Ale Roman kráčel statně stepí,
bujné srdce bilo v bílé hrudi,
oči sokolí se upíraly v dáli,
těkaly po nekonečné pláni,
dobrý jun byl jako omámený
štěstím, které čekalo ho v světě.
Po tři dni šel hlubokými hvozdy,
tichými jak opuštěný kostel,
přespával u dobrých lidí v chatkách
roztroušených spoře po lesinách,
čtvrtý den když vyšel na pouť zase,
na stepi se ocit sněhem kryté,
celé nebe jedna byla chmura,
těžká, temná, hrozivá a smutná.
Vítr skučel, bílé, velké vločky
hustě brzy sypaly se s nebe,
nikde stromu, aby poskyt krytu,
nikde stopy po příbytku lidském.
Ale Roman statně cestou kráčel,
celý den, ač nohy jeho slábly,
celý den, ač divně bílé jiskry
zdály se mu míhat kolem zraků,
závrať ač se zmocňovala hlavy.
Byl už večer, slunce zapadalo,
krvavě se zlato jeho lilo
mrakem roztrhaným po zamrzlé pláni.
Oslněn si jinoch cláněl zraky,
zastavil se k oddechu – tu slyšel
zahlaholit cos jak ptačí píseň,
skřivánčí jak švehol čarosladký,
hlaholila však to mluva lidská,
slova tato zaslech jinoch zřejmě:
Zoro moje, večerní ty zoro,
vysoko jsi, zoro, zazářila,
vysoko nad lesy nad temnými
vysoko nad hnízdy slavičími,
pustými teď v němé, kruté zimě!
Nevidíš, zoro, s vysokých nebes,
kráčeti toho, kterého čekám,
v tesknotě čekám v samotě smutné? –
Roman udiven se kolem dívá,
spatří stan jak náhle s nebes spadlý,
velký byl a skvělý jako palác
skupený z hedvábí, aksamitu,
sněhu bělejšího. Před ním stála
žena přeluzná v labutí říze,
vlasy její, plavé jako měsíc,
ve dvou perlami posetých proudech
za ramena tekou jí a třetí
teče v týl, je zdoben rudým zlatem.
Brvy temné jako černý sobol
nad očima půvabně se klenou,
nad očima jako noční nebe
temnomodrýma, plnýma kmitu
světel nadzemských a tajůplných blesků.
Roman udiven se na ni dívá:
zraky její čaromocně planou,
nesklopeny, bez dívčího zmatku.
Zabušilo srdce jeho junné,
nedovedl zraky odvrátiti,
chvějícím se hlasem pravil tiše:
Zajisté, že zrodila tě zora,
hvězdy zpívaly ti u kolébky,
unylá tě vychovala luna!
Odvětila luzná, bílá žena:
Mnozí tázali se, jak se tážeš –
Z čeho jsem se na svět narodila?
Zrodila mě syrá matka země,
z keře rokytníka jsem se narodila,
zpod jsem vyšla skály mechem kryté,
zpod kamene jak se pramen rodí.
Nevolá mě nikdo, nemiluje –
prchal by jsi, znaje jméno moje! –
Vešla do stanu, šel Roman za ní.
Nemiloval Bůh jej v této chvíli? –
Teplo bylo uvnitř, soumrak jako stříbro
sladce vládl tam i její krása
ze soumraku kvetla hvězdným svitem.
Pažit jarní, plný vonných květů
kobercem byl v stanu, šachovnice
zlatá třpytila se v měkké trávě. –
Zahraj se mnou, řekla krásná žena
stavíc šachy třpytící se stříbrem.
Na prstech jí rudé kamy plály,
perly po vlasech jak slzy byly
vyroněné jitrem. Oči nesklopené
duši jeho ssály jako slunce vláhu.
Zachvěl se a řekl: O co hráti?
Usmála se sladce, odvětila:
Vyhraješ-li, tvá jsem, chrabrý june!
Zachvěl se a řekl: jaký základ
podám já však, nesmírná když výhra
taková mi kyne? Ty, oč se mnou hraješ?
Usmála se krutě a pak řekla:
O co hraju? O tvou mladou duši!
O co hraju? O tvé vřelé srdce!
O co hraju? O tvou bujnou hlavu!
Kývl jinoch, sedli si a hráli.
Roman hrál, jako by ve snách tonul,
sotva dotekl se šachů chvějnou rukou,
nesklopené její oči zmatek
působily mu a její krása
opojovala jak čarným vínem.
