Sem v hor divokou skrýši,
ó duchu světa,
bych blíž měl k tobě,
jsem vystoup’ z páry údolů, tmy lesů
přes tesy, přes balvany,
jež trčely mi v cestu, zkamenělá města,
i přes divoký ručej,
jenž věčným sněhem živen
ve kaskad šumném tanci
tká duhy v slunci na skal šikmé hroty
a s černých jejich štítů basaltových
se valí v hloubi deštěm brilliantův,
kde pouze orel,
tvá myšlenka,
ve mrtvé tiši krouží jako symbol
věčného žití,
jsem vystoup’, abych vypil
ten hořký kalich žluče, pohrdání,
jímž otráven můj život!