Přeběhly bouře... Vyslancové klidu
hold u kolébky kladli povinný,
zas peníz blaha blyštěl v dlani lidu,
chvat ukracoval dělné hodiny.
Zas supěl jícen žroucích pekla hutí,
zámořské kvetly vonné obchody,
milenci snili pevně obejmutí,
selanky vroucné plály u vody...
Rosť malý král, čas klenul jeho čelo,
bled chloroticky, malounko jsa zdráv;
zda význam jaký nemělo, či mělo,
že hračkou byl mu harlekýn a páv,
duchovní radou kněz regule tvrdé,
fatální bázeň boha nezmorná,
zevnějšku cílem obraz máti hrdé
a centrem touhy smilná komorná,
netřeba slabým rozhodovat lidem:
jsou cesty tajné, po nichž duše dá se,
nevíme zdání, kudy na ně přijdem,
nevíme zdání, v jakém dojdem čase.
Rost malý král a astronomům říše
hloubati dáno v jeho osudu...
„Neronem zmaru!“ ‚Hanibalem spíše!’
Řek: vím jen to, že králem nebudu!!
A plakal tehdáž... Neznal k vůli čemu,
štkal celým nitrem... zase přišel čas,
přestali shýbat něhu svoji k němu,
přestali laskat... (Nemiluje nás!)
Kord počal nosit, na rtu závoj chmýří,
odložil všecko zření minulé,
sil náhlých nabyl pronést slova štíří
k mnichovi svému tvrdé regule.
Sil nabyl říci: „Urozená máti,
náš pýchy plášť je příliš obnošen,
chci hutníky též, drsné knechty znáti,
sil nabyl říci: chci též tělo žen!!“
Ó, co tu bylo slzení a mdloby!
Scén mnoholi a kolik výjevů!
„Dejte mi právo, proraziti hroby!
zalknu se takto ve svém oděvu!“
Vytrh’ se vzpřímen, navlék’ městské šaty,
zbrunátněl trochu slasti tušením,
když proklouz’ hladce sídelními vraty;
pes kosmatý táh’ pozdaleku s ním.