Než dívky netuší, proč temné čelo
tam nad brevířem v dlaň se podepřelo.
Po plachtách, lanoví jich těká zor,
a častěji než jindy, nedočkavý
se na paluby jednom místě staví,
kam někdy psanců vystupuje sbor,
by odměřeným douškem vzduchu, záře
hruď chabou osvěžil a bledé tváře.
Však hustěji než druzí vězeň mladý
tam samoten se noří do ohrady,
tisíckrát křížem těsný prostor měří
a hledí stále v dálku mořských niv
truchlivým okem, temnou pod kadeří,
schromenou ruku v šátek zavěsiv.
Smí delšími okřívat výlety,
než chasa druhů, s níž se nerad mísí.
Je sláb a raněn, z choroby se křísí –
a skráň mu zdobí vavřín poety.
Ó žel, proč zbloudil?! Proč že zlaté struny
neladil k poctě děv a rytířů,
vesnických zvonů, tiché v borech luny
neb milkujících v nivě pastýřů?
Proč neopěval bitev hluk a stony,
děj otčiny, vděk jarních večerů,
báj lidu, Baucidy a Filemony –
klassickým veršem v lepém rozměru?!
Proč zlatou pohrd’ ořízkou a zdobou,
proč chválou katedry a dívčí kobou?!
Proč života jen bídu, hanbu, muku
na Parnas zneuctěný divě vlek’,
a v harmonii mísil božských zvuků
odporný lůzy polonahé skřek
a rudých praporů se věnčil třísní?!
Teď ruka poklesla a konec písní. –
Teď za večera na palubě stává
a hledí zamyšlen, jak v topasy
a rubíny si slunko lože stlává; –
též jeho zašel den – leč bez krásy!