S Martinem se statný Březina
necestou a nocí k městu plouží.
Myšlenkou, že velké věci slouží,
napájen a sycen hrdina;
ti dva po slávě však málo touží,
žíznivé a hladové je souží
myšlénka, že tak se cesta dlouží,
ku městu že ještě hodina.
Vykračujou sobě ostrým krokem.
Březina však bázně plachým okem
za každým zří keřem nepřítele,
a jen pátrá, kudy rychlým skokem
spasil by ten bídný život v těle.
Na hlas ale dokládá se směle,
Zlejčínským že zítra posvítí,
sám by všecky mohl potříti,
deset mužů vždycky jednou ranou.
Martin usmívá se tomu stranou,
mlčí však, druh dále hovoří.
V chvíli té se ze tmy vynoří
z nenadání temná postava.
Martin strhnul svoji pušku k líci.
„Kdo jsi?“ zvolal, „stůj! anebo střelím.“