Než běda, v téže chvíli bědné
jak cyankálim napojen
ďas koulí okem, chroptí, bledne
a na břiše se tiskne jen.
Křeč smrtelná mu tělem zmítá –
již dříku vesta nestačí,
čert sípaje v mé jizbě lítá,
až v kout se posléz přitlačí,
a odtud roste, bobní stále,
již pokojík můj plní v půl –
již skříň se kácí – dme se dále,
již povalen můj psací stůl,
již v pokoji ho do tří čtvrtí...
Sůl nesu hořkou na míse,
tak padnout mi tu divnou smrtí,
ty obsílky, ty komise!...