a dvanáct pairů s arcibiskupem
a dvacet tisíc mužů z Francie,
té sladké vlasti, v zadu zůstali.
by od nepřátel vojsko chránili;
ach, netušili černý osud svůj!
V svém srdci Ganelon se radoval
a ďábelsky mu oči svítily.
Šlo vojsko, šlo, a k předu lilo se
jak řeka široká, a průsmyky
se tměly závratnými stěnami,
na jejichž temenech se černaly
jak noc hluboké lesy šumící
a kroky mužů, koňů duněly
jak hřmění tisíc bouří příšerně,
na patnáct mil ten hukot slyšán byl.
Však pomalu se hory nížily
a světlo bylo posléz před vojskem,
kraj gaskoňský se v slunci zatřpytil
a všickni, zříce sladkou Francii,
do radostného pláče propukli,
a něha v srdcích zaplanula všech,
a zpomínali ušlechtilých žen,
a dětí svých a krbů domácích,
a k azurnému nebi neslo se
jak modlitba to slovo přesladké:
„Vlast naše drahá, krásná Francie!“