Nedbale roztržitý teď Václav starci naslouchal;
při větě poslední jemná se zamihnula červeň
tváří matně bledou, ramenem pokrčil mimovolně,
v úsměvu pak nuceném, leč vážným tónem opáčil:
„Krásoty různá jen zjevení jsou kvítka sasanky
i zraky půvabné; a stejně i ve květu vábném
leckdy se jen skrývá jak v pohledu nejspanilejším.
Pak skrušenému duchu svět vůkol o lásce nekáže,
tvář naň ledně krutá i z květné houštiny zírá.
Příroda bible pravá, jediná; však víra tu marně
podpory sobě hledá, svých důkazy tuch nadehvězdných;
jen chladný vědy zrak povolán to vykládati písmo,
jež záhad plno jest, run věčně nerozřešitelných;
čím pak hlouběji duch zpytavý v tuto bibli se hříží,
tím víc povětrná prchají fantasmata víry,
a proto nelze myslit s církví vědy družbu upřímnou.“