Nuredýn se co kroupami strašivé mračno
Do hradu přihnav u syna do mdloby upadl.
Truchlivé podívání pohnulo srdcem
Každého tvora. Ach! stáli tu otcové syří,
Důkazy křehkosti lidské y vrtkého štěstí.
Nuredýn jak ze snů trhna se vzdychl, a
Do kola hledě jen po svých sháněl se dětech.
Spatřiv milého syna co divoké zvíře
Sebou zoufalec škubl, a, mé rozmilé dítě!
Slávo a utěcho má! řekl klesaje znova
K ustům drahého syna. Jen vzdychaje líbal
Dítěte mrtvého tvář, a nemoha slzý
Cediti s očí, nemoha vyrvati z srdce
Plného slov, jak třtina se bouřemi klátil
Dravého vzteku a msty a bolesti prudké.