V tom se k účetnímu Stoupa otočil:
„Věříte-li, pane, slůvka z toho všeho,
co nám o svém mládí správec vyprávěl?
Já už asi pětkrát potěšení měl
naslouchať té bájce – končil jinak vždycky.
Ale já znám, pane, příběh romantický!
Poslouchať-li chcete –“ dýmku zapaluje
a již oblak dýmu nad hlavou mu pluje.
„Kopa veselá byl Pavel krajánek.
Zdlouhavým byl sice – sotva že se vlek'
ode mlýna k mlýnu, – práce, – té se štítil,
ale čtveračinou zrak mu jenom svítil. – –
Panímámě nosí nejnovější klepy,
s panem otcem umí dělať politiku
a dcerušky mladé jen se na něj lepí, –
přináší jim z dálky pozdrav milovníků.
A což mlýnské chase povídává divy!
takých neviděli věru jaktěživi! –
Mně vyprávěl toto, vylhané snad zpola:
,Do ,Pekla‘ jsem jednou maně zabloudil.
Výstavný a pěkný dříve mlýn to byl –
ale tehdy málem trouchnivěla kola
a ke mlýnu cesty zarůstaly blínem.
Na kameni puklém v dumách přede mlýnem
sám pan otec seděl s hlavou sklopenou.
Sotva jsem ho poznal, když jsem přišel blíže.
Podepíral čelo dlaní hubenou; –
jaká as mu na skráň uléhala tíže?
Loni mladíkem byl veselým a švarným
a dnes? – – Pozdravil jsem. Probudil se z dum
a žalostný povzdech unik' jeho rtům.
,Jdi jen dále, hochu! Každý krok tu marným,
není korce mletí, stále stojí mlýn – –‘
V tom mne poznal – řekl: ,Tys to, Pavle, hochu?‘
a v zapadlém oku kmitl se mu stín.
Prosím, abych směl tu odpočinouť trochu.
Zavrtěl jen hlavou: ,Nedovolí žena!‘ –
Zachvěl se a k zemi plachý sklopil hled.
Pravím k sobě: ,Bože! jaká tady změna!‘
a na kámen jsem si unavený sed'.
,Co se tady stalo?‘ – zaslechl mne asi,
dlaní pohladil si prořidlé už vlasy.
,Ach, doufal jsem,‘ pravil, ,že si ženu beru,
zatím mne však jenom divý vzal si čert!
Pravdivě mlýn tento ,Peklem‘ zovou věru,
ale žíť v tom pekle není žádný žert.
Žena dračice je – rozehnala mleče,
kola zahálejí, hnije podlaha.
Běda krajánkovi, který neuteče
dřív než vejde v tato místa neblahá!
Ani kousku chleba u nás nedostane,
žena sama odtud fenou vyštve ho.‘
Útrpně jsem pohled' stranou na něho:
,Rád byste as utek' sám, ubohý pane!‘ –
v líci jeho zračí tajený se žal.
Chtěl mi cosi říci, hlavou zakýval, –
v tom co se to děje? Poděšený vstane,
zuby jektají mu, kolena se chvějí. –
Žínka jeho právě vyšla ze dveří – –
Kdo jen jednou hlédne v sivé oko její,
že v ní skryt je ďábel, jistě uvěří.
Peklo hořelo v něm a tím vnitřním žárem
její žluté tváře vyschly dávno již. –
Strach mne jal, když skokem ocitla se blíž,
kus kamene zvedla křivým, suchým spárem.
,Muži!‘ zasípěla. On se plazil k ženě. –
,A ty!‘ – vzkřikla na mne, ,kliď se odtud hned!‘
,Chci jen odpočinouť!‘ prosím poníženě. –
,Kliď se!‘ – ,Jenom chvilku! Vždyť jsem sotva sed.‘
,Povaleči bídný!‘ rozzlobená vyla,
kamenem mne posléz v prsa uhodila.
Ne tak ani ranou jako hrůzou spíše
na dlouho mne přešel sluch i zrak i cit.
Na zemi jsem ležel jako mrtvý tiše
a v tom dobrý nápad hlavou se mi kmit!
Žena na mne hlédla, plaše trochu sice,
ale potom muže vlekla do mlýnice.
Hučela jen k sobě: ,Však on vstane zas!‘ – –
Nehnul jsem se ani. Prošel krátký čas, –
hle, mlynářka vyšla. – Jako zkamenělá
stanula však, hrůzou jako list se chvěla,
když mne shlédla ležeť stále bez hnutí.
