A slez’ mu zvolna, opatrně po rameně,
po niti své pak soukal se zas dolů
tak zvolna, jak stín táhne se po stěně,
a Twardowski zřel za ním srdce v bolu,
juž menší, menší
a nitka tenší,
juž jako bod
v té mlhy brod,
juž se tam ztrácel,
zmizel juž tam.
Twardowski myslil, že juž vykrvácel,
obracel oči světa ku stranám
a začal k bohu úpěti
tou modlitbou, již z paměti
kdys učila ho jeho matka,
a jejíž vzpomínka vždy sladká.
Pak ale vybuch’ v síle vášně náhle,
on cítil v sobě světy neobsáhlé,
on cítil, že je lidstva duší,
jež trpí a tuší,
jež úpí a strádá,
ve mlhách bádá;
on cítil, že je stráží,
do které stále vráží
vše dýky a střely!
Ve hymnus vřelý
na rty mu sletlo,
co lidstvo hnětlo,
zástupy pěly
v té jeho písni,
duchové v tísni
se potáceli,
a mučenníci
s plamennou lící
tam krváceli: