Já bál jsem se Falstaffovy radosti ze života.
On přeháněl příliš heslo. Po svém mu rozuměl, slota,
a naivnosti mé smál se a mému roztoužení,
a posměchem rozdupával o velkých cílech snění.
Neb v bezhlasém tichu já poslouchal dravé žaly kroužit,
a přimknuté k zemi a trpící ženy se něčím soužit,
a dunění kroků jsem slyšel, jak vojska by mohla jít
do království sousedních, bít se a bít a bít a bít.
Tu žalost veškerenstva jsem na svá slabá bral bedra
a vlék' jsem se pouští tou zim sněhem a parnem vedra,
však nikam já nedocházel, že břímě jsem na zem skládal,
a duch můj jak podťat se zdál a zanikal, zvadal a zvadal.