Zamhouřil jsem oči, nedýchal jsem ani. –
Mlynář zesinalý křižoval se za ní.
,Zabilas ho!‘ jektal. – Chtěla se mu smáti.
,Lenoch je to jenom! Nechce ani vstáti –
nechme ho, snad přece hlad ho donutí!‘ –
Smála se, však divně zazníval smích její.
Mlynář plakal: ,Bože! jak se všecek chvěji!
do smrti je zabit! Co si počnem' nyní?
Přijde-li sem někdo, spatří mrtvolu –
celý svět pak řekne, že jsme oba vinni!‘ –
,Budem tedy viseť aspoň pospolu!‘ –
Žena bledá opět nutila se k žertu.
A muž šeptal: ,Viseť? Staň se, jak chce Pán –
jen ne podle tebe!‘ – Žena praví: ,K čertu!
Mrtev-li, nuž bude dobře uschován
pod mlýnskými koly ve hlubině šumné!‘ –
V tom pan otec zalkal: ,Někdo kráčí sem!‘ –
A mlynářka skokem stála ihned u mne,
vší silou mne zvedla a přes dvůr mne vlekla,
pak mne v temnou síňku skryla s pospěchem,
přikryla mne slamou. – ,Lež tu tedy!‘ řekla;
,do noci-li ještě se mi nevzbudíš,
potok zapěněný odtud odnese tě!‘–
Díky Pánu Bohu, že to bylo v létě! – –
Sotva hvězdy svitly u mně byla již,
tázala se temně: ,Líný, ještě spíš?‘ –
Třesoucí se mlynář v obličej mi svítil,
šeptal: ,To již věru není přetvářka!‘ –
Já se ani nehnul. Pak ale jsem cítil,
jak mne s namáháním zvedla mlynářka.
Chudáček muž bál se na mne sáhnouť jen.
Po mlýnici vlekla s velikým mne spěchem,
namáháním vzdychá, slyším každý sten,
jak jí srdce buší! – S utajeným dechem
v tom se zastavila. Proud pod námi šuměl.
,Dolů musíš, hochu! Dolů!‘ řekla mi.
V potok hodila mne. Však jsem plavať uměl,
zápasil jsem pilně ve tmách s vlnami
dosáhl jsem břehu, oběh kolem mlýn,
kolem zdí se rychle plížil jako stín.
V tom se měsíc právě z mraků vynořil. –
Na kameni puklém, kde jsem hovořil
s panem otcem dříve, u mlýnice v tichu
ulehl jsem opět, sotva bráně smíchu.
Voda srčela mi proudem z oděvu.
Mlynářka v tom maně vyšla ze mlýnice,
zahlédla mne, vzkřikla, zakryla si líce,
o zem potom nohou dupla ve hněvu.
,Čert si tropí šašky! – Muži!‘ zavolala.
Mlynář vyšel, div že do mdlob neupad', –
z třesoucích se rukou světlo jemu vzala,
přistoupila ke mně. Muž se za ní krad'.
,Vidíš, ženo?‘ šeptal, ,to se mstí tak nebe!
Prchlá jsi a zlostná –‘ – ,Neposlouchám tebe! 
zasípěla žena – hrozný byl ten hlas
a jak zasvítilo v černém jejím oku!
,Jdi, tys bídná baba – pomohu si zas!‘ –
A opět mne vlekla, vrhla do potoku –
ze mlýna však sotva vyšla za chvíli,
na kameně puklém po druhé mne zřela.
Klesla její síla, osykou se chvěla,
do oka jí maně slzy vstoupily.
Na rameno muži opříť musila se.
,Běda, běda!‘ řekla, ,navrátil se zase!‘
A muž zděšen volá: ,To za tvoje hříchy!
Lidmi pohrdáš ty, plná divné pýchy,
žebrák ani nesmí vstoupiť do mlýna.
Odehnalas mleče, obilí's jim kradla!‘ –
Žena jenom do rtů zuby zatíná. – –
Na prsa v tom muži přemožena padla,
pláče, přísahá mu: ,Polepším se věru,
jen mi pomoz toho odstraniti v šeru!‘ –
A muž opět kárá: ,Tvá to vina jen!
