Na vršku klášter, dlouhá alej k němu;
kol bujná pole až k hor modrých lemu,
ve vzduchu skřivan, první jara host.
Jdu nazpět alejí, zas v těžké dumy
se ztrácí duch, nade mnou lípy šumí,
ty vždycky mají luzných bájí dost,
jak netměl by se ani mezi nimi
ve kráse jara jako zbytek zimy
ten starý hřbitov – moje minulost!