A potom někdy s námi chodil Georges
a jednou cestou domů hloubali
jsme o těch záhadách, zda možná jest,
by ten, kdo umřel, z říše záhrobí
jak oživlý stín zjeviti se moh’
zas někdy jako duch, a možná-li,
že mezi světem stínů zemřelých
a námi živými by skutečně
dál byly jaké vztahy... Noemi
po celý večer byla podivně
tak rozčilena – pozděj řekla mi,
že živá připomínka na otce
ji rozčilila tak, že stěží jen
se pláče zdržela. A najednou
se zastavila. „Jednou řekla jsem,“
mně pravila, – „ty pamatuješ se,
co řekla jsem ti tehdy? Děla jsem:
‚I mrtvá bych tě přišla navštívit‘ –
víš, vzpomínáš si? A já přišla bych
a přijdu, možná je-li, že by ten,
kdo umřel, na chvíli se vrátit směl
k těm, kdo jsou živi... A v té chvíli on
se usmál. „Ne, já nikdy nevěřím
v cos takového,“ děl a o jiném
jsme mluvit začali. Však Noemi
víc nepromluvila už večer ten
a viděl jsem, že tak je vzrušena,
jak nikdy nebyla. A nazítří
když k ní jsem přišel, jako zlomena
div povstala, když přivítala mne –
šla matka její říci děvčátku,
že učitelka jeho churaví.
A Noemi tak jako bez duše
u okna seděla, o podušky
opřenu majíc hlavu. „V noci dnes
mne navštívil můj otec,“ řekla mi,
„mně ve snách zjevil se a nade mnou
stál dlouho, na mne upíraje zrak
svůj ztrnulý. A zakryl svoji tvář
a plakal – jeho slzy spálily
mi srdce v těle... Včera mluvila
jsem o smrti a možná, kdož to ví,
že smrti bližší jsem, než sama vím...“
Mne zlekala a v duchu jsem si děl,
že nikdy víc ji nepovedu tam,
kde vzpomínky tak trudné cele vzruší
tu citlivou a něžnou její duši.