Vévoda s jasnou tváří promluvil k ženě:
V svobodě buď! červ vznešené ctnosti se netkne.
Odyna obživla řečí dobrého muže.
Krása se vylila v tvář jí neviny Božské,
Vlídnost se na čele stkvěla, a dobrota srdce
Hleděla s očí. S pohledu sladkého nevím
Cosy se zbíhalo v lid, co bouřilo srdce,
Mužům hatilo rozum. Co rozvinujícý
Lahody růže tu stála, a kouzlila divy,
Pohledem pronikajícým do duše mluvíc:
Vítězy! ctnosti sy važ, čest zýskatli hledíš!
Vévoda miloval ctnost jak samého Boha,
Proto y Odyna krásná utěchy došla.
Křesťané plésali všickni, jediné Václav
Radosti neužil žádné; vždyť očima svýma
Ouzkosti spatřiv šálivé Nomenye
V samotě vzdychá. S vítězy do tábora
Trhnuv, rážel y sám pout hanebné kruhy,
Kráčeje táborem vzhlídl jak potvoru divou
Nomenyi. Tuť vztek vjel do srdce láskou
Kleslého; naměřil meč, chtě prohnati mrzké
Zrádkyni bok; ach! bída mu zklížila ruku.
Jak se tu hrdina lekl, když šeredu spatřil.
Kam pak se jasná tvář, kam poděly růže
S pohledu kouzlícýho? Kde modravé oči
Lásky a živosti trůn, kde postavy štíhlost?
Okrasa hrdého světa, a mládeže rozkoš,
Milosti kouzlivé div mol na zemi leží.
Zděsyv se škaredý Čech, jak sestry se ujal
Bývalé Bohyně své. Ach! nádherné ženy
Pukalo srdce, co s jasnosti slávy a s lůna
Rozkoše v neřesti toun a v porobu klesla.
Tajila hanebnosti, co zhyzdily duši,
Zbavily tělo y krásy y lahody vábné
V prameny žil jed nemocy rozšiřujíce.
Láskou hrajíc sváděla mladosti květy,
Otroky zbavené smyslů v propasti hanby
Házela svůdkyně nectná, vznešené mysli,
Ctnosti y neviny cyt jak těsného ducha
Porody dusýc pěnami vrtkavosti
Líčila krásy své tvář. Druh stíhaje druha
V milosti padl jak předkové hrdosti obět.
Do boje zavzněl teď zvuk, jak bohyně lásky
Kněžna se vtělila v lid, by v rozmanitosti
Krásy a vášní rozkoše nejlahodnější
Na světě došla. Y syn co květina outlá,
Národu čest a otcova sláva, y krásný
Solimanův syn již zahořel nesmyslnou
K Bohyni láskou. Svůdkyně zhrdala jím, a
Volila chlapy, by snížila mládkovu hrdost.
Mládenec prozradiv svou vlast šeredně sešel.
Vévoda dračicy spiav v trest vyhodil chlapům.
Chlapové trýznili ji, a y k podívání
Vodili světem. Co květina Bohyně zvadla.
Darmo se skrývala teď, však nemocy všemu
Jevily světu, co tajila v souženém srdcy.
Svědomí zlé ještěry jedovatými
Trýzníc zhejralé srdce y hlásalo lidu:
Nevinné krásy a vnadami slavené duše!
Vzhlédněte sem, div krásy a pocty co pleva
V kalině neřesti leží. Nemoc co zlá saň
Rozlila po těle jed, oud kroutil se každý,
Trhaly oči, a bolesti křížily těla.
Václav bídnicy těšil, a v zoufajícý
Nemoha skrotiti vzteku co pitomec hleděl,
Jak se tu klíčila kolem, a skřípala zuby,
V obživování vášní šlehala sebou,
Sebrala krůpěje sýly, a skočila vzhůru,
Jakoby smrti y věčnosti utecy chtěla.
Bolesti schvátily tělo a ouzkosti ducha,
Se všemi hrůzami spadl svět na srdce mdlé, a
Zmlazujícý porazyl na věky sýlu.
V prachu se kroutíc trhala vlasy, a točíc
Do kola očima černou vydechla duši.
Václav zklesl, a y slzami skropuje tělo
Bohyně své cyt rozpustil v hořekování.
Hrozná jediné noc z pout záhuby plné
Vytrhla Mameluky. Co děti se strachy
Třesouc zhlíželi s hrůzou do syvé pouště,
Báli se stínů, jižli se Křesťané obří.
Hladem a stvůrami mrouce, a oddechu bázní
Nemajíce tu schli, až den zapudil ouzkost.
Hrůza y panuje tak jak vládkyně strašná,
Nocli se po zemi šíří na svatém poli.
V hrobyli zbloudí chůzemi zmožen jsa mladík,
Stínyli spatřuje zde a bělavé hlavy,
Tvoří v mysli sy smrt, a potvory vůkol
Lítati vidí; tiskna se zmatenec ke zdi
Zhlíží, strašný duchli co pahorek příkrý
Vyšinuv z hrobů bázlivcem o zemi mrští.
Vítrli vůkol se hne, neb hlásek se ozve,
V ouzkosti umírá a y slibuje svatě
Bohu, že hříchů páchati nechce, byť svět ho
Vnadami kouzlil. Již dennice zvěstuje den, a
Mraky y ouzkosti pudí. Nevida ducha
Mládenec zbystří, vyskočiv z nebezpečenství
Plésaje líbá zem, že se vyvinul smrti.
Takto y v pouštích plésali Mamelucy.
Brzy je z plesů hlad jak zůřivec strhal.
Stříhaliť očima v poušť, a tu žádného krmu,
Lahody žádné; ven pro krmy z pustiny jíti
Zbraňoval strach; zbraň hrdého Křesťana hřměla
Ještě jim v uších. Očima zamračenýma
Do sebe hledíc kousali pysky, že dychtíc
Po zlatě ztratili zlato y rozkoše všecky.
Se sebe nehody tíž a potupy plíseň
Svrhliby rádi. Ouzkosti hrůza, a hladu
Vzteky se množí, vévoda nevydává
Potravy svým, lid v tísni mře, vévoda mlčí.
Na něho pohromy tíž a y potupu valí.