Kohouti dozpívali, a rozednělo se,
A děva douc po pěšince, šla po celý den;
Když pak byl juž večer, blížila se k lesu,
Ona k lesu, a černý les se blížil k ní.
A když tako kráčí, a k lesu se blíží,
Země se hejbá, a země se níží;
A ona se zmuží, a přec jde dále,
Do černého lesa, a v lese ku skále. –
V tom černém lese, země se třese,
A ve divokém třeskotu skála se otevře!
A dívka leká se, a dívka se bojí,
Přec v jeskyni vejde, a zmámena stojí.
Huj, huj! – v té skále, v tom černém lese,
Kanec starou babu na zádech nese!
A dívka leká se, a dívka hyne,
A baba se směje, a baba jí kyne:
„Poď! a sedni, a jen se zmuž!
Času je málo! huš, huš, huš!“
A na kanci jede, a řičí a vyje,
A černý kanec skáče, a plameny plyje.
I zmuží se dívka, a kráčí k babě,
Baby se lekne, a hovoří slabě:
„Stvoření strašné! – vyslyš mě teď,
A ku Povětří mě dobře veď!“
A baba sleze, a dívku na kance zvedne,
Chňapne oprať, a sama si na ocas sedne:
„Času je málo! drž se a zmuž!
Čenichám raní zduch! huš, huš, huš!“
A na kanci jedou, a baba řičí a vyje,
A kanec letmo utíká, a plameny plyje;
I taktoť jedou pod zemi, jedou stále
Dutinou černou v té divoké skále,
Vždy hluboko dolů, a zas do vejší,
Až k jakésito hrůzoplodné skrejši;
A zde baba zastaví, dívku zvedne,
Na zem ji postaví, a sama si sedne,
A zpátky ujíždí, a řičí a vyje,
A kanec skáče, a plameny plyje. –