Ah, kam nikdo nevidí,
kde je všecko šedivé,
jako jitro prosincové
zamžené a neživé,
kde za oken ledné květy
ohradil se vnější svět,
z kterého sem do komůrky
na strast její nevidět –
sem, ach sem, kde duše chřadne,
sem, kde smutné oči touží,
kde se všecka trpělivost
odměny své nedoslouží,
sem, kde nejvábnější sny
kořínek svůj bolestný
do hluboka srdce ryjí,
ale v květ se nerozvijí –
ah, sem také, Svatý,
hoď svůj ořech zlatý! – –