Má-li tvá duše rozkvést úrodou:
Světlem a úsměvem, láskou a blahem,
vždy musíš sejít dřív, ó Persefoné,
nevinná, nevědomá – slabá, neplodná,
do temné říše podzemních tajných sil,
kde Bohy Světlými vězněná Bytost Světa
svůj zašlý žije věk.
Bůh hrubší citem, starší myšlenkou,
vždy dřív té unést musí z kruhu družek tvých
násilím paže své, rozhodné vůle.
Nevinné, dětské tvoje útroby,
zkad do nedávna zněla ještě píseň,
veselá, hravá, jak zvuk studánky,
vždy jablka temného poznání
dřív musí okusit a strávit, v krev svou přetvořit!