I stoupá arkadami, z arkad ven,
i stoupá kvetoucími záhony,
až odkud větřík vonná přines’ slova,
až tam, kde keři růží obklopen
se skvěje světlý obraz madonny,
jež dřímající dítko v klíně chová:
„Vrať ty mi spánku klid! Vrať ty mi sen!
Modlitbu nelze přivolati zpátky:
vrať ty mi klid! – hle! dítko spánek sladký
v tvém klíně objímá. Kdys odpočíval –
kdys před lety i já jsem v loktech matky
a v loktech jejích sny as krásné sníval.
Mne sirého ten klášter v náruč vzal,
a hochu malému se matkou stal;
že po pravé jsem matce netoužíval:
teď v klíně jeho nenajdu již spánku,
již uprchl a prchá dál – a dál?“