Na okénko ťuká Jeník tiše,
kdež mu stříbrem paprsk luny píše
o lásce tu zářnou pohádku,
a ta chvilka v ráj mu všecko mění,
kdy smí vtisknout svému poupátku
na rty prvé sladké políbení. –
S dárkem Jeník vytasil se s pouti,
se srdéčkem sladkým, velikým,
na němž doved' trošku vystihnouti
lásku jeho vytištěný rým.
Růženka však také z ňader skrytu
překvapuje Jana dárkem svým:
prstének, jenž ve měsíčním svitu
očkem zaplál temně narudlým.
Nepoznané blaho, jež teď teprv cítí,
ze zraků jich plane, vře a svítí,
potůček jim bublá, voní keř,
Růženka kdy rety na rtu zticha
v duši Jeníkovu na věk dýchá
velkou lásku svoji: miluj, věř!
I ta krůpěj, která padá s kola,
v známé písni do duše jich volá,
i ten strom, co hrdě strmí v šeř:
miluj, miluj, věř, má duše, věř! – –