A zas vážně tichým krokem
Satan kráčel beze zvuku,
beze stínu – vzpjal se vzhůru...
leh’ pod nohu cherubovu,
zakryl tvář si levou rukou,
a jak dříve ku obraně
štít pozvedl osmihranný.
Ale v tazích děsné tváře
tolik bolů, tolik žalů,
že se zdálo velmistrovi,
jak bohaté perly slzí
sevřenými jeho prsty
řinou se jak kapky deště,
ba že nyní těžkým vzdechem
chvěje strop se, chvějí stěny...
Tak musilo člověku být,
když se loučil s ráje prahem,
tak démonům pokořeným,
když je házel bůh ve propast;
tak musilo býti bohu,
když svět stvořil a když poznal,
že jej stvořil – k utrpení...