„Ale předce mužská loutka ta,
mužům stvořená jen k pohrdání,
bouřila můj vztek: ty v zadumání
stálas před ním vřele dojata,
a když pak můj zpitomělý sluch
náhle zbystřel, an mi zazněl vzduch
čaromocnou hudbou tvého slova,
slyšel jsem tě říci: „„Dobře již
znáte mysl mou, i vězte znova,
že, ač spanilé jsou sliby vaše,
zůstavují v srdci mém jen tíž, –
jest mi teskno, utíkám se plaše
před tím žitím skvělým ve svém prostém
zpět k své lásce, ke svým povinnostem.““
Pak jsi mlčela, a zdálo se mi,
že z tvých očí vážně sklopených
v pruhu světla, v němž tvá hlava plála,
slzy dvě jak jiskry padly k zemi;
a v té chvíli, kdyby v blízku skála
v zemi byla vrostlá, byl bych silou
paží, hrozným pudem vzpružených,
vyrval skálu tu a vmetl ji
jako pírko v soupeřovu hlavu,
stokrát prokletou! On potměšilou
duší svou snad větřil nebezpečí,
neboť pravil ti svou hadí řečí
již jen málo slov, vzal ruku tvou
za konečky prstů, nesl ji
po svém pansky zopičilém mravu
k ústům svým, a s mrštnou poklonou
obratností raka pozpátku
za vaši se vkradl zahrádku.