„Nejsou moje zvuky pouhé tlachy,
Plodí mužům hrůzonosné strachy;
Zástupy i plaší to mé nadírání,
Slyšet je ho do končin až Čech,
Hrom i nemá v prsou, co já zvučný měch!
Hrome přijmi se mnou k jeku vybídání!“
V tom jí šípka do ust přímo pádí:
Proti střelci řečnice ta vztekle řádí.