Namísto hor – jen rokle se vlnící,
namísto orlů – skřivan šveholící,
namísto bystřin – rybníků pláň tichá,
jež v slunci jako spící děcko dýchá.
Na břehu řeky svěží kypré luhy,
v nich kolem bílé vísky rozeseté,
nad nimi orné, nedozírné pruhy,
pak sad, kde réva úponky své plete,
kde kvete růže, zraje broskev zlatá.
A což ten lid, ten uvítá tě v zpěvu,
jest pilný v práci, družný ve úsměvu
jak obloha, jež nad ním rozepjatá.
A v městech jeho jarý ruch a píle,
nad řekami jak nádherné to mosty –
a Božím hodem jest mi tato chvíle,
kdy zem bohatství, krásu i vše skvosty
sem vyložila k podivení mému
jak při návratu matka synu svému.