I dámy přišly, které návštěvou
k nim chodívaly druhdy – nikdy dřív
tak nebývalo, by tak zvědavě
se na vše dívaly a bavily
se nenuceně, prosty ostychu
i šetrnosti – a jim Noemi
přestala býti milým andílkem
a paní, jež ji druhdy laskaly
a nejsladšími jmény zvaly kdys,
teď měřily ji cizím pohledem,
až srdce mrazem ustydalo v ní.
A řeči vedly, jež jí vháněly
krev do tváře: o hříšném přepychu
tu mluvily, o drahé nádheře,
již otec její kolem sebe skupil,
a sebe, své i památku svou ztupil...