Pak jsem jedl s patronem svým, pil na jeho zdraví,
je v tom zneváženém nebi přec jen život pravý.
Sonáta mne uspávala rajsky rozechvěná,
velebnější – div! – i skladeb mistra Beethovena.
„Tož, jak se ti u nás líbí?“ svatý Petr ptá se.
„Patrone můj, vynadivit nelze se té kráse,
oslaviti nelze slovy všecky divy svaté.
Jak pro duši, tak pro tělo rozkoš tu jen máte!“
„Zůstal bys tu tedy věčně, ač jsi dychtiv změny?“
Chvíli mlčím, červenám se. „Máte-li tu ženy!“