Ne, ona netuší, jak pro ni samu
bolestný spor svých citů konejším,
jak pro klid její vlastní srdce klamu
lží chladnosti a mírem zevnějším –
leč nadarmo! – neb vůle má se zmate,
jak od ní zaslechnu jen slůvko zlaté,
jak znova popatřím na její líc,
když vlídně, s úsměvem mi vyjde vstříc – –
i musím znova milovat ji, věda,
že srdce mé si zakazovat nedá...