Pozemský letoun ten železný
do dáli chvátá, my s ním. Poblíž očí
co se nám kmitá, hned mizí to v ráz.
Strom letí, bouda, tu most a tu hráz,
tunelu čerň. Znova rozhled pak svítá.
Kraj se kol usmívá líbezný,
jenž pomaloučku se dokola točí
v tanečku mírném, tak po sousedsku.
Z pole kde klásky si sbírala,
matka chce ukázat vlak svému děcku,
však asi pohled naň v srdci ji bolí –
zdá se, jak slzy by stírala...
Z pozdálí bílá nás víska vítá,
pyšní se v záhonech pestrých svých polí;
líchy jich, meze i stromořadí
k nám se jak vějířem rozvírají,
úžíce prouhy své ku pozadí,
v skryté kde ruce snad spočívají,
jež jimi hrá. A kam zabloudím
hledem až na obzor, v dálce tam siné
hrbatá hora se za horou šine
zvolna jak pochodem velbloudím.
Vše co tak nehybno zdá se nám v dáli,
jak by se vléklo jen, jak by ty zjevy
zemdlené, ztrnulé skoro jen stály.
Zdá se nám, o našich trudech že neví
zamžený okraj té klopotné dráhy;
nás žene úchvat snah vlastních, rej chvil,
že ale vášnivý vzruch, tepot žil
v srdcích též v dálce tak bije a bil,
jak v našem: z mysli to ztrácíme záhy...