Konstalace nad obzorem vystupující
jsou jak našich ohňů znamení,
které blížící se tábor vyměňuje s táborem.
Známe jména bouří všech, jež krouží nad královstvími
a pak s křídly svěšenými, unavené, odpočívají
na zářících štítech ledovců.
Dcery moře,
vodopády v horách pějící a veletoky v hloubce pralesů,
k prsům mateřským jež letí z paláců svých krystalných,
naše slova harmonická nesou zeměmi všech jazyků.
Mezi dvěma zahradami rovníkovými
azurové mosty ledové nám klenou tisíciletí.
V zraku laní, v letu ptáků, ve včel heroismu pokorném
čteme svojí cesty znamení.
Věky šeptají si naše tajemství a odcházející
v teskném úsměvu je svěřovaly přicházejícím.
Soumaři, již přemoženi písní fléten klekají,
aby přijali svá břemena,
k slovům našich mistrů živly před námi se kladou důvěrně.