Svojanove, tichý hrade
na úbočí žďárských hor,
úsměvného slunka zor
na mušku si tě již klade,
nelituje, zlaté šípy
na tvé hrdé báně střílí. –
Na nejvyšším valu lípy
statný kmen se v okno chýlí,
obalený bledým květem,
opojený sladkou vůní.
Pyšně na něm ptáci trůní,
hnízda lepí k stinným snětem.
Usměvavé jaro tady,
má své touhy, má své vnady, –
po tom ruchu, po tom plese,
kdo ví, co jim nepřinese?