Když ho víkem bedniť chtěli,
klekla k němu Běla:
„Pravdou-li, bych tebe, dítě,
více neviděla?
Nechte Tomka, nebedněte!“
a zas rakev jímá,
ale Vojtěch: „Neprobuď ho,
viz, jak jemně dřímá,
nenaříkej, tiše, tiše,
sic ho pláč tvůj zbudí...“
Běla vzdychla, lítosť křečí
stiskala jí hrudí;
mořila ji, týrala ji,
rvala v hněvu takém,
jak by byla napadena
devíti hlav drakem.
Trhla sebou, na dvůr běží
dál přes luční příče,
pokraj lesa natrhala
pozdní petrklíče;
nazpět běží, v ručku dává:
„Vezmi v temnou skrejši,
snad to tvoji touhu po mně
na čas ukonejší;
přijdu brzy, zde je smutno
všude, srdce zebe,
pak mi těmi petrklíči
otevři své nebe!“ –