Déšť ustal, ale den byl smutný, zachmuřelý,
když první Varovo jsme opevnění zřeli,
tři mohly legie zde směstnati se jistě,
val nedodělán byl i příkop na tom místě.
Zde v hloubi kotliny, jež skláněla se dosti,
jsme zhledli hromady již tlících, bílých kostí,
tu víc jich při sobě, tam rozptýlených v dáli,
jak v odboj střetli se a tam jak utíkali,
tříšť zbraní mezi tím a koňů tlupy celé
a hnáty bez kůže, na stromy lebky vbité,
vše bylo posupné a ponuré a ztmělé,
jak všel bys v pravěku pohřbiště obrovité.
Pod stromy oltáře se tměly cizích bohů,
zde našim tribunům i vůdcům sťaty hlavy,
krev černou bylo znát na každém jejich rohu,
krev zbyla v močálu, jenž byl jí celý tmavý.
Tu v šatu sedraném k nám přišel pastýř bludný,
a hle, on Říman byl, po strašlivé té řeži
stud bránil návrat mu i zbyl zde, v osud trudný
se vpravil. Vyprávěl nám, kde kdo mrtvý leží,
kde padli legáti, kde první orly vzaty,
kde Varus poraněn, kde zdrcen tíhou ztráty
meč vrazil do sebe, i místo, balvan ploský,
zkad Armin hovořil ku davům, stanů trosky
nám tlící ukázal, pro odsouzence jámy,
v něž kleknout musili, než sražena jim hlava,
pak z řady šibenic jen holé, kusé trámy
a místo nejkrutší, kde boje hřměla vřava.