Rád nemám žádné z toho kvítí,
co v bujném jaře vzkvetá tu,
mne dojme zas, až budu zříti
ty bílé květy akátu.
Ty květy tenkrát napadaly
na stezky v parku písčité,
že posypány býti zdály
se voným sněhem v chvíli té;
a ve květech těch vytlačený
jsem viděl nožek krásné ženy,
těch malých, drahých nožek sled –
to mého jara, mého vzletu,
jak odcházela po tom květu
ode mne tenkrát – naposled...