Řím dlouho opuštěn, lká Italie k otci.
I spěchal Urban Pátý církvi ku pomoci,
však opět svár jej vítá, zloba, plen a stony,
že nevděky štván vrací ku břehům se Rhony
a žalem umírá. Kam položiti hlavu,
kde buď jí lehčeji běd tížných za únavu,
i dobrotivé zemi aby měla blíže?
Tam bude hrob, leč není tiary, ni kříže.
Jak vadily by nebi palácové krovy,
kde mlknou v komnatách i výstrahy té vdovy:
„Tam navrátě se, umřeš!“ do bratrova domu
dal donésti se, do sadu již holých stromů,
kde v chýži zahradní a na chudobném loži
svou čekal smrt a soud a milosrdí Boží.
Jen vetchá říza z otce Benedikta řádu,
v níž chodil jako mnich, než ujal církve vládu,
již údy halí tuhnoucí. Kříž tiskne k hrudi.
A otevřenou síňkou bohatí a chudí,
mnich, kněz a kardinál, pán, měšťan, lid se tlačí,
kde soucitným jich slzám papež mroucí značí
už bez výmluvných slov, jak velikost je ničím.
Van větrů zimavých hne pavučiny smýčím
mu nad hlavou... „Kam jdeš, tam umřeš!“ slova věstná
mu nejsou děs. Kam nyní, není dráha scestná.