Sotva vyhřměl, jako pomatenec
Vojmír vylítl z rady povzteklým
Hřmotem umrtvuje urozenstvo.
Z uleknutí unáhlených vytrhl
Stanislav své bratří, moudrý stařec,
Vlasti pravý syn, y Bohů ctitel
Zkušenosti slova pronášeje:
Což jste vlasti otcové! se vřelcem
Vzdorujícým zarazyli, jakby
Slovy větrnými ohromiti
Muže, pohrůžkami vyhubiti
Vlast mohl pevnou? Ať sy zůří, ať se
Hromem, lstí a mečem ozbrojuje;
Planých nadýmání nedbajíce
Mužové sy skalní pokračují
Krokem obrovým v chrám moudrosti, a
Na oltáři svaté pravdy pálí
Obět lásky, svornosti a sýly,
Aby v rázné mocy vyhubivše
Jedovaté bludy, roztřepivše
Záhubivé zpoury, zocelivše
Trůn své vlasti jasný uvěčnili
V Čechách jednotu a čest a štěstí.
Muži zákon vyřkli, všickni bratří
Kořte Bohu se, jak srdce káže.
Zákon jako skála mocný stůj, a
Bratr objímaje bratra plésej!
Řekl, a panstvo poctilo ho hlučnou
Chválou. Křesťané co vděčné děti
Vylívali slzy radosti, a
Ruce k nebi spínajíce Krysta
Ku pomocy na zem volajíce
Vyškubli se z ničemnosti prachu
Do nebeských rájů, kde své bratří
Zablouzené jako milé oudy
Věčné blaženosti uvítali.
Pohané tím krásným podíváním
Oblomili srdce, pocýtili
Zblažujícých radostí, že cyty
Zvýšujícý vděčných vidí bratří.
Jedna moc a jedna duše buďme!
Řekli, stvrzujíce přísahami
Stanovení ku prospěchu vlasti.