Já prosívám ho: Pavle, drahý hochu,
nech bít mě, prosím, s osudem se trochu,
hleď, život můj je tolik štěstíplný,
ty tak mě balíš do heboučké vlny,
že dusím se už! Dej mi vydychnouti!
Což nemohl bys na té naší pouti
bouř improvisovat, jež rozkypělá
by naším klidem trochu pozachvěla? –
A dobrý muž se na mě zadívá
a nerozumí – jen se usmívá.