Starý poutník tam u panských vrat
o hůl opřen se rty sevřenými,
vzpomínkami cele zaujat
jak by sčítal šeré štíty chat.
Z daleka se pozdravuje s nimi.
„Ještě stojí, ještě nezmizely!“
jako by rty jeho říci chtěly.
Doškové mu střechy vlídně kynou.
A tam dále výše za dědinou,
tam, kde olšinami prokmitá
rybníka hlaď v lukách rozlitá,
stojí mlýn. Tak starý, přikrčený,
celé věky stejný beze změny.
Olše rostou kolem. Mlýn jen, jak se zdá,
v zem se propadá a zarůstá,
den ode dne chudší je a nižší,
i ta kola pomalu se tiší.
Vzdoruje jen slabě dobám zlým,
břemenům a sokům mocnějším.