I zvedám zbožně ze smetí a rumu
to bílé oko sotva schopen slova;
tu jeho smutnou, mlčenlivou dumu
ať pohostí teď jizba básníkova!
Když stmí se večer a když vítr duje,
nad knihou klesne v ruku zmdlená skráň,
ať zvěsti lepších dob mi vypravuje,
kdy rohů plesem hlaholila stráň
a v číší hlučné třesky
zněl hrdě panskou síní hlahol český.