Na klíně mně leží, dřímá,
vínek na svém čele –
ach, juž více neostavím
zármutku a žele!
Nedbá šatů, nedbá dárků,
nedbá milých hraček,
nedbá všeho, navždy usnul
ten můj jedináček;
netřeba mu kolébavky,
juž se neprobudí;
shas ohníček černých očí,
srdéčko jen studí...
Spí, spí, juž mu konejšivé
písně třeba není,
spí,“ a matka kolébavky
slova v jiná mění: