„Já byl také šťasten za mladosti,
Zářilo mé oko spokojností,
K zpěvu, k plesu hrála ve mně krev,
A dle jména jenom znal jsem hněv.
Pyšně jsem nes’ – přímo svoje čelo,
K pravdě, k cnosti horoucně jsem plál;
Vůkol mne ach! radostí vše pělo,
Kdež jsem kráčel, kdež jsem koli stál.
Když slunéčko vyšlo jasnozlaté,
A mi kynul ke činnosti den:
Konával jsem povinnosti svaté
I bdícího blažil noční sen.
Viděl jsem ty pozlacené hory,
Jak své roucho v dálce měnily –
Slyšel plesat vděčné bohu tvory,
Vody hlučné jak se pěnily.
Ozval tichý háj se v radování,
Zhůru vznes se z poli skřivánek,
Člověk u svém čilém počínání
Tvůrci vzdával za svou radost vděk.
Tak když vešken světa tvor žil plesu,
Šťastným jsa ples ten jsem šťastným přál;
Sadu – luhu – kvítku – poli – lesu –
Plesy své jsem zpěvem jevíval.“