Třikrát hráli, třikrát jinoch prohrál.
Zoufalá jej bolest uchvátila,
vyskočil a bílou její ruku
za prsteny jal, za rudokmitné,
zvolal vášnivě: jsi přec jen moje,
třeba že jsem třikrát podleh ve hře!
Usmála se záhadně a krutě.
Bloude, řekla, což to není stejné,
tvá-li jsem, neb můj ty, tělem duší?
Nepustím svou kořist, věř mi, nikdy!
Budu s tebou do rakve i hrobu! –
Bledá byla jako přízrak, mlha,
oči hasly jí jak bludná světla,
povstala a šachovnicí zlatou
udeřila juna třikrát v čelo:
mlha byla v bujné jeho hlavě,
nevýslovná tíže v srdci vřelém,
temno smrti v mladé jeho duši,
povalil se na zem jako kámen. –
Když se vrátila mu zase pamět,
bylo šeré ráno, nevlídné a smutné,
místo stanu byly pouze mlhy,
místo nesklopených zraků ženy
bledé hvězdy na úsvitě hasly,
ležel na sněhu na bílé zemi,
kolem hluš a smutné, pusté prázdno. –
Roman zaplakal jak dítě pláče,
osiří-li náhle v širém světě,
vstal a šel zas v dálku neurčitou
s divnou mlhou v hlavě, matným krokem,
s tíhou v chorém, rozboleném srdci,
s temnou chmurou v strádající duši.
Nová pouť ho vedla pustou stepí,
nová pouť ho vedla temným lesem,
vyšel z lesů, zlatoskvoucí báně
třpytí se na nebi, hustě jako hvězdy,
velké město strmí před ním hrdě.
Prošel branou vysokou a vřava
liduplných ulic na něj dorážela
jako hukot silných valů moře,
nevěděl, kam obrátiti kroky,
jako slepý kráčel s proudem lidí,
ženoucích se na trh v prostřed města.
Vedla dráha podél carské krčmy.
Uvnitř zpěv byl, mimovolně Roman
zastavil se na mžik, družnost zpívajících
zdála se tak vábná siré jeho mysli!
Smuten, teskniv stojí, věší hlavu,
jasné zraky klopí k temné zemi.
Hle, tu vyjde žena veselá a krásná,
hledí naň a praví zpěvným hlasem:
Co zde stojíš smutně, dobrý june?
Město je ti cizí? Neznámi ti lidé?
Nevíš, kam bys šel si odpočinout?
Zajdi sem, v tu pohostinnou krčmu,
vypij číši zeleného vína,
rozvesel svou mysl bohatýrskou,
rozvesel své mladé vroucí srdce!
Cizí jsi a bloudíš siře světem,
zábavu zde najdeš mladých druhů! –
Hleděl na ni, bílá jako sněhy
byla v líci, jasné její oči
svítily jak sokolí a brvy
černé jako sobol klenuly se
půvabně pod čelem jejím bledým.
Roman lek’ se – obraz oné druhé
duší kmit’ mu, oné přeludové,
která jako sen mu náhle vznikla,
jako sen mu také s nocí prchla!
Divoká ho zachvátila vášeň,
rozkoš byla v ní a velká trpkost,
vzdor a posměch, tesknota a lítost,
chtělo se mu zapudit ten přízrak,
který v noci tak ho krutě mámil,
hleděl žhavě na tu, která stála,
žádný přelud, tělem v bílém světle,
v ruchu ulic a která jej zvala
s upřímností mezi živé lidi!
Usmála se, když tak na ni hleděl,
vzala pod paží jej, zašeptala:
Vesel se a pij! Až tma se spustí,
pokynu ti bílou rukou na znamení,
v komnatu že povedu tě,
v komnatu svou, abys odpočinul,
opřen hlavou o má bílá ňadra,
z opojení vínem v opojení
povedu tě divusladké lásky! –
Směle hleděla mu v jasné oči.
Bylo mžikem mu, jak by svou vísku
viděl rodnou, dřímat v stínu březin,
bylo mu, jak varující slova
otce, matky slyšel by – však nedbal,
– nemiloval Bůh jej v této chvíli? –
vešel v krčmu s vábící jej ženou.
Vešel v jizbu, znamenal se křížem
dobrého dle zvyku, před obrazem
pověšeným v šerém koutě, poklon
učinil na čtyři strany dvorně.
Mnoho bylo v jizbě mladých druhů,
všickni na něj hleděli; za chvíli
jeden povstal za dubovým stolem,
nalil číši zeleného vína.
