O matko, slyš, tvé dítě jde, 
a touhou po tvé lásce schne.
Chce slyšet lásky sladký hlas,
by stará radosť vnikla zas
v to srdce dlouho zkoušené,
z tvých loktů k vrahu vržené.
Tvůj hledá dech, tvých očí zář,
tu něžnou láskyplnou tvář,
tvých nohou stopy zrychlené,
když starosť tebe volala,
pocelky ruky milené,
když's hlavě jeho žehnala.
Hle, zvadly věnce radosti,
a květe trní žalosti,
však slova tvého ozvěnou
a stínem péče zhojenou
mou duší kvítí pokvete
radostí chudo naseté
v tom světě němé ciziny.
Až slunkem svaté otčiny
zlé trní zhyne, v zápětí
v mé přijde radosť objetí.
O matko, slyš, tvé dítě jde
a touhou po tvé lásce schne;
o vezmi duši raněnou
v tu svatou náruč zavřenou.