V tom zašelestil lehký, tichý krok
na dlažbě z mramoru, a u dveří
zjev Nicolettin luzný, vábný stál
ve stínu napolo, kol hlavy jen
jí slunce svit hrál v temnu kadeří,
z nichž modro plálo; bílá jako sníh
a s očima jak rosa jasnýma
se zdála víc než krásou pozemskou.
I hrabě Garin ztich’, když spatřil ji,
a ona k dámě Blance přistoupla
a ruku líbajíc jí pravila:
„Co hrabě Garin děl, to není lež.
Syn jeho obdařil mne láskou svou.
Ó, dámo Blanko, vím, co láska jest,
Já Aucasina celou duší svou
jak Boha miluji, a na věky!
Tu lásku vyrvat nikdo nemůže
nám ze srdce, snad ani v nebi Bůh.
Snad jeho ženou nikdy nebudu,
to ale lásce mojí nevadí.
Mé tělo i má duše jeho jest.“