Vypij, pravil, občerstvíš své síly,
okřeje ti mile jará mysl!
Přijal číši zeleného vína,
vypil ji a smutek jeho mizel,
druhou pil a třetí, zpíval s druhy,
vesel byl a bujný, opojení
vstoupalo mu v hlavu jako mlha,
srdce skákalo mu v prsou jako ptáče,
z očí jak by padaly mu jiskry,
bylo mu, jak by jej koráb nesl
divým mořem do neznámých pásem,
zdálo se mu též, že noc už padá
temně kolem, hle a v pustém šeru,
pojednou mu kývla bílá ruka,
bujný úsměv plynul šerem k němu,
smělé oči dívaly se na něj,
pod obloukem brv jak sobol černých.
Povstal Roman jako čarem puzen,
vrávoravým krokem za ní kráčel,
za ní, která kynula mu rukou,
z opojení vínem v opojení
povedla jej sladkočarné lásky. –
Vzcházel den a probudil se Roman –
ležel však na chladném dvoře krčmy,
opodál byl starý plášť a šaty
obnošené, roztrhané, obuv
z lípového lýka... Skřehlé údy
Roman halil v bídné ony cáry
a jak zabušil na dveře pěstí,
dvéře rozlítly se, ona žena,
která sytila jej mrzkou láskou,
stála před ním, smála se a řekla:
Jaká se to s tebou změna dála!
Včera byl jsi pyšen, květ jak máku
a dnes ubohý jsi pouze žebrák!
Včera byl jsi bohatýrsky krásen,
a dnes bled jsi, zlomen, jako chorý!
Věru, že to není moje vina
v lupičské že, bloude, pad’ jsi ruce,
když jsi v noci z komnaty mé prchal,
láskou syt a celováním znaven! –
Neodvětil, stud mu mluvit bránil,
na tesanou sedl bílou lávku,
smuten k smrti. Klesala mu hlava,
klopil mlčky oči k siré zemi.
Ozvala se žena méně krutě.
Nermuť se, mu řekla, vypij číši
vína zeleného, to tě vzpruží!
Podala mu vína, mlčky vypil,
zmužilo se srdce jeho mladé.
Řekla žena: Vstaň na bystré nohy!
Odejdi! Zde není místa více
pro tebe. Snad někdy se zas vrátíš
s měšcem zlata za hedbávným pasem?
Hanbou zarděl se a vstal a vyšel
z kleté krčmy od nestoudné ženy. –
Toulal se po městě, městě cizím,
šel a šel od jitra do večera,
nevěda, kam schýlit pustou hlavu.
Přišel k domu, odkud hudba zněla,
k domu dřevěnému, prostrannému,
dvéře pohostinně byly otevřeny,
mnoho šlo tam dobrých junů v hosti,
šli tam všichni k svatebnímu hodu,
každý v ruce měl po bílém chlebě,
každý tiše, vesele si zpíval.
Roman cítil v srdci mocnou touhu,
vejít také k hodu svatebnímu
sednout také mezi dobré lidi,
vypuditi hoře z mladé mysli,
oděn ač byl jako bědný žebrák,
bílý chléb ač neměl žádný v ruce...
Vzmužil se a vstoupil mezi hosti.
Vešel v jizbu bílou, osvětlenou,
medová kde jídla stoly kryla,
stříbrné též číše plny vína.
Křížem znamenal se Roman před obrazem,
poklon činil na tři, čtyry strany,
všickni v jizbě na něj dívali se,
s ruměncem na tváři jak stál skromně,
nesměle a slova nepromluvil.
Mezi sebou říkali si hosti:
Podle kříže, dobrý je to jinoch,
podle poklon mravů ušlechtilých,
přes to, že je zahalen jen v cáry.
Zatím Roman sed u samých dveří
na lavici pokorně a tiše,
vzpomínaje naučení milé matky
o chování při počestných hodech.
Mimovolně sklopil zrak a vzdychl.
Domu hospodář přemítal tiše:
Přišel v dům můj, je mým tedy hostem,
místo poslední u stolu kdybych dal mu,
urazil bych chudobu snad jeho.
Jedno z prvních míst mu poukázat? –
U mnohých bych třeba posměch zbouzel!
K prostřednímu místu tedy ved’ jej,
podal číši mu a pokrm hojný,
vlídným slovem hosta pobízeje
Jedl Roman a pil do sytosti,
vděčen byl, však nepromluvil slova.
