„Právě pochyb těch opak vzhled k obloze ve mně probouzí,“
horlivě dí mu farář. „Aj, pravda, že tečka nicotná
zem naše jest a že lidstvo je míň než roj mraveniště.
Však co na soudě ducha hmoty rozměr, šířka i délka
valná neb mizivá? Zdaž velkolepá duchu méně
vodní krůpěje říš než soustava kosmu ohromná?
V závrati rovně do mlh nesmírna noří se myšlénka
jak v taj pídě malé. Již drobnohledem divy žasné
objevil um lidský – kdož ví, co tu ještě vypátrá –
a vždy tajů zbude tam, jež na věky čočka nižádná
mdlým lidským neokáže očím. Jen Tvůrce prozírá
stejně nebeskou dál bezmeznou, jak nekonečný
ten malosvět, jejž nejmenší hmoty dílec ukrývá.
Což Jemu rozměr jest? Zdaž před ním slunce titanské
víc než atom? Až k nejmenší On částici prvku
svět proniká veškeren, On stejnou pěstuje péčí
kondory v modru nebes jak výtvory nejmizivější,
jichž roje nesčetné se v jedné krůpěji hemží.
Že k malu též se kloní, zdaž tím jeho bledne velebnost?
spíš, jak slunce paprsk v letavém prachu, jasněji září.
On k zemi nesmírnou též kdys naklonil se milostí,
k jiskře malé, ztracené v bezmezném hvězd oceánu,
zázrak lásky konal k té lidstva rodince mravenčí –
spíše: koná, neb přítomnost, minulost Jemu jedno,
dnes je Mu zítra i rok, šeř dávna i temno budoucna,
před Ním křídlo časů burné bez vlády se chýlí.
Díte-li, že sto věků svět jednoho řádu poslouchá,
což dovodí tato řeč? Věčnost sama Pánu okamžik.
A hmoty dávný řád zdali též duchy pod sebe chýlí?
Zdroj vysvětlete jen, zkad ve mně rodí se myšlénky
o mně samém, o věcech, jež zrak můj spatřuje vůkol,
o světě nesmírném, jeho původu, o vzniku vlastním,
o krátkém bytu mém, mém cíli na hroudě pozemské,
o hrobním taji pochmurném, co za ním se ukrývá. –
Záhady nesčetné v duchu lidském stále se kříží;
zevšad naň se hrnou nejhustší mračna tajemství,
k nimž věda klíče nemá, v nichž bez rady sám se potácí,
tuch matné šeření jen cítě ve úkrytu ňáder,
až nad hvězdy posléz o pomoc náš zrak se utíká,
a hle! tu mračny, nocí prosvítá hvězda velebná,
v bouři pochyb spasným nám září víra majákem.“