„„Živěnu patřte na dobrotivou, jenž všecky živí nás,
Zdeť podobizna lepá, co naší zemi úrodu dává.
Vezdy podává tať rolníkovi odplatu hojnou,
Potně tuhou kteraký radlicí všady půdu počáral,
Tať zvlněné nám klásky zrním naplní zlatoleskným.
Dlužno za dobrodiní tedy jest nám vzdávati díky,
Aj tuto nevděčník, vloudiv se i náš mezi národ,
Roztrušuje bludy, vlastenským nezbedně se rouhá,
A v prachu jen ke cizím se bohům vine. – Lebku Perůne
Roztříštiť bleskem prodléváš ještě takému?
Živěno dobrotivá dary svými ty ještě živíš jej?
O krajané moji, na blízký pohledněte národ!
Ztud, zčeřený Tigris co do zálivu proudy vylévá,
Jenž svlažuje břehy rozličných jazyků tamo lidstva,
Až lenivý jekotem v moři Tájo co tok pochovává,
Ztud, co Hibernie tam hlavu svou z Atlantu vypíná,
Až v Nubii vlny pískovaté co dmou se do oblak,
Přes hlubiny strašné, jeho mocné sáhalo žezlo, –
Parthy Lukul podrobil válečné městu hrdému,
Řechtajecí broňové obloukem vítězoslavně
Vlekli kořist. Braň záhubivou zase k Jánuvu chrámu.
Karthágů poděsil Scipio slony tamto u Zámy.
K zátoce Africké Neptun větřidla donášel.
Zhrdlý Řím býval všemu národu zákonodárce.
Lůně ve vítězném co se teď roztrousila víra,
Símě jejížto u nás chtěl škodné trousiti bídník:
Klesnula víra bohů, s tou Římský klesnul i národ!*)
O krajané, bohy, též otců vzdy našich ctěme víru! –
Hněv svůj kroťte a nám zůstaňte vy laskavi vezdy,
O bohové! potokem vám k pomstě cediť bude krev se!““