Leč Hynek ještě váhal. – Pociťoval tíži,
jako kdy v prsou žalem srdce bolí, –
a smutný byl, co jabloň v šírém poli,
kdy mrazem pozdním vadly její květy svíží. –
Už nezná jeho péro bývalého spěchu,
a ticho mrtvé v pokojíku vládne.
Tu nevidělo Hynka oko žádné,
kdy hruď se vlnívala jemu v těžkém vzdechu.
Leč býval mlčelivý, opouštěje kobku,
a bledý stín mu čelo mladé jímal, –
jak ve své duši vlastní choval by tu hrobku,
kde otec jeho ve snu věčném dřímal.