Pootevřev ústa chlapec hledí na ni.
„Vnoučku,“ mluví bába, „ty mne neznáš, vím!
Vždyť já bych tě sama nepoznala ani,
jenom srdcem svým. –
Chaloupku jsem naši opustila dřív,
než ty’s přes práh její vešel živ.
Proč se chvěješ celý? Neboj se, můj drahý.
Zde jsi mezi svými, – mír tu vládne blahý,
ticho tichounko tu budeš s námi spát,
o mamince bude se ti zdát.
Ale teď nám pověz, – všichni se tě ptají, –
co nového doma? co je slyšet v kraji?
K nám sem nedolétne žádná zpráva,
jen co sedmikrásám vichr našeptává.
Jak je u nás doma? jak je u sousedů?
Už si představiti sama nedovedu
ves a naši chatu. – Všechno změněno je,
viď, holátko moje?“