Byla jasná, hvězdoskvělá noc.
Ve hvězd poblesku lučiny se chvěly;
Ni větýrek listem nehýbal,
Nekryla chmura hvězdu jedinkou.
Tu ozvěna hájem nesla klusot,
Klusot hbitý komoně vraného;
A komoň vraný stanul na bojišti,
Stanul a trnul nad pohledem hrůzným.
Zařval, až všecky lesy i skály
Zařvaly s ním, jako by mrtvoly
Dávno uhnilé zbuditi chtěly.
Žádný se však nepohnul;
Jen smutný jezdec s vraníka slezl,
Uvázav jej k dubu silnému
Na bojiště vstoupil, vůkol pozíral
Zasmušilou tváří, jak by koho hledal.
Ach, hledalť věru služebník pána,
Hledal Bedřich šedý mladého Vojína!
Na vše těla se díval,
Vše obracel, vpadlé tváře zkoumal,
Zkoumal i oděv při měsíční záři – –
Pána svého nenašel.