Václav kázal, y hned Podivín stál
Na svobodě. Pomnikvas se tlačil
K synu, uzřev děti, ženu, splakal.
Boleslav se žene na Václava,
Proč jsy, bezbožníku, roztrhl pouta?
S hlukem zdivočeným zahřmí. Proto,
Že jest nevinen, že nepravosti
Nepřipustím. Václav mírným hlasem:
Já zde vládnu, služebnícy rozkaz
Splňte! slouhy probodaje okem
Boleslav vyřkl. Nehněte se na krok,
Václav, Bratře! což jsy zapomenul,
Že y tebou vládnu? Boleslav prchl.
Václav s Podivínem bral se k Praze.