Dne čtvrtého as po té nehodě,
u snídaně jsme právě seděli,
ohlásil sluha dona Miselli.
Všech napjetí se náhle zmocnilo,
však v chvíli té na pokyn markýze
do jídelny kmet vešel, šedivec.
Na tváři úsměv hrál mu dobrácký,
a modré oči v svět se dívaly,
jak nebylo by neštěstí a zla.
Stál u dveří a hlavu naklonil
a dlouhé jeho šedé kadeře
se leskly v slunci ranním nad stříbro;
ve chvějné ruce velký širák nes’
a v druhé starý deštník vyrudlý.
Zřím posud jej, ač léta minula,
stát v mlčení na prahu jídelny,
v niž otevřeným oknem dokořán
se z dálky Apenniny dívaly.
Den čarovný byl, kvetly meruňky
a jasmín voněl, vzduch jak víno byl,
a boží úsměv svět kol celičký.