Dál Tomeš neslyšel; leč ve své hlavě
sám předivné si věci předl dál,
až upřed’ nit, které se nenadál,
a na zeď kles’ a zalkal usedavě.
A bylo pojednou tak pusto kolem,
že z místa cestu dále nevěděl,
byl jako slepý: v prázdno zahleděl
a chápal vše, a nic zas neznal bolem.
Jak stál tu sám, tak stálo náhle všecko;
vše krásné ze světa se tratilo,
nebe se zralé v peklo zvrátilo –
padali andělé jak přes práh děcko.
Ty světa formy nádherné – jak feny
posuňkem sprostým naň se šklebily,
květ, mladost, víra vůně pozbyly –
nezbylo v duši, co by mělo ceny.
A nevěrnost zřel jen v podobě její:
nevěrna bohu, sobě, přírodě,
nevěrna horám, jemu, v neshodě
se vším, co svaté v citů pestrém reji,
nevěrna srdce zásadám a rodu,
lhostejná láme nejútlejší květ,
jej na smích vrhá v panských hejsků svět – –
co sbásníš, hlavo ubohá, v svou škodu!