Mně Veronika porodila syna.
Podivný pocit tehdy ve mně vznik’,
jak slaboučký jsem zaslech’ jeho křik,
drobounké viděl, neforemné tělo:
jak neštěstí by v dům můj přicházelo.
V čem neštěstí to, nemohl jsem říc’.
Vše šlo přeci dobře, nestalo se nic.
Však pocit ten byl – zpola jen tak snem –
jak mrtvý v dům by navracel se sem.
Mně nepřipadal jako vlastní syn,
půl strašidlo, půl mrtvého to stín:
rys každý tváře nový
znak podoby měl po bratrovi.
Každičký týden, jak rostl hoch,
podobu větší jsem rozeznat moh’.