Všichni bílí jako sníh,
jeden, jenž jim vlíval děs,
výš se týče jako žádný,
sněhobílý oř ho nes,
do boje spěl jako v ples,
na prsou kříž svítil rudý,
jako oheň meč mu v ruce
jasný šlehal do nebes.
Do veliké lázně krve
zřítila se Maurů směs,
na útěk se všichni dali,
do močálů v temný les
prchl tento zástup ves.
Ku moři král Bucar prchal,
směrem, kde své tušil šiky,
že se ukrývají kdes.
Aby nikdo neprchl jim,
za ním Cida lid jak běs,
deset tisíc ztopila jich
moře tůň i skalný tes.
Taký strach se na ně snes,
v loď se dostalo jich málo,
z králů umřelo jich dvacet.
Krví tměl se pláně vřes...
utekl jen Bucar, pes.