Jednou v letě v polích po mezi
procházel se kolem svého chodě,
ruce v kapsách, cinkal penězi,
pohvízdával, hleděl po úrodě,
spokojený usmíval se málem,
na své půdě byl zde jako králem.
Prošel kolem kvetoucího žita,
kolem pšenky, kolem jetele.
Ticho všady. Pod mezí jen skryta
křepelička tloukla vesele.
Skřivánek se ozval s modré výše.
Bílé mráčky lehounce a tiše
od východu v západ letěly.
V širých polích pusto prázdno bylo,
živé duše oko nespatřilo,
jako bývá venku v neděli. –
Po mezi tak došel k cestě polní.
Ze staré a pěkné aleje
sotva zbytky zde – tam ještě kol ní.
Hluboko jsou vryty koleje
v černou půdu, svěží trávník roste
kolem cesty a v něm květy prosté.
Plachý stanul. Kdo tam pod jabloni?
Mladé děvče, slečna jakási.
Neodolal, ohlédl se po ní,
(zvědavosť se vždycky ohlásí!)
Její tvář je půvabná a svěží,
ale smutná, – či to pouhý stín?
Klobouček a kniha vedle leží,
bílé ručky položila v klín, –
několik tam polních květů vadne. –
Černý vlas je rudou stužkou spjat,
nenádherný, ale vkusný šat, –
vše jí sluší, hezké je a ladné.
Hledí před se – kamsi do daleka,
zadumaná, – na někoho čeká?
Patřil na ni chvílku, – je to hřích?
odejít chtěl, – v tom se obrátila
a dvé očí temných hlubokých
spočinulo na něm. Bože, v nich
jaká že to kouzelná moc byla?
Z jejich temna jakby jiskry plály,
Plachý cítil, že ho v duši pálí. –
Zvedl klobouk, upřel oči v zem,
nepromluvil, do rtů zaťal zuby,
rychle přešel, myslil se hněvem:
„Hle, kterak jsem nevlídný a hrubý!
Aspoň slůvkem měl jsem pozdravit!
Červenám se jako hošík malý!“ –
Zas ten pohled duší se mu kmit,
zase krev mu do tváří se valí.
Kdo to děvče? Co mu po něm však!
Kráčel cestou – stále pomaleji.
Kam jen pohled’, viděl oči její
hluboké a snivé – sladké tak – –
Rozhněval se. Vzdorně hodil hlavou;
zapomenout snad by nedoved?
Přemohl se. S tváří usměvavou
přišel domů klidný na pohled.
Jako jindy políbil svou ženu
a dohlížel k práci na dvoře
v duchu stále k sobě hovoře:
„Co mi po ní? ani nevzpomenu!“
Však ty oči ještě před ním plály,
zdálo se mu, že jej v čelo pálí,
ale v prsou cítil pusto, zimu.
A když večer lehl unaven,
divné oči spáti nedaly mu,
a když usnul, nepokojný sen
dvě ty jiskry před ním rozžhal zase.
Podivná z nich k němu plála zář
a ta jemná, čistá, dětská tvář
krásnější mu ještě zjevila se.
Z rána myslil: „Nevzpomenu víc!“ –
S vynuceným uvažoval klidem:
„Co se stalo? Pěkná bledá líc
v našich polích, v našem žírném kraji,
kde jen dívky zdravé růměné
jako třešně na sluníčku zrají,
zdá se zjevem z říše vzdálené.
U nás dívky knížek nečítají,
před sluníčkem neutekou v stín,
líně rukou neskládají v klín!
V paměť se mi vloudil zjev ten cizí,
při práci však také jistě zmizí!“ –
Přešel týden, druhý, – ale divy,
v paměti mu zůstal jako živý
svůdný obraz oné dívčiny.
Myslil na ni. Byly hodiny,
kdy sám v dumách kolem statku bloudil.
Smuten býval v středu rodiny,
úsměvu mu na tvář nevyloudil
ani štěbet dětí veselých,
ani ženin žert a lichocení.
Rád se ztrácel v jakés plané snění,
a když procít’, říkal: „Hřích, ba hřích!“ –
A hle, osud: Jednou z nenadání
uviděl ji opět, v údolí,
u potoka, pod květnatou strání
rozlehlé kde stíní topoly,
houští vrb se nad pěšinu sklání.
Ticho, pusto bylo v okolí.
