Jak herec mladý v bídném zákulisí
se chvěje bázlivě, než vyjde na scenu,
slasť v duši jeho s úzkostí se mísí
a s touhou dosíci jen potlesk v odměnu,
tak hrdina můj, mládec v plném květu,
jenž pil juž víno z poesie poháru,
– leč v ústraní a neznám dosud světu –
se trémou chvěl svou oblékaje čamaru;
pak oděl zimník venkovského střihu,
kloboučkem přikryl vlasy bujně vlnivé
a jako zloděj ve chvatu a mihu
se ztratil v moře ulic šeré, šumivé...
Mráz ostrý byl, však on měl teplo v duši,
jež hřálo jej jak slunce jasné na jaře,
– což na tom, že mu mrzly trochu uši –
náměstím Václavským hoch kráčel bujaře.
Zjev nádherný, jenž zaplál jeho zraku!
Tam v pozadí, pod temnem šerých mraků,
čněl hrdě jak tvrz obrů palác kamenný
pln záře jako při mši osvětlený chrám,
jak hrad, v němž sídlo má bůh slunce plamenný,
jenž blesky vysílá vstříc nočním temnotám...
Tím žárem tknut náš hoch se probral z dum,
na chvíli stanul, šeptnuv: „Museum!“...