Do horské rokliny noc zapadala.
Fabius sevřel vůdce Hanibala,
těše se v duchu, dojista že za dne
strašná moc Punův poražena padne,
byť by v jich těle bojovali lvové. –
Byli však s nimi mocní ochrancové!
Hanibal velel: „Chrastí nasbíráte,
a když je volům mezi rohy dáte,
žeňte je z rokle s ohněm nad hlavami.
Z průsmyku východ otevrou nám sami
zběsilým skokem s rozšílenou hlavou,
ohnivé meče v letu nocí tmavou!“ –
A tak se stalo. Než se rozednilo,
punické vojsko na svobodě bylo,
táborem ležíc na širokém poli.
Tak věhlas vůdcův vykonali – voli!