Diví se tu dívka dávným zprávám –
šepotá: „Ó, kníže Otakar!“
Třese se a zvlhlé zraky klopí,
stydí se a tvář svou bledou topí
v přelíbezný rubínový žár.
„Však ne – nemiluj mne, k mému bytu
jen mne doprovoď – Tvé tělo chřadne,
hasne oko v blankytovém svitu,
hlad a bída moří tvary ladné –
Se mnou pojď – mé síly, moje jmění
bude pro tvou slast, tvé potěšení!“