A od té chvíle náš byl a my jeho.
A od té chvíle jasno všem nám bylo,
že Stuart, jenž se anglickým zval králem,
nic lepší není nežli římský papež,
a má-li vládnout pokoj v naší zemi,
tak odálen být musí král, jak byly
papežské prsty s plochy země naší.
Tak Noll náš řekl a my uvěřili.
A za slovy dal jíti činům svojim.
Byl dobrý k dobrým, tvrdý k nepravostem,
meč Hospodinův, jehož vůli poznal
a v jehož ruce byl vždy naostřený.
Ve jmenu Nejvyšího ved nás v boje
u Marston-Moor, u Naseby, u Dunbaru,
před každou bitvou modlíval se s námi,
pěl žalmy s námi, postil se a kál se
jak celé vojsko. Vykládal nám z Písma
o hříšném Moabu a Amaleku
i Edomu, jenž odsouzen je Bohem
a na meč vydán, vyhlazen být musí.
My s rozkoší šli k bitvám jako k hodům,
neb věděli jsme, že jsme vojem svatým
a boží pře že v našich mečích leží.
My nedávali pardon, ustoupli jsme
jen proto časem, bychom místa měli
pro nový rozběh, jenž pak zdrtil všecko.
A Bůh dal nepřátele v ruce naše.
Krev, kterou prolevali tolik roků
po zemi Jeho, krví jich jsme smyli
a plevel vyhladili s polí Jeho,
až čista byla zem a plodné lány
hotovy byly přijmout čisté sémě.
Vrah Stuart skončil mečem, jenž byl broušen
špatnostmi jeho; lid se vrátil k Bohu
a vyléčen byl z poblouzení dávných,
že nutno míti krále, jenž by odved
mu syny jeho, by z nich dělal jezdce,
jenž pole pobral by mu, by je rozdal
svým služebníkům, jenž by tvrdě žádal
desátky z všeho pro své komorníky.
A na stráži my stáli; meče naše
jazyky lesklé byly, z kterých zněly
výstrahy živé kněze Samuele
všem Israelským, by se nezachtělo
jim zase krále... Zachtělo se záhy,