I hloub a hlouběji se ztrácel v sobě samém,
a temný smutek zahalil mu ducha
jak jarní vonnou nivu mlha suchá,
pod nížto bledne vše a vše se zdá být klamem. –
Ač mile, jako jindy, vítal k sobě druhy
a snes i jejich žert a slovo živé, –
přec nezaplálo jeho oko snivé;
a sám pak nehledal jich vezdy čilé kruhy,
než raděj v lesy vyšel, – kam jej kroky vedly.
Šel bez affektu, bez kvapu a spěchu;
i sedal o samotě pod zelením jedlí
kdes u potůčku do měkkého mechu. –