V dlouhé řadě duchové se táhnou bílí;
duchové? Ne, těm jsou nejspíš k přirovnání;
v řadě dlouhé, vážně, s odměřenou pílí –
břímě mnohých let jim vetchou hlavu sklání.
Vítr pootevřeným tam oknem řinká,
v chodbách dlouhých, pustých dutě kroky znějí,
zvonku zpěvný hlas jim lehký pochod cinká,
a již to zní v chóru: Miserere mei. – –
Ty tam šedý muži v pozadí všech bratří!
proč tvá ústa němá, k zpěvu nedruživá?
a to oko proč tak mrtvě před se patří,
a tvá duše zbožných žalmů zneužívá?
Či v tvém srdci neplá, nevře nic, co hodno zpěvu?
či ti netřeba se modlit za své hříchy?
či ti nebát, myslíš, božího se hněvu,
ani úpadku ve kluzkost zloby, pýchy? –
Tvářli mnohá vráska, jizva z bojů s časem,
vlasyli jak mléko, oko na zhasnutí,
hlava těžká, k přirovnání s zralým klasem,
ňádra chorá, jen tak stačíc k oddechnutí,
ruka slabá, nohali jen s těží krokům slouží,
duše chorá, tak že zdá se, že jak svíce
dohořelá vyhasnouti touží – – –
ba tomu se nebát hříchu více.
Pročs však zamyšlený? Zpytuješ své žití?
Zpytuješ, jak daleko ti paměť sáhá?
Paměť? Paměť? – Bláhový! Snad v zvadlém kvítí
vůni hledáš, na něž smrt jen sáhnout váhá?
Nerouhej se! Života sesuté plány,
z nichž jen smutné zříceniny oku zbyly,
ale ještě velebny, ač rozsypány,
že nás smělostí svou ohromily –
nesplněné touhy, z naděje jen klamy –
oklamané sny a ztracené ty ráje – –
ba ta vetchá paměť více ví, než sami
vypovědět můžem v bujném květu máje.