tobě dám loď šperků na moři.
Veliký Allah v horách zmátl cestu,
bych na dol zlatý přišel, na nevěstu,
jak antilopu v horách nocující,
postřeh’ jsem v mechu hurisku tam snící. –
Fík s palem hlavou, kapradinou řásnou
snů vějíř spřádal nad dívčinou krásnou,
již prvým hledem pomýšlel jsem na to,
jak v rukou mých se zaskvěje to zlato,
jak v letu křepčíc po koberci patou
ukojí vášeň ve útrobách vzňatou.
Z Iranu květem ověsím ji doma,
v červeném moři zlovím perlice,
a sto otrokyň, kdy povelí rtoma,
přinesou drahé masti na líce.
Však hlava tvá, kdy v naduté se pýše
rozkazu mému, přání protiví,
plemeno tvé, jež v kalifátu dýše,
jak stádo vženu v plamen ohnivý.“