Šero v sluji náhle tálo,
slabý úsvit plným proudem
z koutů lil se v jedno kolo,
světla šípy v krátké chvíli
v paprsky se zlaté shlukly,
mezi nimi jasné slunce
rostlo stále větší, větší,
zakrylo vše rudou září;
z toho slunce zvedala se
nádherná a gigantická
postava, tvář samé blesky,
u hlavy jí velký orel
roztahoval chmurná křídla,
z prsou jejích vyrůstala
obrovitá hlava tuří,
černá, šklebná, z jejích nozder
sršel zlatých jisker liják,
ruka pravá pozvedala
ohromný štít bazaltový,
z něhož rovněž vyrůstala
děsná ona hlava tuří;
ruka levá ukláněla
k zemi sekeru, jež dvojím
lesknavým se ostřím smála;
tahy tváře, vous i vlasy,
všecko ztrácelo se v blescích.
Prokop musil odvrátiti
od zjevení svoje oči.
Poznal rázem Radohosta;
bůh stál chvíli bez pohnutí,
náhle rostl v nekonečnost,
z hlavy jedné zrostlo sedm;
každá z nich meč měla v ústech
obrovský a dvojbřitnatý,
že se zdálo, jak by sedm
proudů ohně vytékalo
z boha sedmi úst, proud osmý
ve podobě meče třímal
v obou rukou sám zjev děsný.
Z něho vlálo také teplo,
jako z výhně spící sopky,
která kouří po výbuchu;
zdálo se, že všecko teplo
přírody, vše síla tvorčí
ohně vlnami se prýští
ze sedmi úst Rujevita
v plodná prsa staré země.
Brzy ale oheň hasnul,
bledší záře vycházela,
kolos padal v pídimuže,
obr stal se trpaslíkem,
z rukou jemu padly zbraně,
vetchý kmet stál před Prokopem.
Matné slunce podjeseně
plálo v jeho silných očích,
podíval se na Prokopa
a juž mizel – na zem za ním
nořila se jiná z temna
postava, jak vrostlá v půdu;
nohy holé po kolena,
dvoje prsa, dvoje záda,
čtyry hlavy, čtyry krky,
brada pěkně uhlazena,
vlasy úzce přistřižené,
obrovský meč v pravé ruce
s pochvou zdobně vykládanou.
Poznal Prokop Svantovíta,
za ním objevil se Tříhlav;
přes oči a ústa jemu
závoj splýval zlatotkaný,
neměl znáti srdce lidí
ani soudit jejich činy:
obraz hrozné lhostejnosti,
kterou vždycky ku člověku
příroda se vychloubala.
Sotva zmizel v pološeru,
růžový mrak rozvlnil se
a po jeho proudech táhly
labutě a holubice
duhami za křídla sněžná
přivázány k velké škebli,
v které stála svatá Lada
v lesku nesmrtelné krásy.
Ňadra měla obnažena,
plný bok jen zadržoval
průhledný šat, že se nesvez
k jejím nohoum jako oblak,
před sluncem jenž rozplývá se.
Vlasy zlaté padaly jí
po skráních a po ramenou
kadeřavým vodopádem
k růžové až paty důlku;
v ústech měla poupě růže,
v ruce pravé měla jabko
veliké a granátové,
věčný symbol zúrodnění.
Smích spal v jejím obličeji,
rozlit po něm zlatou vlnou,
div nespláchl s korálových
rtů jí poupě, jež se chvělo,
a jak tiše sklonila se
nad Prokopem, ihned spadlo
s jejích úst v změt jeho vlasů;
divoce se zachvěl Prokop
pod těch ňader žhavým sněhem,
sebral sílu nadpozemskou,
na loži se rázem vzpřímil,
křížem čelo požehnával.
Přelud zmizel a s ním záře,
kolem tma, však z kouta sluje
vyšleh náhle rudý plamen,
provázený dutým třeskem,
jak by tisíc hromů rázem
vzbudilo se, divý lomoz,
jak by zem se třásla, vody
jak by tryskly z hlubin k světlu,
a ten plamen stále větší
svíjel se jak lesklá zmije,
a v něm Prokop rozeznával
temný stín, jenž rázem zmizel,
sotva plamen v před se šinul –
temný rachot neustával.
Perun mluvil.
Rychle Prokop
skočil z lože, sepjal ruce,
jal se křičet velkým hlasem:
„Kde jsi, Pane Hospodine,
promluv nyní, mám-li věřit,
před kým sklonit mám svou šíji?
Pane, jenom krůpěj rosy
v spráhlou duši, jeden paprsk!
A vy, Síly, Živly, Moci:
kdo jste, proč jen v ohni rudém
obličej váš se mi jeví!?
Vždyť Jehova sám též viděn
v ohnivém byl žhoucím keři!
Živlové, jste vy snad bohy?
Třtina člověk jen se chvěje,
když se náhle pohne země.
Já však ani nechvěju se,
hledám pravdu, Hospodine,
plakal jsem, teď ale úpím –
volal jsem, teď ale křičím,
a ty, děsná, šklebící se
výhni rudá, z které Perun
ozývá se hukem hromu –
aj zde kříže svaté dřevo,
v ruce s ním chci tebou projít,
bych měl zhynout! Já chci pravdu,
světlo, pravdu, slyšíš, Pane?“