Ohmatává ten i onen stromek.
Nikde ptáčka, jenž by přelít’ střechu,
nikde husa nevztahuje k němu
bílý krk, ni holub pro potěchu
nezavrká v poklopu, ni kury
nezakdáčí, kvočna nesvolává
drobotiny pestré na smetišti,
nikde nešlápne nic, nezapiští,
leda list že šeptne padna shůry.
Za to však po celém dvorku tráva
drobná, hustá, nikým nešlapaná,
nikde skvrny, leda růže planá
přes plot na ni červeň trousí řídce.
Nežli tím však potěší se více,
pohlédne-li přes plot na zahradu.
Zrak mu svitnul: tam mu rostou stromy,
jak jen malíř maluje, a vánek
některou-li větvičku jen zlomí,
hřích to bude! A v těch stromů chladu
čekají se poupata, by kvetla.
Prostřed záhonu pak z loubí stánek.
Chmura s líce sklenářovy sletla,
potěšil se, ve chlév hlavu sehnul;
kravky dvě naň hlavy obrátily
žvýkajíce. Pohled ten mu milý,
stál tu chvíli ani sebou nehnul.
A když potom kráčel po záhrobni,
rozhorlil se hněvem; zvednuv zraky
uviděl, jak černí ptáci drobní
pod krov létají a odlétají,
kterak jeden drobet nesa v zobci
přilípne jej a pak druhý taky.
A tu sklenář stoje na záhrobci
hněvu nechal podiviv se v taji,
z ruky pustil napřaženou tyčku,
rád se dívá na tu vlaštovičku,
kterak přimkne tílko černé k hnízdu
jako lesklé péro přilepené,
jak dvě ostří nůžek křížíc křídla,
jak by radila se v drobném hvizdu,
hrudku dobře-li na hrudku klene,
a když druhou z dálky letět shlídla,
vzduchem střelí, druhá opět staví.
Neodvracel sklenář dlouho hlavy,
mysle si, že hnízda nerozbourá.
Neviděl, že vešla na dvůr vrátky
babička a že se k němu šourá.
„Pochválen buď Kristus Ježíš!“ řekla.
Sklenář pak chtěl pustit se s ní v hádky,
jak byl vždycky se žebráky zvyklý.
Když však poznal, hned mu líce změkla:
sousedka to, pobízí ji dále,
ona však si sedla bez pobídky
na práh domu a rty její vzlykly.
Řekl sklenář: „I pro pána krále!
Co mi paměť, nebyla jste u mne;
co to bude?“ – Nevšimla si výtky,
ruce sepne, hlavu složí stranou:
„I ba nebyla, můj kmotře milý!
Ach jsme my to ženské nerozumné!
Pánbíček nás v nebi opět zkoumá,
neopouštěj rodička nás jeho.
Tak jsme dlouho, kmotře, ve svém byly,
a teď, považte, jsme beze všeho.
Barák od nás koupil soused Louma;
musili jsme, víte, bez výminku:
A dnes se k nám krejčí od vás vtírá,
nábytek a hrnce skládá v sínku
a nám dvéře z domu otevírá,
že prý si to najal od souseda,
ať prý každý bydlo v čas si hledá.
Co mám dělat? Dcera doma není,
k Panně Marii šla k Boleslavi.
Však se navrátí dnes do modlení.
Kmotřínku, vy znáte naše mravy,
můžem-li pod jednou bydlet střechou,
vezměte nás k sobě na podruží,
Pán Bůh vám to zase vynahradí,
Panna Maria a všichni svatí.
Poctivě jsme zchudly – to mi těchou;
prosím vás, kdo teď se nezadluží?
A mně v práci stáří mé už vadí.
Pán Bůh dal, on vzal, co člověk ztratí.
Však jsme všichni v jeho ruce svaté.“