Tiše – tise, jako lekníny pozdní labutě bílé plují,
houštiny chvějí se na břehu, smutnou přástevnicí
jest melancholie v pavučin vláknech, na břízách jež se snují
jak závoj, strhaný kdysi nevěstě smutné s lící,
jež tudy šla, s očima, zapálenýma žízní
tajemnou a okouzlující a žhavou,
a sama se ztravujíc mučivou, němou trýzní,
v prstech liliových tiskla svou hlavu plavou.