Dvé očí palčivých naň přímo hledí,
rozkoš je opojná a hřích je v nich.
Úsměv mu jedinou odpovědí
a jásot akordů divokých.
Ve starém rámu tom červotočivém
postava živá se povznáší divem,
vlas dlouhý mrakem se rozletá,
zasténal: „Oh, já vím! – Prokletá
myšlénka toho, kdo obraz ten tvořil!
Oživl dávný hřích a vina stoletá!
Jak malíř do barev štětec svůj vnořil,
na duši zapomněl, na svoji spásu,
viděl jen mámivou a hříšnou krásu.
Ďábelským přeludem opojen,
pod roucho kajícné skryl chvatně jen
to teplé, bílé a zářící tělo,
které se vášnivou rozkoší chvělo,
myšlénku proklatou, hříšný svůj sen!“