Tak mládí mé se klidným chvělo ruchem
jak mladý strůmek teplým, jarním vzduchem:
tu tam se růžové již poupě rdělo,
nad nímž se ptáče sladce rozepělo.
Mně matka v chatě, příroda zas v stráni
do duše mladé dvojí setbu sily
a v srdce mého nakypřelé pláni
již mnohé kvítko lásky vypěstily;
však má i snaha půdu vzdělávala,
by hojnou žatbu jednou světu dala.
Tak duše má i rámě mohutnělo,
a jako zvon mi v prsou srdce znělo:
již na švarného vzrost’ jsem na mládence,
vždy volný, sviží, jako křídlo ptence,
svou duší zbožný, srdcem jasný, vřelý,
že přede mnou se jako rajské brány
s tím blahým žitím svět otvíral celý.
Já hotov byl už všecky srazit rány,
jež na duši neb na mé přímé čelo
by rámě zloby zasaditi chtělo.
Však byly rány, cítím je až dosud,
neb krutou válku vede někdy osud. –