Tam v stěnách, stropě zlacených slov rysem
tkvěl na kameni obsah svatých písem
s obrazem mnohým proroků a reků;
však na rozhraní obou velkých věků,
kde starý zákon k novému se blížil,
pod tíhou kříže spasitel se nížil
pohledem slunným patře ze mramoru
na vrahy své a na ubohou matku,
jež podál stála v žen a mužů sboru.
Tam mnich poklesl uštván na klekátku:
„Ó synu boží! odpusť mi mou zradu,
že šat řeholní ku nohám ti kladu
a jako sběh zářného od praporu
ubíhám v dál, bych v ryk se mísil vášní,
jež z plamenného proti Tobě vzdoru
v svých srdcích lidé rozpoutali strašní.
V jich řadách hledat otce svého budu,
jenž jako hvězda, víry na bezcestí,
zapadl v propast nedozírných bludů.
Obrazem matky, lásky ratolestí
zabuším v srdce, doteknu se spánků,
syn otce najde, otec svého syna
a s milostí tvou velká jeho vina
jak černé mračno zajde do červánků.“