Což div, když do vsí přilétla zvěst loni,
že koní třeba do veliké vojny,
že z mnohých očí vytryskl proud hojný
a mnohá hlava ve statcích se kloní.
Stál ve stáji teď sedlák zamyšlen,
víc mazlil se tam, častěj hřbety pleskal,
a potom táhli všichni jeden den,
z Putímě, Ražic, z Heřmaně i ze Skal
a s večerem až vraceli se domů:
ti bez koní, ti vedli si je zpět;
kdo nepozbyl jich, ten se těšil tomu,
kdo v městě nechal je, měl klidný hled,
byl pěkný zisk a v prsou hřálo tady,
že jeho koně nejsou bídný brak. –
Jak prohlížel je ostrý znalců zrak!
A chválili jen, nenalezše vady.