Zakukala bolně žežhulice:
„Matko, dvé znám slze plodných slov.
Jedno z nich zní krutě: ,Nikdy více!‘
druhé: ,s Bohem!‘ – To mi říci shov.
Nevyřknu to první, plné hoře.
Vrátím se, – až kámen vydá květ,
vrátím se, – až stromy vydá moře,
v plotě kůl až svěží vydá snět.
S Bohem tedy, matko moje drahá,
ulož paměť moji v srdce skříň,
druhá moje matka, země vlahá,
přijme krásu moji věrně v klín!“