Jsou duše dobré, počestné duše.
Ve světnici tiché v teplém loži
se rozloučí s tělem v bázni boží
a vzlétnuvše ke stropu, hledí z ticha
na rodinu vzornou, jež pláče a vzdychá,
na diplomy na stěně zasklené,
na kříže a řády vznešené,
na manželské prostranné lože bílé,
na čepice noční a župany zbylé.
A spatří-li právě jich teskný hled
kdes v kuchyně kamnech žár se chvět: –
jak promoklé deštníky nehnutě
nad kamny své roztáhnou perutě
a hřejí se, hřejí se naposled
před poutí svou mrazivým étherem.
To tiché jsou, poctivé duše,
a zahřáty nad kamny, s blaženým snem
v let vážný se dají v neznámé hluše.