Leč v srdci zůstal její svatý jas,
jej neudusil čas, jej nesvál vichr,
když vášeň nečistá naň na chvíli
svůj kladla popel, on vždy mocněji
pak vyšlehnul a klidně dále plál.
Byl oltářem, mé srdce plálo tam
za viny mé, za lidstva zlo a hřích,
ó, věčná tryzna krvavá to jest,
jež svítí lidstvu z duše básníka,
svit milosrdí, práce, volnosti.
Zda chápe svět? To jedno pěvci jest.
Jen hlas váš, zvony, v noc kdy hovoří,
tu s vámi on se bohu pokoří.