Sem se od severu šourá zdola
unavený poutník osamělý.
Nejde cestou, kudy lidé chodí,
bojí se jich, by ho neviděli,
neboť šat má ošumělý zpola,
patří s úzkostí, jak loket čouhá
z rukávu, že ostudu mu plodí.
Ukrývá se tedy v hustém lese,
v pravici hůl, v levé uzlík nese,
vzdychá, jak je cesta příkrá, dlouhá.
Jak by nebyla! Ty všechny stesky,
touhy, modlitby se vzhůru nosí,
těžší každá nežli kámen, větší,
kopec roste z nich v mrak podnebeský.
Že kam děcko lehko vyběhlo si,
tam ho k stáru lesní plži předčí.