Tak poprve a znova zas,
tak mluví dívka vždycky,
když upříst chce jí matky hlas
čepeček klášternický,
tím snažněji a lichotněji,
čím víc ke konci groše spějí,
tím úporněj a útočněji,
čím víc se krajem nese hlas
(o Bože, všecky ochraň nás!)
že vojna jde zas krvavá,
že král zas volá lidi v pole,
že již se bijí kdesi dole!
Úsilněj vždy ta slova znějí,
však jako hrách se odrážejí
od tvrdé toho čílka stěny,
až abatyšky unavený
hlas sboru sester přiznává: