Mhla z lesů stoupá a se červená,
jak úpír, jenž se krví napojí,
a vítr vzdechem mroucích zasténá,
vzdech smutně echo v troskách podvojí.
Ach! teskno, teskno jest až v hloubi duše,
tak, jak by synu matka umírala
a naposled mu požehnat si přála,
a syn by nemoh’, nemoh’ přijít tuše:
Té dobré ruky nepolíbím více,
ni mrtvé nespatřím ty drahé líce!