Pomník z ní nepostavíš trvalý,
nezavřeš v ňadrech, nezavřeš ji v hrudi,
odletí, odvane, jak každý cit,
an vánek v šírou dálavu jej pudí.
Lidé a svět tak jako dívka jsou,
ctí tebe dnes a láskou pro tě hoří,
ale již zejtra jsi jen obrazem
upadlým na dno v myšlének jich moři.
Odpočneš tamo v tůni hluboké,
nad tebou proudí nové vlny valem,
a jestli náhodou se vynoříš,
počerněn již jsi dna jich temným kalem.