Zaplakala Běla hořce
v zámku při odchodu,
myslilať, že dítko kněžny
jejího je rodu.
„Nezapomeň na mne, dítě,“
prostým slovem ždála,
naposled když nad kolébkou
Helénčinou stála,
„nezapomeň na Tománka,
bratříčkem on prve
bez žehrání postoupil ti
bílý květ mé krve;
barvínkem ať stále bují
v duši tvé má slova –
jako já tě nikdo více
v světě nepochová;
u mne jsi se z poupátečka
v kvítek rozvinula...“
Oči se jí zalívaly,
ňadra se jí dmula.
Kněžnu v duchu těšilo to,
rád byl také kníže,
že, co v Bělu důvěřili,
k dítku ji též víže.
Odměnili přebohatě,
chudák, ona neví,
že tím strastem čekajícím
na ni neuleví;
líbala jim štědré ruce,
posud bez útrapy,
ale doma peřily se
žalu kalné slapy.