„Nežertujme, sestro milá,
znáš můj osud truchlivý,
půl jsem nám, půl lidem žila,
stín mé lásky neživý
zůstal se mnou, se mnou bloudí
věren v smrti napořád.
Z lidí jest a měl mne rád.
Duše jeho nevyloudí
nikdo již, je Vodníkova,
zmocnil se jí tenkrát zloch,
kdy, šeptaje lásky slova,
vrhl se můj snědý hoch
pro mou lásku bez naděje,
víš, tam u vrb do peřeje.
Nenávidím Vodníka,
a co člověk v mnohé trýzni
buduje a podniká,
všemožně svou dařím přízní,
půdu jeho polí držím
kořáním vrb proti stržím,
břehy pevním ke vzdoru
proti proudův úporu.
Vláhu tichých dešťů volám,
s prvou v březnu fialkou
rozběhnu se k spícím zmolám
a je budím píšťalkou.
Sestro milá, nemáš zdání,
jaký by to rozdíl byl,
kdyby přešlo panování
z lidských v ruce černých sil!
Místo ruchu – choré mdloby,
místo lásky – spor a zloby,
místo jasu – mátohy,
i to slunce s oblohy
potom černě svítilo by.“