„Je ostatně to přání domýšlivé vskutku!“
se Pavel dále smál, však hned ucítil důtku,
hlas vnitřní: „Tlacháš!“ děl, v něm cítil smích jak bič,
jenž srdce šlehal mu a radil: „Pryč – pryč – pryč!“
Však ač hned souhlasil a uznával tu radu,
přec nemoh’ odtrhnout se, přervati tu vnadu,
jíž zjev Helénin pln byl, na něho jíž vál;
on v trapné minutě té pokročil s ní v sál.