Poslouchal ho Vácslav v polosnění,
Ohlédl se kol. Ten starý kout
tolik milý, má se rozpadnout?
v závod jakýs moderní se změní?
Pousmál se trpce. Zpozdilý!
tak sám uvažoval před chvílí!
Vstal od stolu, k odchodu se strojí.
Podal bratru těžkou ruku svoji, –
ještě nějak nerozhodnut stojí.
„Vidíš,“ pravil, „již jsem odpočal,
jak by se mne tíhu stáří sňal.
Pod tou střechou krytou mechem
prsa oddychují lehčím dechem.
Bůh starému mlýnu požehnej!
Marně namáhám se, v duchu jej
vidět přeměněný, nové stroje,
závod plný hluku, nepokoje.
Kam bych potom vetché údy vlek,
když se naděj ztrácí, chabnou síly,
hledat pro svou bolest útulek,
kde by duše pookřála chvíli?
Kde bych mohl schován v tichý kout
jak uštvaný zajíc oddechnout?
Kam bych potom zašel pro útěchu?
Nebořte mi starou milou střechu!“
Na tvář, na rty úsměv vynutí,
ale oči vlhly v pohnutí.
„Zpozdilo se. Buď tu, bratře, s Bohem,
přijdu opět, – dříve než bych pad
pod svým těžkým jhem a v žalu mnohém,
zde na chvíli najdu klidu snad.“ –
Obejmul jej Prokop. „Přijď, můj milý!“