Ve nekonečno roste labyrinth. Kob šero 
a sloupů oceán, bran v pych, síní stero
rozlehlých, souterainu šíř, taj zbádá
kdo. Vše, Krety Mínos otec jak si žádá:
sem herm řad v piedstál, sousoší tam!
Má zastíněn být sedmi věží sám
pych Thebských; to rozmar velkolepý, sen;
leč dělník cyclický v mrak stav, kleň v sten,
praéry gigant věž kam a kliž v stěny,
kruh budovy vždy vzkvétá neumdlený
jak v Protheidy infernosti drama,
v nustatské, diabolské panorama.
A potu, píle, díla v epopeu
tu sní a vzpomíná vše, mní o Theseu:
Však není výkupu, kamenná sloha
vždy nesměrná tá, velké, žasné mnohá
dál v stuhlé z projektu se druží stanzi
a samých Haemejských se ve romanci
dál pojí provocace v eclatanci.
Žďá Mínos dům nad Diespitra míti,
aetherný nad palác, jenž v jasu svítí
pilastrů kmentem, oblačný tož v zbytí.
V těch Nefelokokygiích ve oblakovou stěnu
cameje, onyxy se tisknou v ladu v směnu,
šperk metop, zlato inscripsí jich, fresky,
meandrů změť, bordury, arabesky
a v vestibulech pstrých bez Pasiphey nitě
bys zbloudil nadobro, pad’ muška v sítě,
mol, farfarella konce rozlehlosti
bez oné. Domů sčet čím, pater v maní!