Sama v dumách se sklopenou hlavou
v ústrety mu šla tou stezkou tmavou.
Stanul a krev mizela mu z tváří,
divá bolesť hruď mu sevřela.
Hledí, hledí, – jen mu oči září.
Dívka blíž a blíže kráčela
a on myslil: „Jsme tu sami! sami!“
Hle, v tom ve stín mezi houštinami
sluneční se vedral paprsek,
ozářil ten zjev tak ladný, milý,
dívčí krásu, něhu, pel i vděk.
Zvedla hlavu, – zraky zasvítily,
ale hned se pod brvami skryly.
„Dobrý večer!“ řekla potichu.
Dech se tajil, – cos mu hrdlo svírá.
Hledla na něj. Zpola ve smíchu,
zpola v bázni do tváře mu zírá.
„Dobrý večer!“ řekla hlasitěji.
S jakým plesem chyt’ by ručky její,
bílé ručky a je zulíbal!
S místa však se o krok nehýbal.
Stezka úzka – vyhnout nemohla se,
potřetí jej oslovila zase.
„My se jednou potkali už, tuším!“
„Ano!“ řek’ a dýchat začínal,
„ano, jednou a já vzpomínal!
Odpusťte, že podruhé vás ruším!“
Hlas mu selhal, – zasmála se k tomu,
ale rázem utich’ její smích. –
Blýsklo se mu v očích hlubokých,
slyšela, jak srdce bušilo mu.
„Chtěl jste, pane?“ šeptla v rozpacích.
„Chtěl jsem – chtěl jsem – –“ pravil, lapal slova.
(Co chtěl, bože! ano, co tu chtěl?)
Na chvíli se dlouhou zamlčel.
„Chtěl jsem –“ počal zmaten znova, –
„chtěl jsem knihu, kterou v ruce máte!“
Zeptala se: „Zdali knihy znáte?“
Otázka ta jaksi divně zněla.
„Jsou to básně!“ na omluvu děla. –
„Však i básně jedenkrát jsem čítal!“
Proč to řekl, o tom nepřemítal,
ale teskně tak zněl jeho hlas,
že naň dívka udivena hledla.
Vzpomínka ta trpká byla as.
Jeho pohled snésti nedovedla,
zarděla se. Rukou třaslavou
podala mu mlčky knihu svou.
Vzal ji. Úsměv kmit’ se na rtu jemu.
„Odvykl jsem knihám za léta, –
nebudu snad rozuměti všemu,
co tu veršem praví poeta!
Zeptám se však.“ – „Vysvětlím vám ráda –“
„Zítra?“ ptá se a zároveň žádá.
„Zítra tedy, v tomto místě zase?“ –
„Zítra!“ ale sama děsila se.
Co si o ní muž ten pomyslí?
jaký cíl má? jaké úmysly?
„S bohem!“ řekla, chladnou býti chtěla,
ale jako vlčí mák se rděla,
v rozpacích a studu odcházela. –
Nepohnul se, – hleděl za ní jen,
bylo mu, jak snil by sladký sen,
a když posléz v houšti zmizela mu,
jak by procit’ z lahodného klamu.
Zamračen se vracel domů zpět,
v ten svůj úzký, všední, prostý svět.
Sousedé jej zdraví, – neodvětí,
nepohledne ani na své děti.
Když jej žena kolem hrdla vzala,
s úsměvem by tvář mu zulíbala,
vytrh’ se jí prudce z náruče,
zamračil se, – cosi zahuče,
do sadu, kam nikdy nechodíval,
odešel. Tam za křovím se skrýval,
četl mlčky. Po tak dlouhém čase
knihu básní v rukou držel zase.
A hle, cítil rozkoš podivnou!
Jako jarním slunkem oživnou
dávno zimou ztuhlé, zvadlé květy,
tak i v jeho duši ve chvíli
vzpomínky se mrtvé vzbudily.
Bylo, bylo před dávnými léty,
jinak hleděl v širý boží svět,
chystal křídla mladý orlík v let
v modrou výši v dálku nedohlednou. –
Vůle boží! Padl k zemi zpět,
k černé zemi, k černé zemi zpět,
pod ní zmizí beze stopy jednou. –
Jakáž běda? Rozplynul se sen.
Přečet knihu. Zpátky zachmuřen
navrátil se domů. – Za stůl sedne,
na ženu ni děti nepohledne,
v dumách hlavu o dlaň opírá.
