A Joza na vorku tvář do otýpky třtiny
zahrabav ležel hořce pykaje své viny,
štkal potichu a chvěl se strachem, mrazem, hlady
a skrčil se jak rohlík všechen dohromady.
Však hlavička ho pálí, hrůzných tvarů plna,
a srdce jeho tísní bázeň nesčíslná,
myšlénky kvapněji se proudí v jeho mysli,
hned vzpomínka, hned obraz divný, nesouvislý
mu letí hlavou: tatík, strýc a jalovice,
hned chundelatý pes, hned vorek na rybníce,
a černé ruce z lesa až sem dosahují.
Sny čím dál divočejší v jeho mysli bují.
Hle, koho vidí? Z vody vystrkuje hlavu,
nic víc než po krk nad vodu tam blíže splavu,
Bednářův skoták, který utopil se loni
v těch místech, v koňské díře! S vlasů kapky roní,
zrak upjat na Jozu, a ústa divně mluví,
tak hluboce jak z lomu houkaly by sůvy:
„Ty koukáš na mne? Já už nikdy nevybřednu.
Mne, hochu, hastrman tu uvázal si ke dnu.
Cha! cha! cha! Však on také počíhá si na tě,
síť pod vorkem má na dně rozprostřenou v blátě.
Přijď za mnou, přijď! Ať doma nedostaneš bití.“
V tom hlava zmizela, a Joza teskno cítí
a tryskem uhání – hle! před ním jalovice,
jak cválá k rybníku, a za ní vidí strýce,
jak mlátí do kravky, jež bučí. Joza kvílí
a běží za nimi a běží, co má síly,
a ne již po louce, on břede vodou samou
a patří udiven – či tak jej zraky klamou?
To není strýc, to – hrůza! divná stvůra vodní,
že v běhu zarazil, však nelze hnouť se od ní,
neb údy schromly mu, i bojí se, že klesne,
jak na něj upjatě zří vidění to děsné
a nemrkajíc ani tiše prstem kývá
a nehybně a příšerně se na něj dívá,
ze šosu kape voda – hrůza! Joza cítí,
že za nohu jej náhle ve vodě cos chytí
a táhne pod vodu. Již cítí havěť žabí
po nahém těle lézti; k odporu již slabý
zří strachem vytřeštěn, jak rejdí kolem něho
kouzelní ptáci černí – hrůza z toho všeho!
A v krutém zápasu jen hlavu již má vzhůru,
v tom klesne pod vodu nad sebou spatřiv stvůru.
A s výkřikem zrak vyděšený pootvírá
a vyjeven pln úžasu kol sebe zírá
ni nedýchaje. Vidí – nad ním prosvitavá
báň sklenná, vysoká – zří dolů – plocha tmavá
a postříkaná zlatem jako ta báň výše,
a kolem z tmavých stínů kolísá se tiše
stvol s koncem šišatým a klátí se jen, klátí,
a mezi houštím klasů pojednou zřel pláti
okrouhlý plamen bílý, kulatý a klidný
jak na vysokém kopci, skrze houští vidný,
a k tomu, chlapec trne, slyší někde z blízka,
jak z tenké flétny bez not šveholí kdos, píská,
hvizd sladký, jediný zvuk v tajemném tom tichu,
a kolem plno vůně jako od tulichů.