Ty květy barev jsou vábivých tak
a rostou z hluboka, z nitra,
tak mají blankytný, zářící zrak
jak vzpomínka mládí, slib jitra.
Co tobě cesta je, co tobě mrak?
co nástraha sterých zlob chytrá?
Právě tu před tebou jeden se zved’,
jak dívčí oko plá, nebeský květ,
ó poutníku, nehleď více zpět
ni v před –
jen utrhni květ!