Padla rána na korové dvéře
jeho chatky, slyšeti ruch kroků,
rychlý dech jak v spěchu, mezi dveřmi
zlatovlasá objeví se dívka;
chvíli váhá a pak přímo starci
ku nohoum se vrhne na mech hebký,
štká a pláče, ruce k němu zvedá.
Starý Merlín zamračeně zprvu
na ni patří vyrušen v svých dumách,
ale vida vzácnou její krásu
v úsměv zladí vrásky svojí tváře.
Zvedne ji a přívětivě praví:
„Bez bázně rci, co si přeješ, dítě?“