Díky, ó díky za vnuků krásnější úsměv,
u našich nohou když sedá jich štěstí.
Za pohled zvířat plaše se zastavujících,
za jejich přítulnost věrnou.
Za pramen studený, jenž se nám vrhá k nohám
z hloubky mlčící země.
Za trávník zelený, na nějž stín si lehá
prochladlou vůní.
Za lesů černých hukot, pozdravující dálky
širého světa.
Nekonečnost ráje se prostírá celým dlouhým životem,
za námi, před námi, za pokoleními, před pokoleními,
a smysl naší dlouhé cesty,
toť smysl ráje.