V obecenstvě, které shromáždilo
nejnovější Svatoňovo dílo,
napjetí se za okamžik malý
proměnilo v úžas neskonalý.
Osoby, hle, jež se pohybují
na scéně, jež trpí, zradu kují,
jejichž slovy, posuňky a činy
básník řeší otázky si dané,
nejsou lidí pouhými jen stíny,
fantasie plody rozehrané, –
ne – to vesměs naši dobří známí,
povahy i mravní trpaslíci,
lidé, kteří všude na ulici
každý den se potkávají s námi,
Kdo by neznal záletné té ženy,
líčenou jež důvěrností svojí
nástrahy všem mladým mužům strojí?!
Vedle její manžel podváděný,
chtící vždy, co přáním jeho paní,
loutka, která smích i lítost budí, –
prstem možno ukázati na ni.
A ten hejsek s prázdnou hlavou, hrudí,
ale s kapsou zlatem hlaholící,
které zdědil po lichváři strýci
a jímž v každém sporu porazí tě –
v Javorníku zná jej každé dítě! –
Jedni smáli se, zlost měli jiní,
a když v posled opona se snesla,
slyšet bylo zcela různá hesla,
potlesk se i sykot ozval síní.