A když bylo zase na sobotě,
chodil sklenář trudný, neveselý.
Nic mu vhod už, ani tyčka v plotě.
Ráno přivstal, do zahrádky vkročí;
stromky, květy jako po koupeli.
Prohlíží, kde puklo nové poupě,
plné květy přepočítá skoupě,
a pak ku východu zvedne oči,
ruce sepne, nad květy se modlí,
aby jim snad času nepohodlí
neb zlý člověk neuškodil vzrůstu,
za každý zvlášť: za růže list, máty,
karafiát, lilje, za muškáty,
za jiřinky, afrikán, měsíčky,
Boží dřevec, yzop, za kapustu. –
Modlil se a od stromu šel k stromu,
s kterých přelétaly sýkořičky,
jak by stromek na strom v skutku házel.
Domodlil se, podivil se tomu,
jak ty stromy, které sám on sázel,
rozepjaly větve, snad kdy spával,
neb to nikdy, ač si pozor dával,
neviděl, jak z větví ratolesti
vypukly zas, a z nich lístky, květy.