Mládí, mládí je jen schopnost touhy,
to jsem pomyslil, když v krajském městě
žil jsem měsíc jen. Mne ovšem zvali
prokazujíce mi vzácnou čest
na polévky a la reine a chřest,
s dámami jsem mluvil hodně plano,
zpíval jsem, když hrály na piano,
večer s chorem děv těch tatíků
nořil v maxla se i do cviku.
Dopoledne s rady jsem se bavil,
vína vliv jsem zase vínem navil,
a že nejsem vlastencem jen zpola,
vstoupil v klub jsem a i do Sokola.
Činil vše jsem s prudkou odvahou.
(Byl jsem také kousek za Prahou.)
Večer prázdníval jsem pokály,
skrytě užíval jsem jodkali,
neboť – k čertu – nelze míti dosti,
jak se zdálo mi, opatrnosti.
Ale lék jsem velmi klidně bral,
bez snů děsivých jsem dobře spal...
Moh’ jsem žít ten život hloupý, dlouhý –
ale mládí je zlá schopnost touhy...