Byla půlnoc. Říše spala.
Ulicí šli biřici,
v níž, bůhví, odkud se vzala,
sedí dívka truchlící.
Byli sice na mol zpiti,
ale bílý dívčí zjev
nedopustil dál jim jíti –
vzbouřila se v chlapech krev.
Stanuli jak zkoprnělí.
„Hrome, to je divadlo!“
Co dělati, nevěděli.
„Co to dívku napadlo!?“
Konečně se jeden vzchopí,
v oči se jí podívá,
za rameno nahou chopí:
„Jsi ty ňáká Godiva?
S námi půjdeš, daremnice,
duše bludná, ubohá!
Jak jsi přišla do ulice,
to je, k čertu, u Boha!“
Pak se nahé uchopili
opilí ti biřici,
cestou kopali ji, bili,
vedouce ji k radnici.
K lavici ji přivázali
do radniční světnice,
drábi zatím burcovali
bubny svými ulice.
Ač noc byla a tma tmoucí,
město oživlo stem hlav,
„hanbu bídné děvce“ řvoucí
stohlavý spěl k radě dav.
Bubnování probudilo
všecky zemské proroky.
„Tohleto se podařilo!“
ječí zástup divoký.