To, příteli, věř, není mojí vinou,
že krásné ženy v náruči ti hynou,
já dělám jen, co vůle tvá mi káže,
tvůj otrok jsem a poslušné tvé páže.
Proč přeludy jen přilákat si dáváš,
jak hidalgo do vzduchu mečem máváš,
jenž myslí, delibáb že rozseká,
však přelud pták jest, který nečeká,
on v proměnu se řítí z proměny.
Tys objímat chtěl samé Heleny,
na hrudi tvé spat měla Kleopatra
a Semiramis, a ta jiná chátra
těch dávno zpráchnivělých mumií.
Dost na tom, na chvíli že ožijí
mým uměním, však v prach se sřítí hned,
jak dotkne se jich ruka člověčí.
Já často říkal, líbej živý ret,
vše darmo, tebe nikdo nezléčí,
svou fantasií v školských knihách těkáš,
a když jsi sklamán – pak se na mne vztekáš.
Nu, všim’ jsi sobě ženy krčmáře,
moh’ pohlédnouti jsi jí do tváře!
Můž’ ovšem stará být as k třicíti,
však na udici lásky v tomto stáří,
jak víš, se ženy nejlíp zachytí
a s vnadami též lépe hospodaří,
a žena krčmáře je sličná dost.