Setmělo se. Lampa dávno hoří,
k večeři už žena prostírá.
Kolem smutno. Nikdo nehovoří,
děti v koutku sotva dýchají.
Matka stírá slzu potaji, –
po boku mu sedne, tváře hladí.
„Nemocen jsi?“ – To i ono radí.
„Jaký smutek na duši ti pad’?
Zlé tě oči uhranuly snad?“
Odstrčil ji. Řekl: „Nic mi není!“
a před spaním nedal políbení
ani dětem ani ženě svojí,
pohlednout jim v oči snad se bojí. –
Probděl noc. A podrážděný vším
ráno vyšel. Hlasem chraptivým
okřik chasu. Dlouho chodil dvorem
s netajenou zlostí, s němým vzdorem.
Vlastní život se mu náhle hnusil
a – což platno! – tady žíti musil.
Vytratil se z domu. – Ku potoku
zašel s knihou. Čekal – dlouho tak! –
a když zaslech’ šumot lehkých kroků,
chtěl se vrátit, studem zdržen však
jenom stál a mlčky klopil zrak.
Přišla! přišla! Sama rozpačitě
zdravila jej. Bílou ručku svou
podala mu jaksi s obavou.
Proti němu byla pouhé dítě!
Hovořili, – zprvu nesměle,
ale přece jako přátelé. –
O knihách a o tom světě jejich,
o umění, o lidech a dějích
vypráví mu děvče zardělé.
Plachý skrovné vzpomínky své sbírá,
v oči její, v černé oči zírá.
A hle, kterak vichrem minul čas!
Loučila se. Novou knihu zas
podala mu. Vzal ji. Ruku její
zachytil a stiskl důvěrněji.
Zlehka se mu vymkla zmatená,
s výčitkou naň mlčky pohleděla
a jak holubička splašená
zardělá mu skokem uletěla.
Zaťal zuby. Když se domů vrátil,
nečet v knize. Náhlý stesk ho schvátil.
Cože s knihou? odhodil ji v kout,
škoda věru do ní pohlednout!
Jaký prospěch z učení a čtení?
zda se jeho osud o píď změní?
Rovná cesta před ním. – Osud velí:
po té jíti musí život celý.
Ten dvůr, víska, žírná pole, pluh,
to mu dáno, to mu celým světem.
Však tu jeho líhu dobrý bůh
požehnává obilím i květem!
Zasmál se a obrátil se k dětem,
zulíbal je vřele všechny řadou,
vyzved v rukou svoji ženu mladou,
na čelo ji šťastnou políbil:
„Opravdu jsem včera churav byl!
Teď jsem tvůj, tak jako dřív jsem býval!“ –-
A byl klidný. Druhého dne však –
s hodin starých neodvracel zrak,
nepokoj svůj s namáháním skrýval.
Náhle vstane, vyjde ze dveří,
vyjde v pole. – „Podívám se k lidem!“
praví ženě s vynuceným klidem,
ale sám už sobě nevěří.
Na opáčnou stranu zaměří,
za chvíli však došel spěšným krokem
ku známému místu nad potokem.
Již tu byla! Ona! přišla zase!
Z daleka mu kývla, usmála se. –
Zachvěl se a k čelu tiskne dlaň.
Dobře ví, že měl by prchnout zpátky,
ale ona, ona čeká naň! –
Sklonil hlavu, skončen zápas krátký. –
Přistoup’ blíže, chladný na pohled,
neobratně její ručku zved’,
políbil ji. Cítil, jak se chvějí
v jeho pěsti drobné prsty její.
Neprchala, ruku nevymkla mu,
v tušení jen jakéms tesklivém
oči k němu zvedla s údivem, –
nebylo v nich posměchu ni klamu.
Přinášela knihy. – Zamračený
drsným hlasem odřek’: „Nechci číst!
Černým písmem potištěný list
jaké může býti pro mne ceny?“
Beze slova pohlížela naň. –
„Sedlák jsem a mozolná má dlaň,
duch můj kotví v této černé zemi. –
Což ty knihy, které nosíte mi?
Což ty světy, které kreslíte mi?
Radíte, bych srdce oderval
od té hrudy, od té svojí země,
učením bych též se lepším stal?
Nechci!“ řekl rozhodně a temně.
„Nechci! Jak jsem, takým přijměte mě!“