Boj života jsem dobrý dobojoval, –
teď koruna mi věčné slávy kyne!
Já víru v Tebe skalopevnou choval,
nejsladší Mistře – čisté Panny syne –;
když církev Tvoji divé hnětly boly
a z těl Tvých věrných, v krvelačné zlobě
sveřepý císař pochodně si robil:
já vyznával Tě veřejně a slavně
a těžký kříž Tvůj nosil neunavně –;
já skrýval Tebe v srdce svého kobě,
jak poutník ten, jenž v dutině své holi
schovával démant, který v čárném rdění
kdys oční důlky modly jeho zdobil.
V Tvé hluboké jak moře zřítelnici
mně jiskry žhavé jako hvězdy plály,
když na úpatí hrdé Petra skály
jsem lovil duše spásy na udici,
jejížto osten – ne smrt hrůzyplnou,
však nebes ráji čárnou věstil záři:
tu gloriolu očistnou a svatou,
v níž Lazaru i dceři ze Samaří
odplatu stejně dáváš vrchovatou
v lítostném Boha Hospodina klínu.“
Tak svatý Pavel, vězeň v Mamertinu,
přemítal, upjat těžké ve okovy,
na dlažbě vlhké, kde na jeho slova
před chvilkou teprv ruka andělova
ze země pramen vody křišťálový
vyvedla tryskem, aby krůpěj vlahá
křtem spásným zkropit mohla strážce řasy,
jenž při pohledu na světcovo čelo,
vznícené jasem nadzemského blaha,
obrácen rázem na Kristovu víru.
Pohanských bludů liché bělmo spadlo
a srdce, které v pustých vášní víru
jak lístek smokvy v slunném žáru vadlo,
milostnou touhou hned se pozachvělo
k Tomu, jenž bratry sytil chlebem spásy
a lásky zrnko rozsil po vesmíru.
Den rozbřeskal se v čarolesklé vnadě
po Tibeřině usměvavém dolu; –
paprsek slunce, zlíbav hřeben zlatý
Nerona zámků v palatinském sadě,
protkával nachem střechy Kapitólu,
pak těkav chvíli sloupů hlavicemi
a hvozdem soch, těch kyprých, plných vděků,
jež jak sny bujné zapadlého věku
na fóru bílou tísnily se řadou,
zalehl v temno cirku pod arkádou,
zbrocenou svěží krve šlepějemi,
jež v písku tu tak purpurově plály,
jak venku čárná opona ta z nachu,
již gladjatorů ruce rozepjaly,
by tyran, chráněn od slunce a prachu,
ssát mohl douškem vražed kratochvíli.