Jak často v urážek a hany dešti
si vzpomenu na tato slova věští,
jež, útoků nechť hlučí vřava stálá,
mou víru básnickou přec nesklamala,
neb očištěný, proměněný časem
se básník vždycky vrátí, s jiným hlasem
po věku strhne stín závistí tmavý
a vstoupí velký v dědictví své slávy.
Co křehkého, to časem na něm svadne,
co lidského, to jako slupka spadne,
a pouze co v něm nesmrtelné bylo,
se vrátí v lidstvo, by v něm dále žilo.
Pak mluví básník pouze hlasem duchů,
jenž nezanikne v denní vřavy ruchu.
Jen co v něm velké, pravdivé a ryzí,
byť nyní světu nejasné a cizí,
se zjeví v celém lesku, on se vrátí.
Svit, který nyní jeho čelo zlatí,
jejž všední život, malých vášní tření
tak často zatemňují, v ozáření
kdys důlky oční, bledou lebku holou
mu teprv zatopí svou aureolou.
Ne člověk – světu básník bude pouze.
Co uštklo jej, zmij závist, čubka nouze,
vše zmizí, vichr bude v prázdno váti
prach jeho nepřátel – však on se vrátí!