Vytřeštěným zrakem starci hledí,
slova nenalezli k odpovědi,
na čele jen vrásky hlubší jsou.
„My!“ vykřikli s trpkou výčitkou.
„Vy!“ opáčil ostře, – „čekali jste
na můj pád a s plesem zakrytým
dívali se, do záhuby jisté
jak zapadám s břehem podrytým.
Proudům zlým, jež na skráň mou se valí,
vy, vy všichni jste jen pomáhali.“
Trapné ticho bylo okamžik.
„My!“ jen kovář zrudlý náhle vzkřik.
„Tak! my!“ zachechtal se. – „Zapřete mi,
vždy na odpor silami jste všemi
stavěli se mému úsilí,
pode mnou jste půdu bořili,
v duši vám jen podlé záští kvete!“
Ruku zvedl. „Tam se ohlédněte!“
K zámku ukazoval. „Ejhle, všel
v padlou baštu opět nepřítel,
sotva dobyta, – zas ztracena je,
cizák pánem širokého kraje,
právo své a řeč svou vnutí vám,
cizím zvukem znectí boží chrám!
Bez rady a slabí bez pomoci
budete se svíjet v jeho moci,
červi přišlápnutí pod nohou,
klidit nešťastnou tu setbu svou!
Syn můj přišel k vám a ruku svoji
bezelstně vám vždycky nabízel,
a vy? – odstrčili jste ji! žel!
Rána taková se nezahojí, –
s bolestí a sklamán od vás šel! –
Teď pokorně před cizáky v prachu
budete se plazit plni strachu,
beze studu lízat ruku tu,
která bít vás bude. V pokutu
odcizí vám vaše děti vlastní,
dají cítit moc svou odevšad. –
Ale, tuším, v podlé duši snad
budete pak přece jenom šťastni!“