Slz jeho déšť když posléz pominul,
do zraků svých ssál rozkoš nebeskou
těch údolí, jež jeden byla květ,
těch zlatých hor a jezer safirných,
jež nikdy chmura nezastínila,
kde zima neznámá, i žízeň, hlad,
zlo neznámé kde slovo. K nebesům
pak oko pozved’, Bohu děkuje
za milost nesmírnou. A blankytem
teď růžová a zlatá oblaka
se vznášela, a blíž když připlula,
tu poznal Brandan, že to zástupy
jsou blahých duchů. V těla z lesklých par
se byli oděli, ten červánkem
se rděl, a onen svítil růží zas,
jak hvězda ze stříbra se jiný zdál,
a některý jak blankyt proniklý
tak mnohým zlatotřpytným paprskem,
co třeba bylo, aby modré nic
tvar na se vzalo přeluzného sna.
Zář vůní byla, vůně barvou zas
a obě hudbou, divem všechny tři
tak nevyzpytným, jako krása jest
a její zákony a podstata.