A jak sedí na stříbrné židli,
a jak po svých ohlíží se kolem,
a jak oko na mládci mu utkví, –
hoj, jaký tu jeví se mu pohled!
Drahně od té doby ušlo času,
za moře co odebral se odtud;
po tři roky bez ustání pilně
synovi pak děvu krásnou svatal.
Zatím strašná na dědinu jeho,
na hrad Žabljak, udeřila nemoc,
nemoc hrozná, chrásta ona černá;
Maksima též zachvátila juna,
ozdobné mu pokazila líce,
bělavé mu poskvrnila tváře,
ohavnými důlky zostudila,
podrápala, celé spotvořila,
tak že směle moh’ bys přisáhati,
šerednější z tisíců že junů
nad Maksima nižádný už není!