Tys mne, muže svého, krutě den co den
trápila svým hněvem, svárem, vádou, pěstí,
hle, teď vše to tebe vedlo do neštěstí.‘
Ona zašeptala: ,Jen mi pomoz teď!‘
Chudák mlynář byl sic bledý jako zeď,
srdce však si dodal, pravil: ,Pomohu ti!
Jen mi přislib, ženo, že se změníš zcela
a že budeš žínkou podle mojí chuti,
věrnou, hodnou, pilnou, zbožnou, poslušnou!‘ –
Vyskočila náhle a hněvem se chvěla:
,Haha! tam ty míříš? Nech si pomoc svou,
nikdy nechci stáť se tvojí otrokyní.
Vždy jsem pomohla si – pomohu i nyní –!‘
Pozvedla mne pracně s děsným ohněm v oku,
odvlekla mne spěšně opět ku potoku.
Když jsem ponořil se, řekla spokojeně:
,Teď se nenavrátíš věru nazpátek!‘ –
Sotva ale na dvůr hlédla ze vrátek,
vykřikla. – A mlynář rychle skočil k ženě.
Na kameni puklém po třetí mne shlédla,
nemluvila více, jenom ruce zvedla.
Ale muž jí pravil: ,To je za tvé viny,
že mne mučíš stále, nechceš poslouchat.
Dobrákem jsem příliš – kdyby to byl jiný – –!
Ale přece –‘ dodal útrpností jat,
,odpustím ti všechno, pomohu ti taky,
slib mi jenom, že chceš hodnou býti ženou,
poslouchať že budeš!‘ – – Rychle zvedla zraky.
,Přísahám ti!‘ volá s tváří uslzenou,
,poslušnou chci ženou býti v každou dobu,
v neštěstí i štěstí věrnou ti až k hrobu. –
Jen mi nyní pomoz, nemám více síly!‘
Zas na ňadra muži zničena se chýlí.
A muž praví vážně: ,Mrtvý svědkem jest
přísahy tvé slavné!` – ,Však to není lesť!‘
dodala zas ona. ,Neporuším slova!‘ –
A nade mnou oba v tom se objali,
lásku si a věrnosť přísahali znova,
horké jejich slzy na mne kapaly.
Pak mne svorně zvedli, vrhli do potoku,
mlynář nad hlubinou vážně dělal kříž. – –
Já jsem odplul dále, nevrátil se již,
až teprve asi za několik roků.
A hle! ,Peklo‘ zatím v ráj se proměnilo,
všude plno mlečů, plno chasy bylo,
statný mlynář dávno pozbyl tesknoty
a mlynářka byla vzorem dobroty. –
Sotva že mne shlédli, jak se hrozně lekli!
Ale když jsem všechno správně pověděl,
mlynář radostí mne umačkati chtěl,
smíchem jeho ženě slzy z oka tekly.
Pak mne zobjímali tisíckráte oba,
hostili mne slavně po celičký den,
víno teklo proudem jako voda jen – –
Oh, to byly časy!‘ – – Ale je to doba!
Důchodní i správec už tu mohli být!
Zradili nás jistě! V krčmě bezpochyby
zapomněli na nás i na svoje sliby –
nechají nás tady o samotě mřít!
V duchu oba vidím: – Správec svítí blahem,
usmívá se tiše, na doutníku drahém
pochutnává sobě, celý tone v kouři,
nepromluví slova, jenom oči mhouří. –
Pan důchodní za to ani chvilku tich,
špatné vtipy dělá a před každým z nich
sousedu dá ránu, aby nepřeslech'.
Žertům svým se také sám a sám jen směje.
Hrozný je smích jeho! Všecek vždy se chvěje,
vyvaluje oči, zatajuje dech.
Slyším jeho chechtot – nám to platí, pane!
Ha – zda necítíte! sladká vůně vane – .
havanský jen doutník takou vydechuje. –
Hle, obláček bílý přes měsíček pluje –
to kolečko dýmu odfouk' správec snad –
otevřeným oknem z krčmy vyletělo.
V obláčku se míhá andělíčků řad,
vdechují tu vůni – – “ Stoupa mračí čelo,
ku obloze hvězdné obě ruce spíná!
„A mně došel tabák, dýmka uhasíná!“ –
Na okamžik umlk', vážně potom praví:
„Půjdu, vyhledám je v krčmě, kde se baví,
do duše jim zahřmím, přivedu je zpět.
