Muzikanti mocně v bubny tlukou,
všickni hoši vyšli do kola,
ba i Václav ve náručí Hany.
Jediný Vít mezi vesničany
sedě o tom živě vypráví,
kde jej stihl osud vrtkavý.
Zrak mu ohněm svítí, plápolá:
„Byla tě to jiná muzika
nežli všecky vaše bombardony.
Jeden kleje, druhý naříká,
řehcí koně, v to se mísí stony,
pušek náboj sviští vzduchu vlnou,
nad hlavou děl hromy rachotí
v děsnou vřavu tu a žaluplnou.
Tuto muziku když zanotí
vůdcův povel, však to tanec jiný –
tato nota vraždí vaše syny...“
Odmlčel se Vít a nohu ze dřeva
srovnal sobě vedle židlice;
vesničanův mlčky prodlévá
pohled na noze i na hochovi...
Ticho roste; jenom z světnice
zaznívá sem dozvuk fanfárový.
A teď jemná píseň jizbou vane
jako z duše bolem utýrané;
sotva huslař struny se dotýká,
bubnu slabě ruka bubeníka,
basa šepce jen tak jako dechem
a píšťala táhlým, smutným vzdechem.
Hrají „solo“. Mláď se vůkol staví.
Pomaloučkým jak ta píseň krokem
vede Václav zdobně do středu,
všechněch diváků kol střežen okem,
nevěstu teď kamaráda Víta;
úsměv ladný v každém pohledu,
v nožkách poskok veselý a hravý.
Hlava dívky na prsou mu skryta,
nad níž jeho hrdě kolem hledí
jak by s otázkou i odpovědí;
kolem pasu panenského vine
ruka se mu v netušené tísni...
Ještě kvílí poslední zvuk v písni,
an tu kdosi ze zástupu kyne;
Vít to kamarád se k párku blíží,
úsměv trpký na rtech spočívá mu,
s lahodou i záští na ně shlíží
hledem věrnosti i zorem klamu.
A tu hlavu popozdvihla právě
sličná Hana; Vít tu před ní stál,
její Vít s tou hloubkou v celé duši...
Divné pletivo se přede v hlavě,
divným zvukem po ňadrech to buší
a srdečka bujným chvatem tlukou...
Václav kamarád už děvče z rukou
zlehka pouští a popošed dál,
hovoru chce aspoň popřáti,
když už v tanci vírném překáží
nešťastná ta noha ze dřeva;
stojí podál jak by na stráži,
jenom zrakem na nich prodlévá,
na Haničce, na Vítovi druhu.
A mezi tím chasa v družném kruhu
hochů, děvčat kolem nich se staví;
a když zmlknul nápěv usedavý
housliček i basy docela,
jal se hovořiti takto Vít:
„My, co z vojny vrátili se dnes
v domovský svůj vytoužený byt,
my, jimž naděj prsa rozchvěla,
do jichž srdcí hostem přišel ples,
jsme dnes víc než jindy; výsad, práv
hojnosť máme aspoň jednou v žití,
do hrobů než hlavy se nám sřítí.
Předně dík vám, bratří, za pozdrav,
za těch kytic milodary vonné,
za ty zvuky jásání a zpěvu,
za ty slzy, v nichž vám oko tone.
Shledání, hle, slaví z nás tu každý!
Každého, hle, vítá rodný dům i sad;
shledal syn se s tatíčkem i matkou,
s vyvolenou srdce jonák sladkou,
s kamarádem věrným kamarád!
Nedotekl válečné se vraždy
prut nás nikde, jenom noha moje
neuprchla z osudného boje.
Mám já děvče; Hanu moji vizte,
stvoření to bez poskvrny, čisté,
moji růži v lásce zasazenou –
teď se měla státi mojí ženou.
Jsem teď chuďas; vrátiv ubohý
do vlasti se chrom a bez nohy
nešvarně bych chvátal ku oltáři,
špatně křepčil, páni muzikáři.
Dědictví však, posvěcené mukou,
nevydám já každému hned z rukou;
komu taky takový skvosť dáť?
Dědicem mým bude kamarád! –
Neodvracuj, milý druhu, líce,
aniž ty, má drahá holubice...
Viděl jsem vás v spanilé té službě
jemné písně otáčet se kolem,
a mé srdce, ač sevřeno bolem,
stichlo náhle v bývalé své tužbě.
Buďte svoji; za dar svatební
ať vám věrnosť, jak v mých prsou plála
k oběma vám, nezdolná a stálá;
paměť na mne ať vám v srdcích zní!“
Hudba počla – ale darmo, tuším.
Zaléhá jen hlučně k všechněm uším,
k srdci nenašla si nikde cesty.
Vít tu stojí těsně u nevěsty,
jejíž oči slzami se lesknou,
Václav odvrací se s duší tesknou –
však hned na to do náruči padá
nejdražšího svého kamaráda.