Prudce děvy tenká obočí tu vzletla,
oko zaplálo, tvář mákem planým zkvetla.
Leč zas čelo klesá – pod brvou svit rosný –
smutku stín tvář halí – ret se chvěje, šeptá:
,Ne dost, že jim šíje krutě ve prach deptá,
i svůj posměch mísí zhoubce neúprosný
v jejich ston... Což klesli! Lidé přenešťastní –
rodem, řečí blízcí nám jak bratří vlastní – –‘