Vy však, milý pane,“ – trochu zkřivil ret. –
„na můj návrat, prosím, posečkejte tady. –
Ó, já vím, že půjde kolem srnec mladý,
jemu nenapadne, že je ukryt v šeru
převýborný lovec první na zemi.
Sám ho položíte – závidím vám věru!
Ó, jak smutno, teskno potom bude mi,
až vás ve triumfu povedeme domů!
Pán Bůh dej vám štěstí!“ – Další slova však
z dálky zaznívají, z temna starých stromů –
zní a umírají. – Mrtvé ticho pak –
Vánek nezašumí, lístek nepohne se,
a pakli se přece v boru něco třese,
pan účetní je to – chlad ho proniká.
Ze svého však místa nezvedne se ani,
sedí na balvanu s připravenou zbraní.
Snad ho víže tady touha veliká
po nevinné krvi? Chce se proslaviti,
ubohému srnci bídně zkrátiť žití? – –
Ach, po krvi nikdy, nikdy netoužil,
vždy jen chmelovinu, nebo víno pil. – –
Houštím křivých snětí luny svit se krade
a bělavé pruhy na mech kyprý klade –
stín a zář se kmitá, dohromady splývá
ve stříbrnou mlhu, v lehký, bílý dým.
Pan účetní dlouho v mlhu tu se dívá
s uzarděnou tváří, okem planoucím.
Nečeká však srnce, ten moh' projíť směle! – –
Přejel chladnou dlaní po horoucím čele,
„Hle, mohyly!“ řekl, „omyly je deště,
sotva v kapradinách rozeznám je ještě –
na nich vyrůstají staleté již kmeny –
v nich snad leží zbytky neskonalé ceny – –
toť se zaraduje české museum!“ –
Rozlehl se lesem přepodivný šum.
Ve stříbrné mlze, ve průhledném dýmu
všechno kolem mizí panu účetnímu,
však v té mlze vidí mohyl dlouhý řad,
v prostřed černý kámen – obětní to snad – –
Mohyly se chvějí, v dol se propadají,
stíny přepodivné vystupují z nich – –
mrtví zvedají se z lůžek studených
a tlumené hlasy táhlým zpěvem lkají. –
„Ó, bohyně noci! bledé tvoje světlo
kyprou černou prstí vniklo ve stín hrobů, –
kapradí už bujné na nich zlatem zkvetlo –
hoj, národe mrtvých, nepromeškej dobu!
Po věky jsme spali, hlav jsme nepozvedli,
nepohnuli rukou, nezašvihli mlatem
a kořeny křivé borovic a jedlí
v naše tiché hroby vplížily se chvatem,
v popelu se našem živí mech a plíseň.“ –
Pan účetní slyšel podivnou tu píseň,
v práchnivicích ňadrech vybásněnou bolem.
Roje bledých stínů míhaly se kolem,
jak by nes' je vánek, beze zvuku plují,
zdá se, že jich pln je široširý bor.
Černý, velký kámen kruhem obstupují. – –
Náhle z jejich středu vyšel kmetů sbor,
sněhobílý vous jim přes prsa až vlaje
a na holých lebkách luny záře hraje. –
Pan účetní sotva rozechvěním dýše.
„To jsou druidové!“ praví k sobě tiše. – –
A sbor kmetů k nebi suché dlaně zvedá,
třikrát provolává: „Běda! běda! běda!
Ó, bohyně noci, proč nás voláš z hrobů ?
my už před sty lety prožili svou dobu!
Mrtvi jsme, ba mrtvi, chceme klidně spáti,
co nám ještě nyní život může dáti?
Přišla jiná doba, přišel jiný lid,
my jsme mrtvi dávno, chceme jenom klid!
Spustošeny lesy, kde jsme bohy ctili,
kámen, skála, kam jsme jejich znaky ryly,
roztříštěny leží mezi mohylami –
bozi naši velcí zahynuli s námi;
chvalozpěvem jejich nezní háj ni bor,
cizí bůh je srazil s temen skal i hor.
Bývali jsme kdysi! Stály hrady naše
na vrcholích kolem a vrah prchal plaše
před oblakem šípů, před pádnými mlaty.
na oltářích čerstvá kouřila se krev,
kol blýskaly číše a zazníval zpěv.
Teď, bohyně mocná, co ti v oběť dáme?
