Já při těch slovech zachvěl se a zbledl
a udivený pohlížím jí v oči.
Konečně pravím: „Snad mi odpustíte, –
vše ve zmatku mně ve hlavě se točí, – – –
já myslel, vy že o manželu víte?“ –
Jen krátce řekla: „Tedy se nám ztratil?
Snad mezi jízdou v temné zimní noci?“
A usmála se. – Mně ten úsměv platil.
„Vždy svého muže beru ku pomoci,
když zaplétám si do vrkočů vlasy.
Ó, kterak dobře posloužiti umí,
všem rozkazům mým ihned porozumí.“ –
Já myslím sobě: „Odvaha tě spasí!“ –
Dím: „Mohl bych ho chvílku zastávati?“ –
Hned souhlasí a žertem děkuje mi
a úsměvem mi sladkým napřed platí.
Chci službu počít, – kvapím, blahem němý, –
však nebyla to lehká služba věru!
Jak v ruce proudy hebkých vlasů beru,
kol rukou se mi jako hadi plazí,
jak sítě jsou, – v nich zaplétám se stále
a ochota má spíše všechno kazí.
A ona ve smích padla nenadále:
„Jak neobratně! věru, ihned znáti,
ve službách paní že jste málo býval.
Vždy chladným se a moudrým chcete zdáti
a na svět jste se jasně nepodíval.
Je poustevnou váš dvorec osamělý,
v ní promarnil jste mladý život celý.
A čím jste nyní? Neunavným strojem,
jenž, jak jen možno, půdu vyssát touží.
a o výtěžek s berními se dělí.“ –