Vyšli na dvůr, po němž chodí kury,
vyšla Mařenka, jim zrní hází,
očkem Antoše však doprovází.
A když opět něco nesla s hůry,
zůstala si chvilku na pavlači,
patřila, jak Antoš právě hladí
hříběte pleť nad hedbáví hladší,
a když naslouchala z poúkradí
nachýlivši hlavu – Antoš kouká,
kolik hnízd přibylo na podkroví:
Mařence se rozsypala mouka
leknutím, a zrovna Antošovi
za klobouk se sněží. Už ji vidí,
kterak na pavlači naň se dívá
Mařenka, jak z místa hnout se stydí.
Však v tom kravka zabučela z chlíva,
a pan otec za sebou ho zove,
vzbouzí jalovice, aby vstaly.
„Pan Bůh požehnej!“ „To tele nové
půlroček je! Tam ten býček malý,“
vysvětluje hospodář, „je moje –
bude tahat! S nápojem jdou, vizte!
Mařenko, dej soli do nápoje.
Tamto červené, hle, jak je čisté,
na jaře jsem daroval jí k svátku!“