My měli psa. Tak deset let žil s námi,
a věru měl nás rád i naše děti,
ty s ním si hrály a tak odrůstaly.
Teď začal churavět jak starý člověk,
byl zimomřivý, nežral, často skučel,
a jen ty jeho věrné, velké oči
to povídaly, kterak rád byl s námi.
Však musil jíti cestou všeho tvorstva,
jak též my jednou půjdem. – Tyto konce
jsou vždycky stejné a vždy stejně kruté.
Co píšu tyto řádky, jeho duše
kde bloudí teď? Kde jednou bude moje
i dětí mých, které s ním odrůstaly,
i všech nás pozděj. Slovo básníkovo
jsem nikdy necítil tak v hloubi srdce,
jak dnes je cítím. „Kam jde pes, kam duše?“