Teď, zima když je vypudila z lesů,
a závěj cele skryla trsy vřesu,
jenž u jich stezek v mýtinách se kříží,
– zas vrátili se v tichý asyl chýží,
a doma sedí v milých rodin kruhu:
zas otcem jest, kdo druhem dřív byl druhu!
Jim nyní blaze po skončené práci,
kdy vichr za ně v lese sosny kácí;
kdy bouře divá hučí nad horami
až proniká to duše hlubinami,
a drsně z venčí okny chýže třese...
Jich dobré srdce při tom nechvěje se:
jsouť oni jisti, doma v prostřed lese!