Div stal se, zázrak. Jako nebes dar
mi zněl ten zpěv. Již nebyl opuštěn
jsem ani sklíčen. S lidmi žil jsem zas
a v jejich středu k srdcím volal jsem,
by pozvedla se z prachu k výšinám,
nes’ radost jim a světlo, útěchu.
A mojí vlastní duší blaženost
se rozlévala; necítil jsem běd
ni bolestí, já usmíval jsem se
a pohnutím se zachvíval, a zrak
mi vlhl slzou. Tou jsem děkoval
za div ten Bohu, cítě, že se on
to sklonil ke mně, se mnou tady dlel
a zaplašil můj stesk a ztlumil ston,
všech bědných duší vlídný Spasitel.