„Tvařte se neznabohem, můj dávný žáku nevěrný,
mluvte, že přesvědčení vaše pevné všecko zamítá,
co zrak váš nevidí, čeho nejsou důkazy přesné:
přec nevěřím v klid váš, vaši jistotu, záporu pevnost.
Chvílemi jistě i vám, když sám v sebe duch se pohrouží,
zevnějškem nerušen, jen svým naslouchaje zvěstem,
vzchází blesk tušení – přes všechny ty závory skepse –,
že v rově neskončí vaše vnitřní podstata navždy,
ve světě tom vaše Já že k cíli pravému nedojde,
jinde teprv že světlo plné vám svitne a jisté,
tam hádanka žití vyjeví se a neshoda vyzní
smírnou harmonií... Tak hlas kýs jistě promlouvá
v nitru vašem vlastním, a hlas ten více mi váží
než důkaz nejeden, blyštící spoustami číslic.
Vždycky na lidskou skráň bude důtklivě, bouřlivě bíti,
žádati rozřešení bude velká vždycky otázka:
,Proč jsem na světě tom? Jsoucnosti co veškery základ,
příčina, cíl?‘ Vědy hloubka celá k ní odvětu nezná,
víra jenom v noc těchto tajů nám světlo podává.“