„Kmotřínku, tak věřiti je hříchem!
Ne když tělo bujné je a krásné,
duše nikdy na tom světě lichém
nevykvete dřív, než tělo shasne.
Potom teprv neviděna oku
v ráji pučí nad vše nejkrásněji,
v slavném sboru Pánu Bohu pějí.
Však i za živa se někdy stane,
že duch vyjde. Kolik tomu roků? –
v Bukvici duch přišel do stavení,
poznali ho; vlasy pocuchané,
bez pozdravu mlčky used’ v síni.
Řekli, hospodář že doma není;
nevšiml si. Až pak hospodyni
připadlo, co vždycky slýchávala,
krajíc s máslem že mu v ruku dala.
On jej vzal a mlčky vyšel zase. –
Tak se stane často při modlení,
že si duše sídlo svoje změní.
Když pak nemůž dostat do těla se,
pláče tělo klečíc u lavice.
Takých věcí stalo se již více.“
Zatím sklenář upřel zadumaný
pohled v zem a mlčel hodnou chvíli.
A pak obrátil se na vše strany,
ruce rozpjal, jak by světa díly
obejmouti chtěl, a takto hlásal:
„Všecko to je jako v ráji krásné,
a přec ani tam cos takového
nemůže být, nad čím bych víc jásal,
nežli barva, krása líce tvého,
a tvůj rozum a tvé řeči jasné.
Neb snad tolik jsi se namodlila,
že Bůh tebe oslavuje živou?
Zůstaň tu a neplač, děvo milá,
rád jsem u tebe, rád píseň tklivou
poslouchám, když při práci zpíváš,
poslouchám, když se až v nebe díváš,
vypravujíc o těch jiných světech;
a ty nyní chodíš smutná doma
pohybujíc jenom stále rtoma,
chodíš na pouť víc než v jiných letech.
Bez tebe tu divně hospodařím;
matka tvá už chorobna je stářím.
Pozoruji tajně od té doby,
co jsme poutníka tu na noclehu
tehdy měli, v celém věcí sběhu,
že jsi jinou, doma nemáš stání.
K tomu ještě sousedstvo mě zlobí!
Holko, holko, myslíš na provdání?
Ó nech také myšlénky! Buď tady!
Nevdávej se! Tak jsi krásná, svatá!
zůstaň tak! Vždyť klíč máš od zahrady,
choď se denně dívat na poupata,
modli se tu, však ti to tak sluší.
Zůstaň svatou, zachovej svou duši!“