Jak olovo na střechy domů lehá,
kde vzdychá starost a kde dýchá něha,
kde milenci se tisknou v štěstí k sobě,
kde v hadrech žebráci spí jako v hrobě,
smrt po nichž hází mrazem jako smyčkou.
Je tichá a je těžká; větrničkou
jen vítr třese, letí, kamsi lehne,
pták hýkne v letu, kočka v průjezd vběhne,
sen tupý spíná víčka stará, mladá
a na vše rubáš sněhu padá, padá, padá.