Stará paní chvíli mlčí
nechápajíc; na to rázem
zavře žalující ústa
svými rty. „Vždyť vím už všecko.
Jiřík řek mi. Utište se.
Bude jinak. To už bylo –“
při tom kanou velké slzy
na dívčinu světlou hlavu.
Tiskne ji a sama vzlyká:
„Utište se, dítě drahé.“