Zpomínám zašlých dob těch neblahých,
kde hrstka jenom mužův předrahých
mně zemdlené a chudé poutnici
hledala koutek v teplé světnici;
kde hrstka mužův těch tak nadšených
podala sobě rukou sbratřených
a neustala dříve v úsilí,
až rozbila mi stánek přemilý.
Bylo to tam – to jméno v duši ples
i zármutek budí neskonalý –
dům ten, jenž kryl můj stánek bývalý,
ten stojí dosud starým jmenem zván!
však kde je, kde, můj Josef Kajetán? – –