Byl večer letní; vzduchem bílý jas
se míhal stříbrem jako vlasů změť,
jež se hvězd, luny deštěm padala
na luhy, lesy, dílnu mistrovu,
v níž sochy bílé hvězdám plály vstříc.
Opodál v šeru, netknut paprskem,
snil Polyklet, zrak dlaní zastíral,
jak velká před ním sochy postava,
jež v sněhové se roušce tajila.
V síň vešel Pan, sen mistrův uslyšel:
„Dnes mety vytčené co zápasník
můj dospěl duch a úkol dovršen,
jejž vznesli na mne Argu občané,
bych sochou strážné jejich bohyně
chrám ozdobil, hle, dílo skončeno!
Kde věnec vítěze? – Jak divý oř
do krajů všechněch duch můj zaletěl,
by na kopytech jiskry půvabů,
jichž v luhu zemském možno postřehnout,
tu snesl tvář, jež rostla v útrobách,
jak z mlh beztvárných slunci koruna –“
však na konec štír přece pochyby,
ten pravdy otec, v síň se připlížil,
kde socha stojí, drsně zasvištěl:
„Tvým sokem Fidias, ten nesmrtný,
jenž v Olympii vedle Zéva v trůn
se posadil; zda propast vyměřils,
jež mezi Zévem – tvojí bohyní
se rozvírá, zda září peřestou
tě s jedem kalich květný neklame?
Kde východ z bludiště? O bohové!
z vás jeden ke mně milostivě spěj,
jenž Héry tvář zná, bohů mocnou máť,
zda jeden dech té krásy nebeské
má ruka stihla, či snad nemožno,
tvář její božskou v soše upoutat,
jak času vlnu hřmící nad světem?“