Mezi hodem zaznívaly zpěvy
veselé a bujné, ale nyní dívky,
družky nevěstiny zazpívaly
tesknou píseň, kterou přivádělo
na mysl jim loučení se družky
s otcem, s matkou, s drahým domem rodným.
Hlaholila jizbou tklivě tato píseň:
Za temnými lesy, za lesy hustými,
za zelenými sady, sady kvetoucími,
zaplakala dcera v stesku po své matce,
žalovala hořce, zavolala smutně:
Proč mě, matko moje, k žalu porodila’s?
proč v tu cizí stranu, bědnou, za muž dala?
Plná tři už léta jsem tě nespatřila!
Poletím teď k tobě v ptáka proměněna!
Poletěla k matce a v zeleném sadě
na jabloň usedla, která květem plála,
žalobnou svou písní matku probudila,
prolévajíc slzy, sad až porosila.
Matce srdce bolí, svolává své děti:
Jaký pták to v sadě podivně tak zpívá,
že mi srdce v prsou samým žalem puká?
Řekl bratr starší: zastřelím ho šípem!
Mladší bratr kámen v měkké trávě hledal,
ale sestra věrná zalila se pláčem:
Matko, řekla, matko! Nehnala snad touha
naši strádající z cizí, chladné strany,
aby ptákem spěla domů k rodné matce? –
Když tu žalnou píseň Roman slyšel,
vzpomněl v stesku si na vísku svoji,
otce vzpomínal i matky dobré,
vzpomínal svých pošetilých činů,
schvátil žal ho kajicný a palný,
schýlil s pláčem skrytým na stůl hlavu,
zdálo se, že usnul zpilý vínem.
Dlouho zůstal tak, až ticho bylo v síni.
Hospodář se lehce dotek hlavy jeho:
Vzbuď se, pravil, čas je v lůžko lehnout!
Jinoch vzpřímil se a pravil tichým hlasem:
Nesklonil mi na stůl bujnou hlavu spánek,
ale hoře moje, tesk a provinění! –
Vypravoval vše, co s ním se bylo dálo.
Hospodář mu pravil: Zůstaň tedy u mne,
kupcem jsem a bohatým mě zovou.
V službě mé buď věrný, zůstaň na tři roky,
nahradím ti štědře, budeš spokojený.
Domů vrať se potom k otci svému k matce,
radost aby mělo srdce jejich věrné. –
Vděčně přijal Roman, podal na slib ruku,
na tři léta služby u kupce se zadal.
Služba na tři léta – čas jak voda minul!
Za dnem plynul den, za týdnem týden mizel,
měsíc za měsícem, jak když tráva roste...
Pilen jinoch byl a opatrně střádal,
nechodil už v cárech, sukno kupec dával,
kabát lemovaný měl zas rudým zlatem,
s límcem vyšívaným ryzím, bílým stříbrem,
hedvábný zas pás měl sedm barev duhy,
čapku ze sobola zas měl zamořského,
škorně z tureckého safiánu, pestré,
a za pasem měšec naplněný zlatem.
Šťasten zdál se Roman dobrým lidem v městě,
ale v srdci choval skrytě bolnou jizvu,
rojily se dumy v někdy bujné hlavě,
táhly bouřné chmury jeho mladou duší:
bdě i ve snu stále kořistí byl touhy,
ustavičně vídal v sněžné, truchlé stepi
strmět ze soumraku vysoký stan bílý
ze clon z aksamitu, z hedvábí, a slyšel
vábný onen hlas, jenž zval ho zahrát v šachy,
viděl bílou ženu, v labutí té říze,
plavé její vlasy, hluboké ty oči,
oči tmavomodré, jako noční nebe,
oči nesklopené, bez dívčího zmatku,
slova záhadná též slyšel její stále:
Budu s tebou, budu, do rakve i hrobu!
Trojí onen úder šachovnicí cítil,
uhod’, přikován že k ní byl jeho osud
temným oním čarem. Kde však, kde však dlela?
Zmizela a za ní klid šel jeho duše,
do skonání, Bože! na věky a věky! – –
Za dnem den pominul, za týdnem zas týden,
měsíc za měsícem, rok za rokem mizel,
ale srdce jeho bylo stejně choré,
touha jeho byla stále stejně silná,
bolest jeho na mžik ani neminula...
Sloužil léta tři, už tři bez poloviny,
bylo jaro krásné, jaro plné květů,
nad zeleným sadem bílé mraky pluly,
drobní ptáci v keřích sladce pěli.