Zrezavělá zbroj se v rukou už nám láme,
kde krev teplou najdem'? popelem je tělo,
i to naše srdce dávno zpráchnivělo.
Mohyla nám světem, jsme tvůj mrtvý lid,
proč nám spánek rušíš? – Chceme mír a klid!“ –
Divný šum se náhle ozval řadou stínů. –
Pan účetní vykřik'. – Na sta žhavých očí
s výrazem se divým zvolna po něm točí,
na sta suchých rukou ukazuje naň –
viděl na nich ještě lpěti černou hlínu.
Krev mu stydla hrůzou, z ruky padla zbraň.
Slyšel temný výkřik: „Hle, tu oběť naše!
Cítíme krev teplou!“ – Ohlédl se plaše –
nikde smilování! Všechno kolem víří,
po tichém se boru divý jásot šíří. –
„Bozi nám ho dali!“ pravil sivý kmet.
„Nepřítel to krutý našeho je lidu,
loupí naše hroby, nepopřeje klidu
popelu, jenž blaze tisíc dřímal let.
Sbírá naše kosti drzou, hříšnou dlaní,
mrtvým mužům krade zbytky pádných zbraní
a bronzové šperky našim dívčinám
Svatou půdu směle depce jeho noha. – –
Ne, ten neunikne, probodnu ho sám
na oltáři starém velikého boha!“ –
Jásot divý zavzněl, vše se mihá kolem,
pan účetní bledý přiznává se s bolem:
„Mnoho jsem, ba mnoho poslal do Prahy!“ –
A kmet opět mluví: „Marné průtahy!
Obětujme slavně jako před sty lety,
teplou krev dá bohům tento jatec kletý –
ale zachovejme starý, zbožný zvyk:
modleme se k bohům! Zatím ať se baví
vrah náš podle vůle!“ – zavířily davy,
ozýval se temný a divoký křik:
„Ó, bohyně mocná, popřej svému lidu
tichý odpočinek v dávné, milé vlasti!
Toho, kdo náš popel vyruší kdy z klidu,
září svojí oslep, vrhni do propasti! –
V mohylách tak ticho, kolem skrání jen
jako motýl létá milý, sladký sen.“ –
Zdálo se, že mizí bledých stínů davy,
jako mlha lehká tratí v bor se tmavý.
Temně jen zní písně jako zpod mohyl,
někdy v ně se mísí třesk a rachot zbraní.
Pan účetní hrůzou sotva ještě žil,
z hloubi duše vzdychal, oči zakryl dlaní.
Po chvíli když pozved plaše hlavu svou,
štíhlou, mladou dívku viděl před sebou.
To jej rozechvělo. Opět kouzla nová!
Však ten zjev, ach Bože! jak je spanilý!
Pan účetní náhle zrak má jenom pro ni!
Na drobném jí rtíku šumí sladká slova
a jak nad něho se roztomile kloní
vlasy, které svých se vazeb sprostily,
jako deštík zlatý na něj až se lejí,
kolem tváří se mu lichotivě chvějí.
A ten pohled její sladké něhy plný!
Rámě obnaženo a dvě lehké vlny
tají napolo jen volný, bílý šat.
Lovec hledí na ni mocí kouzla jat,
těká plachým okem od paty až k hlavě –
najednou se tvář mu počla červenat,
úsměv zahrál na ní. – Dýše namáhavě,
bleskem oko hoří, jeho dlaň se chvěje.
Kam se jeho vážnosť, jeho rozum děje?
Vašeň lomcuje jím, k děvě paže zvedá,
její něžné ručky rozechvěný hledá.
Hle, bronzové kruhy ramena jí zdobí. –
Pan účetní šeptá: „Z které asi doby
jsou ty hezké šperky?“ – Půvabný ten zjev
na ramena jeho opřel měkké paže.
On prohlíží její zlatotkaný šat,
nadšen volá: „Krása!“ Udiven se táže:
„Ach, Keltové znali zlatem vyšívat?
Kdo jsi, milé dítě?“ – Odvětila: „Nyní?
Jenom tvojí služkou, tvojí otrokyní!“ –
Ó, jak sladce zvučel jasný její hlas!
On s planoucím okem hledí zas a zas
na náramky těžké, na to roucho zdobné,
na kostěnou jehlu, která spíná vlas
a kol pěkné šíje hledá tretky drobné.
