Ó Noemi! – to dítě spanilé
a luzné, s těmi vlasy zlatými
kol bílých skrání, – s těma očima
jak chrpa modrýma, jež dívaly
se z pod řas dlouhých vždy tak podivným,
tak nevýslovně tklivým pohledem,
jak vždy by její duše bloudila
daleko kdesi, kdesi daleko
v neznámých světech, odkud na náš svět
se její duše dívá, stvořená
ne pro svět náš – – vždy tak se dívala,
že zdávalo se, za tím pohledem
že skryto jakés velké tajemství,
vznešené, svaté a – žel, nedostupné
těm, na něž její snivý zrak se upne...