Vojmír s rozbrojníky do Kouříma
Zašel. Právě Radoslav zde se vším
Městem slavil Milady své vnadné
Dcery s Břetislavem hlučnou svatbu.
Hry a hody obživily lidnou
Krajinu, a znadějily vřelé
Hlavy nejistotou třených mužů.
Jakoby z nich skály veškerého
Světa spadly, jakby na mžiknutí
Zlaté hrady do povětří, štěstí
Květné v lůno utišených lidí
Vystoupily, Bohové se na své
Vyvolence usmívali; takto
Zjevnou nebešťanů přízní, šťastných
Lidí pronikavou veselostí
Vyobřivše divy prováděli
V podmaněné vlasti, lid y páni,
Zem y nebe kořili se mužům.
Již nic odvážencům nemožného.
Bez průtahu k dvoru pospíšivše,
Vyjevivše pronásledování
Znádherněných Křesťanů co k Bohu
K knížeti se utíkají, nebes
Syna rozmilého posvěcují
Za mstitele svých a Bohů věčných.
Radoslav se usmívaje praví
K dvořenínům: Dobrá novina, a
Káže, Pražanéby radovánek
S nimi použili. Radosti se
Výší hluk, a muž y stařec spiti
Jsouce sladkou nadějí již v duchu
Rozdělují v rodiny své poklad,
Vybírají růžované krásy,
Ujímají zlatem vypínavé
Doliny a hory s stoletými
Duby sobě věčníc. Kníže obraz
Božství zhlíží v rozšířené kraje,
Usmívá se, veselosti skončiv
Rad svých do hromady povolává.
Zde se, skrývaje své zámysly, a
Jako v pochybnosti kolíbaje,
Zkušených rad táže: K jaké straně
Přirazyti, pokojeli, čili
Zmatenice má se uchopiti?
Zemané a kněží na rozpacých
Vidouc Radoslava zkameněli.
Chlubné naděje co stíny v páry
Rozplynuly, na zkaleném nebi
Bouře záhuby se stahovala,
Hromové se smrtí ozbrojili
Na zástupce Bohů; po všem veta!
Z uleknutí morných Damoslav se
Povytrhnuv, klekal, ruce napínaje
Ku knížeti, prosyl, by se kněží
Zhanobených, Bohů oloupených
Ujav národ v zahynutí spasyl.
Bohové tě za mstitele, synu
Boží, světí. Pražan nedočkavý
Trne, tvářli zblažujícý spatří
Slavného pána, aby jak hrom
Na Křesťany vrazyv jedným rázem
Novotáře zmařil. Povstaň, pokyň!
Pokynutím Bohy vysvobodíš.