Tak Horac, jenž mi potom čet své verše.
Ta jedna strofa jeho zní mi v duši
a duše bezpočtukrát deně pošle
ji na rty a rty vyslovit ji musí,
by duše znovu kořit se jí mohla:
„Mé básně budou čteny, dokud stoupat
Vestalkou provázený mlčenlivou
Pontifex bude stupni Capitolu“
ó Foibe Apolline, dech se tají
při takých verších a mráz tělem běží
posvátné úcty... Jaká zář je v duši,
když ruka smí a může napsat tohle!
A jaké žití!... Foibe Apolline,
jak pastorek tvůj připadám já sobě
v srovnání s nimi... Takové mám chvíle,
že duše nad svou ubohostí pláče,
a jako žebrák, jemuž zlatý peníz
v dlaň upuštěn byl vzácným dobrodincem,
já šťasten byl bych, kdyby v také chvíli
kdos mimojdoucí, rolník, kupec, tulák,
jenž třeba jmena mého ani nezná,
přistoupil ke mně, ruce dal a řekl:
– Jsi básníkem, já vím to, muži bědný –