Dobře se upravenou večeří po domácku posilniv
k oknu sedám si a vonný vzduch piju doušky plnými.
Kouzla plná dobo míru, vlahá, krásná noci letní!
Kol ticho posvátné, městečko i příroda dřímá,
zdá se ti, dech že tušíš, jímž ňadra její zdvihají se;
chvílemi klid přeruší štěkotem věrný domu hlídač
neb hlubokým, táhlým tónem rohu jindy ponocný.
Však teď – slyš! – zvuky rozmanité jak v sluch ti zanáší
vánek příjemný! Zprvu hlásky se jednotlivé jen
ozvaly, nejvyšší, k nim silný alt přidružil se,
sbor vždy mohutní víc – to pějí svou hymnu večerní
tam v rybníku za městečkem vod pěvkyně – žáby.
Ať komu divných těch stvořeníček zpěv proti srsti,
ať před ním uši zakrývá, – já rád mu naslouchám,
snad že ni venkov bez něho bych neuměl si pomyslit!
Zpěv ten před duši mou nejkrásnější doby kouzlí:
jej slýchával jsem jako hoch, když jsem s druhy mládí
volně těkal po polích s myslí jasnou beze mráčku,
nedbaje, slunko-li níž, až pak zvony náhle večerní
svým hlaholem k modlitbě a návratu rychle pobídly,
neb jsem vždycky babičce věřil, jež říkala často,
později zlá že klekánice venku chodíc děti béře;
zpěv mne žabí vítal, když v soumraku sem na kočáře
svému rodišti se blížíval, bych užil blaha prázdnin;
zpěv ten touhy plný krajinou mne tichou doprovázel,
když jsem pozdě se od známého vracíval okénka...
Můj Bože, kam se poděl dětství krásný, blažený věk?
kamže jinošství čas, doba lásky, plná ideálů?
Ach, do propasti šeré vše zapadlo a víc se nevrátí! –