„Karlíčku můj!” V objetí již vřelém
kmeta svírá duše jeho druh...
Havlíček to! Jarním sluncem v líci
vykvetly mu růže zardělé;
bílou rukou shrnul na čele
vlasů tmavých rozplynutou kštici,
oči tmavé, z hloubi zářící
jizbou známou rozhlédly se honem,
a zas kmetu sevřel pravici – –
„Zde je blaze v dechu máje vonném!”
vzdychl z hloubi. „Duše předrahá,
k vám sem letět měl jsem touhu vroucí,
slavný úřad k vám až nesahá,
srdce plně může tady tlouci!
K mamince své vyběhl jsem z Prahy
zprahlým ňadrům čerpat posily –
i k vám na skok, příteli můj drahý!”