Na štěstí vidím už, že hned se skončí soupé:
Pan Hrudeck k Heléně a Julči rychle cupe;
však sotva usmál se, by řeč svou kudrlil,
už hudby hlomozné sem zvuk zas hlaholil.
Hned židle hrkaly, a vše se pozvedalo,
jak snědí dělníci, jichž ve stín poléhalo
po krátkém obědě, hned k dílu zaměří,
když signál ozve se a „jedna udeří“.
Však co dál tančili a co dál hovořili,
už za nic nestálo, už jen se pitvořili;
ba co je horšího, teď z řečí Hrudkových,
zas Julča s Helénou se zmátly v soudech svých.
On s takou důvěrou jim do očí zas hleděl,
jak byl by tajně nyl, by sladkého cos zvěděl,
a jen se usmíval – ach, byl on lišáček! –
že znovu věřily: „On přec je fešáček!“