V zahradě stál Roman v tiché dumě,
nad ním hlahol zvonů v modru chvěl se,
neboť slavně svátek vyzváněli.
Slyšel krok, a kupec, jemuž sloužil,
před ním stál a usmíval se vlídně,
usmíval se, jal se hovořiti:
Romane, vždy zadumán jsi, smuten!
Bolí mě to, neboť v lásce mám tě!
Co tě tíží? Ach, já vím to, vím to!
Samoten jsi příliš, stýská se ti.
Ožeň se, můj dobrý, milý synu.
Vejdi v sňatek s mladou duší děvou. –
Mlčel jinoch, klopil oči k zemi,
nesmírná mu tíže v srdci leží,
vidí bílý stan a luznou ženu,
cítí úder zlatou šachovnicí –
sotva víčka očí zadržujou slzy.
Ale dobrý kupec dále mluví:
Mnoho lodí po moři mi siném pluje,
mnoho zboží bohatého, víš to, chovám,
rozdělím je správně mezi dcery svoje,
jedna za muž šla a druhá mladší
jako ptáče prozpěvuje v domě.
Sličná je a jako slza čistá –
nuže, vydám za muž dceru svoji tobě,
svěřím ji v tvé ruce, dobrý june,
vím, že milovat ji budeš věrně –
dojato je tebou její srdce! –
Do země jak vkopán, bled, stál Roman,
ale dobrý kupec pousmál se.
Překvapen jsi, řekl, mými slovy,
nežádám, bys na ně odpovídal –
na večer si klidně promluvíme.
Odcházel a tisk mu Roman ruku,
vděčně za tu velkou jeho lásku.
Kupec pravil: odpověď ta stačí!
Objal juna mlčky, požehnal mu,
odešel a Roman hleděl kolem,
jak by dřímota jej ovládala,
jak by sen ho mámil neurčitý,
mlha byla v mladé jeho hlavě,
srdce podivně mu v prsou bilo.
Dumaje šel z kvetoucího sadu,
podél řeky šel, za město kráčel
mezi stromy na zelenou nivu.
Ticho bylo, ticho, pouze vítr
v dubech šelestil a v útlých břízách –
pojednou však Roman slyšel mnoho kroků,
pozved hlavu – hle! zde velký palác stojí,
bílý palác na pokraji háje,
růže voněly pod jeho okny,
pnuly se až k otevřeným dveřím,
se dvou stran kam volné schody vedly,
schody, po nichž hojně hostů spělo,
hlučně vzhůru spělo k slavným hodům.
Přicházeli muži, v rukou housle měli,
přicházely mladé dívky sličné,
jarní květy měly v plavých vlasech
a na bílé ruce seděl každé
slavík šveholící sladkou píseň.
Zachvěl Roman se tím jarním čarem,
chtělo se mu žít a radovat se,
usmívat se jak ti mladí muži,
zpívat jak ti ptáci sladce pěli!
Chmura jeho náhle pominula,
volno bylo mu jak orlu nad oblaky!
V tom, hle, z háje vycházela sama,
skvělá jako hvězda, žena krásná,
vlasy její plavé jako měsíc,
ve dvou perlami posetých proudech
na ramena tekou jí, proud třetí
teče v týl, je zdoben rudým zlatem.
Brvy temné jako sobol černý
nad očima půvabně se klenou,
nad očima jako noční nebe
temnomodrýma, plnýma kmitu
světel nadzemských a tajuplných blesků!...
Vzkřikl Roman, přízrak poznal stepní,
vzkřikl divoce a zaslechla ho,
šla po schodech vzhůru k dveřím domu,
kynula mu krásnou bílou rukou,
čaromocně plály její zraky
nesklopeny, bez dívčího zmatku...
Bystrým krokem, jako jelen bouřil
Roman vzhůru, vzhůru k slavným hodům,
nezván za přeludem svým, do skvoucí síně.
Vešel bez dechu a neklonil se
ani před obrazem, ani hostům,
po boku jí kles za zlatým stolem
na stolici prázdnou... Bez pozdravu
hleděl na ni vyčítavým zrakem,
pravil šeptem: Věrolomná, krutá!
Jak jsi dodržela svého slibu?
Pamatuješ přec na slova svoje:
budu s tebou do rakve i hrobu?
Usmála se bílá, luzná žena,
odvětila. Věrna svému slibu
byla jsem a budu ještě více!
