Seděl jsem se svou milkou
jednoho večera
v malé tiché komůrce
v hovoru za šera.
Byla mi blahou chvíle,
kterou jsem u ní dlel;
já žil a toužil po ní,
u ní se v ráji měl.
I přinesla košíček
jablíček červených
a podávala jedno
mi k okusení z nich –
tu napadl mi maně
Adam, praotec náš,
kterak ho svedl v ráji
Evou sám satanáš.
Dím tedy ku své mílce,
chtě na reka si hrát:
nemám chutě, má drahá,
teď do jabka se dát.
A začnu již o ráji
své drahé hovořit:
Považ, kdyby se takto
mělo as s námi dít,
vžij v minulé se doby,
mysli, že síň ta ráj
a já že jsem Adamem,
a ty pak Evu hraj. –
Jeť všude plno krásy
v širém prostoru tom
a tamo v dáli též že
posvátný onen strom.
V tom had že připlazí se
a dvorný na pohled,
tě ku ovoci nutí,
jenom aby tě sved,
a žádal, abys také
mně dala okusit;
já nechtěl bych však ale
jablko toto vzít,
neb nejsem taká třtina,
jak Adam praotec
a nechci pozbýt ráje
pro takou – hloupou věc.
Tu ona jen se směje
a dí: nech hovor ten,
pojď a obejmi mne,
o lásce hovoř jen.
I celuje a líbá
mne chvíli nějakou
a potom začne opět
o jablku vést svou,
a chválí, kterak dobré
a sladké jako med,
jíž abych se nezdráhal
a chutě jenom jed,
a zas mne počne líbat,
že víc se nebráním
a chutě již jablíčko
mi podávané jím –
Tu vypukne však děva
ve hlučný hlasný smích:
vidíš to, můj drahoušku,
tak spáchal Adam hřích.
I shledal jsem, že Evě
je těžko odolati,
zvlášť Adama-li začne
líbat a celovati.
A kdyby nebes tvůrce dnes
utvořil nový svět,
ba že by Adam zase
tak sveden – jabko sněd! –