A její zrak se maně sesmyká
na první balkon, křesla v řadě prvé,
kde, přísnost ve své tváři mračnobrvé,
si všemohoucí sedá kritika.
Jí nejlépe vždy vyhnouti se z dáli,
to, zdá se mi, si v duchu myslí diva:
kritika hloupá přec je odjakživa, –
jen tehdy moudra je, když divu chválí.
A kritik vždy jest osel, kolem vzato,
když neslouží jí v oddanosti slepé,
kritiku číst jen tehdy stojí za to,
když chválí ji, či aspoň – jiné ztepe...