Necítils po celou tuto dobu
tíž v svém osiřelém, vroucím srdci?
chmurnou dumu v bujné mladé hlavě?
neurčitý smutek v choré duši?
Ona tíž, ten smutek, ona duma
byla já jsem, věrná tvoje družka!
Řekla tak a vzala zlatou číši,
nalila v ni zeleného vína,
podala ji Romanu a řekla:
Dobrý june, pij, na nové družství,
na náš svazek nerozlučný, pevný!
Roman číši vzal a hleděl do vnitř,
víno kypělo v ní po kraj varem,
sloupem pára z vína stupovala,
pálila číš v ruce jako oheň.
Vypil jedním douškem plnou číši,
vypil do dna – mráz mu prošel tělem,
bylo mu jak v dusné zimní mlze.
Vedle sebe slyšel nyní šepot,
šeptala mu luzná jeho družka:
Romane, jsi můj teď nerozlučně!
Víš, co jsem ti řekla tenkrát v stepi,
v bílém stanu, než jsme v šachy hráli?
Řekla jsem ti: Zrodila mě země,
sirá naše matka, zpod kamene
vyšla jsem jak pramen chladné vody...
Řekla jsem ti: Nevolá mě nikdo,
kdybys’s jméno moje věděl, prchal by jsi!
Nuže, druhu, povím ti své jméno.
Hoře jsem. Jsem tvoje nyní hoře!
S úsměvem se rozluč, bezstarostným,
s radostí se rozluč do skonání!...
Hrůza nesmírná šla z toho šeptu,
hrůza smrtná z očí nesklopených
zela na Romana... Srdce jeho,
zdálo se, že kamení tou hrůzou.
Vyskočil jak ostrým mečem bodnut,
potácel se k dveřím, těžké nohy
dále nenesly jej, opíral se
zoufale o stěnu, žalem zlomen.
Hoře za ním zavolalo krutě:
Prchej, prchej, kam tě nohy nesou,
neuprchneš nikdy svému Hoři!
Kdybys v lese skryl se nejtemnějším,
zrubám les a najdu tebe, druhu!
Vysoká je tráva širé stepi,
skryješ tam se – skosím step já celou!
Mnoho komnat obsahuje palác
mocných knížat, v utajenou kobku
skryj se tam, a zažhu celý palác,
v troskách jeho zajisté tě najdu!
Kupec tvůj ti dává dceru svoji?
Ožeň se, můj druhu! Nalezneš mě
v síni svatební u svého lože!
Dobrá matka žije ti a otec?
Vrať se k nim a uveď mě, své Hoře,
v rodný dům svůj, pod posvátnou střechu!
Hoře smálo se, jak vítr skučí
v zimní noci opuštěnou stepí.
Sebral Roman všechny síly svoje,
prchal slepě, kam jej nohy nesly. –
Běžel jinoch, běžel podél řeky,
přišel k domu kupce, jemuž sloužil,
dýchal těžce, odpočinul chvíli,
opřen o plot zeleného sadu.
Hleděl na zahrady. Pod kalinou,
která květem osypána byla,
mladé dívky vedly chorovody,
mladé dívky, družky dcery domu,
ona sama, Duňa, věnec vila,
naslouchala zpěvům milých družek.
Zpívaly o děvě osiřelé,
kterou macecha zlá, závistivá
do kláštera chtěla mocí nutit,
vědouc, že tu dívku mladý kníže
miluje a za ženu si žádá...
Zavřela macecha dům a řekla:
Na stolici posaď se zde zlatou,
ustřihnu tvé plavé, dlouhé vlasy,
netřeba je míti řeholnici,
Zaprosila dívka chvějným hlasem:
Čekej, matko, příliš srdce buší!
Macecha zlá odvětila: V kobce
klášterní se utiší tvé srdce.
Zaprosila dívka úzkostlivě:
Čekej, matko, schvacuje mě mdloba!
Macecha zlá odvětila: Přejde,
v řeholním až ocitneš se rouše!
Zaprosila dívka zoufající:
Čekej, matko, až jen setru slzy!
Macecha zlá odvětila: Setřeš
rukávem je řeholního hávu.
Zvedla nůžky, jala plavé vlasy,
na chodbě se ozval šum a kroky.
Přišel igumen tě vysvětiti,
řekla matka; rozlítly se dvéře,
mladý kníže byl to bohatýrský,
zlatý věnec nesl pro nevěstu,
schvátil dívku, tisk ji k svému srdci,
odvezl ji na svém bystrém koni. – –