Sníh ležel kolkolem, a tuhý mráz
jak úpír mízu stromu v lese ssál,
tma byla všude, pouze v hradu plál
jak rudé slunce oheň veliký,
a zápasil jak s běsy se stíny,
jež ve všech koutech síně vězely.
Před ohněm dumal Chobol o vraždě.
Když zahlíd’ mne, jak ze sna probuzen
se zachvěl, kynul mi, bych přistoup’ blíž,
a šeptem takto ke mně promluvil: