Tož pro nádoby poslali a vylévali
při hluku velikém. Ne jako za podletí,
když panny čisté jen jdou ze vsi, která dříme
za svitu měsíce a hvězd, by poctu vzdaly
studánkám, pramenům, když písněmi je světí
zbožnými, snivými, pak vyčistí je do dna
a modlí se, by studánka zas byla plodná.
V noc tichou pohlížejí, ukazují sobě
porůzná světélka, jak která kterým milá;
i stojí na stráži až k samé jitřní době,
kdy slunce vítají a myjí líce bílá
si rosou perlovou. – Dnes samí jsou to muži,
však místo zpěvu lají, neb si smíchy tropí.
Tak vylili až na dno vodu do kaluži
a rozblátili zem, v níž zbyly velké stopy
jich různých kročejů. Pak ve hromadu
se skupili a šeptem tajně brali radu,
jak udělať, by tam ti neskvrnili znovu
jim studánky. Tož opět soused mluvil Vychna
výš bradu házeje vždy jak se dostal k slovu,
jak hodiť by je chtěl i s bradou na hromadu;
hned kolem něho blíž se skupil zástup tichna,
an takto děl, v zad ruce, k předu hodiv bradu:
“Tak uděláme, braši! Tak, tak! Vyhnať, jářku.
A za nimi, a hnáť, nepřestať u mezníků,
až za ves druhou hnáť! A nevšímať si nářku.
I bude ovšem rámusu a bude křiku.
Jen hnáť je, jen je hnáť!“ Tak vyhazoval slova
a kasal se ven z tlupy pěstí hroze v dáli,
i drže velkou dýmku. A hluk začal znova:
„Pryč, vyženem je pryč!“ tak jedni, co tu stáli,
mu svědčili. Však hnedle rozum obrátili,
když mluvil starosta: „I je to, moji milí,
jen říci: vyhnať je! když nemůžeme zkrátka.
Tu stojí zákon – dost! a přestávají řeči.
Ať přidrží se k práci, bylo nalezeno,
a proto pracovať. Tu marná každá hádka.“
Hned zase mnozí jeho moudré radě svědči,
a ten neb onen s chválou volá jeho jmeno.
Však Vychna s úsměvem tu rámě po rameni
střídavě pokrčil a rukou tleskl v botu,
již s nohou nadzdvihl: „Co tady o zákonu?
Tu zákon přestává, kde pomoc jiná není;
a jaký s nimi proces? Hnáť je na robotu?
To by nám přišli vhod! Leností na záhonu
by padli, věřte mi! Jen s nimi za mezníky,
a utekou-li sami, pánu bohu díky!“ –
„Vy chcete přes zákon, a tomu nedovolím.
Jak bylo určeno, hned zítra půjdou k polím!“