Tak pravíc, rychle větve kvetoucí
se stromů lámala a malý stan
z nich spletla nízký; z ratolestí krov
pak sestrojila, lože z vonných trav,
a různé zvonky, plané růže, hloh
stěn toho domu byly ozdobou,
až uvnitř byl jak zvenčí jeden květ.
A nad ním dub se starý rozkládal
pln ptačích hnízd a zlatým mechem kryt.
V stan vešla dívka, klesla na lože,
a spánek spustil se jí na víčka
při šumu lesa, v čarném soumraku.
A vyšly hvězdy, velký měsíc též,
a dívaly se střechou zvědavě
na sladce spící zjev ten panenský,
a sedm bílých cest se rozběhlo
do světa širého, by hlásaly,
co byly viděly, však podivem
tak byly ztrnuly, že mlčely.
Tak Nicoletta skryta zůstala. –