Jak podobna je pavučině kniha zákonů,
ji silný roztrhne a slabý se v ní zamotá.
Já silným nedovedl, slabým nechtěl být,
a proto zavolal mě mimosvětský klid
k zrcadlu unikání. Nechci více uvidět
Tamary královny, vtělení slávy svrchované,
bytosti do extáse, rozkoše a štěstí štvané,
ó, nechci do nádhery pozemšťanů bled
pohlížet po druhé. Je hluboký to žal, ne chvíle rozmaru,
bojím se přiznati a přece přiznávám:
Miluju Tamaru,
rniluju Tamaru a všeho odříkám se, budu navždy sám,
a nechci více uvidět
slavností, tanců, her a honů, hostin, trůnu,
rozkoše, lesku, nechci navrátit se v její přítomnosti svět.
Ať v onu rozšílenou štěstí strunu
ponoří hebké prsty Asat Grigolidse, krásný muž
královnu, ženy neodolatelné. Já jsem troska. Odcházením už
je život můj. Ať verši na pečetích, mečích, na hudebních nástrojích
básníci jíní velebí mou Tamaru, já odešel a ztich’.