De összetörni földi láncait,
- Kibontván el-benyügzött szárnyait -
Im ébred a szellem hatalmasan,
S arany, gyémánt a porba sujtva van.
A dalnok él! im égi lantja zeng
Lelkének bájvilága földereng;
Eltépve hull le porba a bilincs,
Csalfényiből a dalnokon mi sincs,
És szenvedelme, mely csak földi volt,
Vak ösztönével szivéből kiholt.