Mám novou služku. – Hezké děvčátko!
Hned na lukách když prvně pracovala,
já říkal jí, že její ručka malá
by těžkou prací zhrubla za krátko.
Však, přisámbůh! se nehodila ani
do řady druhých drsných dělníků,
jich žerty hrubé častokrát ji raní,
hned zašelestí vzdech jí na rtíku
a hezká tvář se studem barví temně. –
Nuž, z kalu toho jsem ji pozvedl.
Důvěru velkou neměla as ke mně –
a kdykoliv jsem na ni pohledl,
tu jako ptáče vždy se plaše chvěla
a kam má hledět, nikdy nevěděla.
Mně vyhnula se, kdekoliv jen mohla.
Však jednou jsem ji přepad samotnou,
ztrnule stála, sotva že se pohla.
Tvář bledne jí a ňadra výš se dmou
Já do ucha jí šeptám lichocení. –
Tu bledosť její v růměnec se mění
a z očí modrých velká slza kane,
ret šeptá temně: „Mýlíte se, pane!“ –
Jak pěkně hněv té holubičce sluší!
Je půvabnější, nežli sama tuší.