Zas všickni seděli jsme za stolem
jak v poledne, a služka stará zas
všem sloužila, já dobře všim’ si jí
a s úctou jsem ji v duši velebil.
Po svačině nás don Miselli ved’
v svou knihovnu, vše ukazoval rád
a usmíval se stále; k odchodu
když nastal čas, kus cesty s námi šel
a na rozchodnou tisk’ mně pravici
a s pohnutím jsem v jeho očích čet’
to velké naučení pro život:
byť sebe větší bylo neštěstí,
vždy štěstí lásky všecko vyváží.