„Ale což věčně zůstanu
v Údolí zaklet? Jako krtek?
Do světa, smělče Kašpare!
Dobývat světa! Dobýt světa!
Jen ne se zastavovat! Dál,
Kašpare! Checheche! Jen dále!
Jen ne se zastavovat! Dál!
Zakoupíš doly, železárny,
radio, řípu, bavlnu.
Udávat budeš světu ceny.
Abys je líp moh’ udávat,
síť celou skoupíš velkých listů
– v tom už mne sice předešli,
ještě však nejsou vychytáni
v ospalých světa rybnících
štiky a kapři. Dá se lovit.
Vůdcem být – strany? Ne! Co s tím?
Ať si jen druzí zamazané
boty své otírají dál
o svoje kalhoty! Já strany
koupím si, budu-li jen chtít.
Ty zvlášť, co stát svůj milují jak
telata kravské vemeno.
Koupím si berany a mekot
jejich, a ovce půjdou už
za nimi. Toť přece stará fraška.
Ne vůdcem smradlavých těch stran –
éh, fi, fi! Nač ,smradlavých‘ říkáš?
Načpak to? Copak díru máš
v hlavě, že vytekl ti rozum?
Jaká v tom, pověz, taktika?
Co jenom v duchu smíš si myslit,
to, osle, nesmíš vyplácnout.
Politik není prostořeký.
Jazyk buď poslušný jak pes.
Štěkat chce, ty však jen mrkneš –
už leží u nohou ti něm.
Říká se pravý opak toho,
co v duchu myslíš, říkáš si.
Na mosaz zlatý punc se dává.
Říká se: libovonných stran,
libovonných jak ambra samá,
osvěžných jako kadidlo.
Sám je přec musíš obkuřovat
z veliké kadidelnice.
Jsou to přec příčky na žebříku,
po kterém rychle polezeš
nad ně, jen pořád nad ně, nad ně.
Jen ne se zastavovat! Výš!
Vůdcem být světa, vůdcem – vládcem,
to je mé heslo. Ministrem?
Moh’ bych být hned. Co však s tou dřinou?
Nechať se jiní za mne drou.
Dřina přec není moje heslo.
Nechať se jiní za mne drou.
Ne, ne! Chci síť mít velkých listů.
Udávat všemu světu tón:
světovým bursám, politice,
obchodu, vědě, umění,
divadlu, výstavám a škole,
soudcovství, prostituci – vše,
vše musí řídit taktovka má.
Všecko. Své všecky aspirace
do výše vyhnat nejvyšší.
Být světu novým papežem!
Pročpak by ne? A neomylným.
Jenže tu neomylnost svou
na oko přiřknu svojí církvi,
milionové církvi své,
které to vštípí sekretáři
moji, ti moderní biskupi,
tak jí to pevně a řízně vštípí,
až bude s pyšným vědomím
dav tlachat: ,Hlas lidu – hlas boží.‘
Vhodný je čas být papežem.
Nic míň než papežem, jak kdysi
bývalo, kdy to značilo
pánem být světa. Tak. Ten starý
pomalu doklepává tam.
K regeneraci na štěstí nemá
síly ni chuti v zatuchlém
vězení římském. Requiescat!
Ať jen tak strnulým zůstane!
Má sice pořád čipernou školu
diplomatickou, tradiční,
ale už tak víc pro parádu.
Podceňovat však neradno.
Nechat ho pěkně na pokoji,
ať si tam v pokoji zhasíná.
Bláznovství násilně do ohně foukat,
jak to ti pomahači mí
zbrklí tak rádi dělávají.
Dechu mu tím jen dodáváš.
Poslední jiskry, které by zhasly,
vzněcuješ k novému životu.
Oveček má už víc matrikových,
ne sice takých, jak Čičikov.
Proto se na Východ tak tlačí.
V Číně, ach, tam je oveček!
Tam se dá zřídit pěkný salaš.
Musím ho rychle předejít.
Papežem novým! – to mé heslo.
Papežem stát se Východu,
nového světa, jenž se tomu
starému, svému hofmistru
nepozvanému, odmění kdysi
za bohabojnou výchovu.
Východ, ten zvlášť mne potřebuje.
V té jeho peci ohromné
vře dosud, taví se v ní chaos
divokých rud a hmot. Teď čas
nadělat nepropustných forem,
do kterých se už poslušně
vyřítí chaos roztavený,
bezhlavý, beze směru kam,
bez cíle sobě vytčeného.
Půjde, kam kývne diktátor.
Pokorně, poslušně on půjde.
Tak, tak. Ex Oriente lux.
Třeba však světlo regulovat,
aby mi lampa nepraskla.
Východ – toť grandiosní sázka.
Tam se dá lovit parádně.
Potrpí si tam na parádu.
Přetrumfnu slavně starý Řím.