Nová maska: s druhy svými
vesel k jídlu zasedám,
staré udávám tu šprýmy,
anekdoty povídám,
všemu možnému se směji,
paňáca jsem rozpustilý
při obědě, večeři –
ale někdy pod mumrejí
že to také smutkem kvílí –
tomu nikdo nevěří.
Nuže – nač si stěžovati,
když mne nikdo slyšet nechce
a když přízeň získám lehce,
jak se maska na tvář vrátí
a když upřímný můj cit
nikdo nemůž pochopit?