Dne druhého kat zděšen stanul před knížetem.
– Ó pane všemocný – třas drkotal mu retem –
co sudů se smolou, co drv jsme zapálili,
co věder oleje jsme v peklo žhavé vlili,
a přece netknutý, hle, jazyk s lýrou v děsu
ti v důkaz kouzel zlých, ó světlý pane, nesu!
Nuž raď, co počíti! Když hasnul žáru příval,
když v horkém popelu plam slední dohoříval,
tu náhle zablýsklo cos z něho. V hrůze němé
jsme, pane, myslili, že jasem oslepneme.
A žalmy latinské jsme v sboru zanotili,
kropáčem nanovo jsme v kleté kouzlo dštili,
že satan mate nás, v té chvíli každý cítil.
Však lesk ten slnivý přec stále plál a svítil.
Já posléz ruku vztáh’ a jako zoři zlatou
jsem ze škvar vynořil pěvcovu lýru klatou,
strun jejíchž ve spleti – kdož pochopí ty divy –
tkvěl jazyk krvavý a čerstvý jako živý.
Je popel rozmetán ve všecky úhly světa,
nám vichor pomáhal, však tato kouzla kletá
jak přemoci, raď, pane! – – Topili jste málo! –