Jest v duši jako v noci před svítáním.
Hvězd chvatným třpytem, tu jen mihotáním
z nejasné dálky nebe dumně zří.
Chmura-bolest svírá vši zemi,
kde prosvit-slast plá, bledý je, němý,
a chvílí mha se náhle vynoří,
plášť nejistoty na vše kolem hodí,
že smysly strnou jak u mělčin lodi.
Zamhleno všecko, steskněno všecko; hovoří
jen potok, jenž rve se úskalím z pohoří.