Jenž narozen jsi vedle světelných zřídel
a od povrchu země odvracíš zrak,
v němž čte se touha i zhrdání – šetři svých křídel!
Šetři svých křídel! Neboť někdy, jak pták
uděšen v ztrnulost pohledem hadím,
měl bys jich silných potřebí.
Já, smutně zkušený, dobře radím.
Vidíš-li slunce na nebi,
vidíš-li hvězdy a slyšíš-li vítr, jak řádí,
v oddaném srdci k prvkům se pohybu,
k prvkům se světla druž. Nerozplýtvej však své mládí
v družnosti s nimi. Neb někdy za chybu,
spáchanou takovým rozpietím síly,
víš-li, čím splatíš?...