A hudba pěla houslí rozzpívaných touhou,
že hruď se svírala již melodijí pouhou.
A lesní roh hlas rozpjal jako ruce, slyš!
„Kterak že bych, holubičko, sletěl k tobě níž?
Unes’ bych tě do daleka, snad až v prales tmavý,
láskou snad bych usmrtil tě; sokolík jsem dravý.“
A kol to šumělo té hudby ssajíc sílu,
smích zazníval, a Pavel unášel svou vílu.
On unášel ji mlčky sladkým rytmem hnán
a střízlivostí slov a vzhledů jejích štván.
A on se poddával a proti vůli měkl;
však zrakům gardedam už také neutekl.