I prchlo let zas několik...
Leč nářky rostly... V chatách všech
zněl utlumený zprvu křik,
však slabě bil o shnilé řády!
Pojednou zatřás’ vzduchem hlas...
A dělníků se hnuly davy...
Můj pán to rozhod’!... Bílý vlas
se chvěl a jeho zrak byl žhavý,
kdy k továrníku vstoupil tich –
o bídě mluvil, časech zlých,
že přetíženi rok co rok
za nízkou mzdu tu dny své tráví,
a kupředu že nejdou krok,
jen ušlapáno jich je zdraví,
jen jako psi jsou biti v bok!