Takto prchnul den, noc prchla prvá
po té ráně, jež tak zle je stihla
znenadání, jak blesk s nebe sjíždí.
V úsvit jitra, lenivý a šerý,
posel za poslem se začal vracet,
na každém však bylo vidět z dálky,
jak se blížil, nepřichází s dobrou,
každý v strachu k zemi chýlil hlavu,
předstoup každý ostýchavým krokem
před rytíře i před jeho paní,
kteří nedočkavě vstříc mu vyšli,
plaše jektal, vázl v řeči, umlk;
vposled s pláčem klesl na kolena,
obou nohy žalně objímaje,
hlásil marný výsledek své cesty,
výzvědů svých, svého doptávání.
Nikde, nikde, nikde nebyl viděn
jejich Jeník, ani pastýř v luhu
ani rolník v poli nezahléd jej,
že by kolem šel svým lehkým krokem,
u žádné on chýše nestavil se,
nezaklepal na žádné též okno.
Krátce, nikde v kraji po něm stopy,
v kraji, kterým jindy probíhal se
dobře známý všem, rád všemi vídán,
nebo milý hoch byl kučeravý,
prostoduchý, ke všem přívětivý,
žádnou pýchu nehostil v svém srdci,
družný k děcku nejnižšímu z lidu,
s ním rád zásoby své sdílel malé
na mlskách i hračkách. – Pryč byl, zmizel...