Prý jsem černovidec, pesimista...
Hle, jdu po ulicích, po náměstích,
na věže se dívám, staré domy,
na jiskřivé cestičky ty v parku –
těší mě ten úsměv staré Prahy
sám se umívám tak volně, lehce,
ale přiznávám se, to je všecko,
co mě těší při tom putování –
zajde slunce, tragická ta Praha
zasmuší se znovu – toť už osud.