Den v dubnu, mrazné odpoledne,
ač slunce svítí. Šla do toho parku,
kde scházeli se. On tu ještě nebyl.
Šla pěšinami, chladný vítr rval jí
i plášť i vlasy. Přišel, omlouval se,
měl v očích jakous neznámou jí záři
a z duše jeho cizota k ní vála.
Hovořil spěšně, časem chytla pohled
a cítila, jak chladně znamená si,
že její líc je zažloutlá a vpadlá.
A mluvil v pracně nastavených větách
o lidech, věcech lhostejných a cizích,
o příhodách, jež zatím seběhly se,
v té době dlouhé, kdy se neviděli.
A ona cítila, že mluví toto,
by zakryl jakés ono. Zasteskla si,
by vůbec také něco promluvila,
na chladný den a na studený vítr. –