Co slyšel o té tváři nebeské,
jež svatým kouzlem v šátku utkvěla,
mu vniklo v srdce jako ostrý šíp,
a jak tu stál ve chodě křížové
ven zíraje v tu tichou, hvězdnou noc,
na zdřímlé stromy, bílý vodotrysk,
jenž neustal se k nebi zdvihati,
do duše jeho jako Abgaru
se touha vkradla, žhavá, nesmírná –
v zrak Kristův zřít... Pak lek’ se myšlénky
své jako hříchu. Bože, nebyl pych
to neskrotný? Milosti takové
což hoden byl? Jak trpce zaplakal!