Pohladil pak také malou, bosou nožku –
myslím, že se při tom začervenal trošku –
bronzové však kruhy spatřil nad kolníky. – –
Jak se k němu svůdně chýlí kypré rtíky,
a ta náruč teplá kterak vábně kyne!
Lovec náš se chvěje, nedbá dívky však –
co zas, Bože, našel jeho žhavý zrak?
Kol pěkných se bokův ozdobný pas vine,
penízky se drobné na něm kmitají. – –
„Ejhle, Římské mince!“ potichu si praví,
z drahého je pasu trhá potají,
při tom jako rytíř svoji družku baví:
„Ó, zjevení sličné, plné vnad a vděků,
pověz ty mi jenom, z kterého jsi věku?
Před Kristem, či po něm? Kterak mince tyto
z Italie přišly v zimný sever náš?
Odkud tyto šperky a ty kruhy máš?
Ó, kterak jsi svůdná! V pravdě je mi líto,
že nemohu tebe lapiť v náruč svou,
sám do Prahy donésť pro museum darem –
byla bys mu věru první ozdobou!“ –
A zas očarován přepodivným tvarem
bronzových těch šperků s nimi sobě hraje,
z vlasu je i šatu tajně vyplétaje.
Čarovný zjev dívčin zatím odpovídá:
„Ptáš se, kdo jsem, muži? Co ti říci mám?
Život – změna věčná, vše se tady střídá.
Co spanilým květem včera bylo nám,
to dnes uvadlo již, spadlo, zpráchnivělo.
Ptej se, čím jsem byla, když se v prsou chvělo
srdce plné lásky, plné plamene!
Ty, kdož odsouzeni měli život dáti
v oběť věčným bohům – smutné, zděšené
nežli obětného tkli se kamene,
uměla jsem těšiť, ve svých loktech hřáti,
líbať je a úsměv čarovať jim v líc.
Okřáli tu všichni, nechvěli se víc
jako děti strachem, nelkali jak ženy,
nezbylo jim ani vrásky na čele –
z loktů mých šli přímo k smrti – vesele
a když jejich krev se lila přes kameny
a bůh na svou oběť hleděl s oblohy,
větší měl z ní radosť! Ne tvor ubohý,
který hyne dříve, nežli v jeho těle
potopí se ostrý, blýskající nůž,
ale statný, hrdý, nezlomený muž,
beze stopy bázně na chladnoucím čele,
v oběť jemu dává zpěněnou krev svoji – – –
Není-liž to krásné, chvilku poslední
oslazovať tomu, kdo nad hrobem stojí?
Zjasni, milý, čelo, na mne pohlédni. –
Ah, tak mám tě ráda, tak s planoucím okem
půjdeš ku oltáři pevným, rovným krokem.“ –
Pan účetní blahem září víc a víc,
prohlíží vše znova, zkoumá rub i líc. –
Dívka usmívá se. – „Za odměnu beru
pohár čerstvé krve, která tryskne z hrudi – –“
Z opojení v tom se pan účetní budí. –
Řady stínů kolem stojí v pološeru,
vše je bez pohnutí, slavnostně vše mlčí.
Kolem skrání věnce stojí ženy bílé,
statní bojovníci, hrozní ve své síle,
oblečeni v kože medvědí a vlčí, –
v prostřed černý, velký kámen obětní.
Nadějí se blahou chvěl pan účetní. –
Co as tady uzří, jaké vzácné divy?
Ke kameni přistoup' pomalu kmet sivý,
zvedl ruce k nebi. Stínů valné sbory
pohnuly se náhle. Tiché temné bory
zní tajemným zpěvem. Stařec vážně kynul:
„Luna v prostřed dráhy! Čas je, aby zhynul!“
Pan účetní cítil, kterak ruce chladné
chopily se pevně jeho ramene,
a již u tmavého stojí kamene,
k boku se mu ještě chýlí děvče vnadné. –
Bez pohnutí zase kolem stojí davy. –
Levou rukou kmet se dotknul její hlavy
a pravici zvedl – v ní se třpytil nůž. –
Děvče milé šeptá: „Drahý, teď se vzmuž!
Nechvěj se, to chvilka – okamžik to jen –
přičaruji tobě hezký, milý sen –
spolu budem' sníti sen tak dlouhý – dlouhý – –“
On však udivením z nenadání vzkřik':
„Železný nůž! věru! Železo už znali!
Bože, kdyby o tom věděl ,Musejník‘!“