Nepovíš to, brachu, dobře věda,
pocítíš to časem lkaje, slze.
Nikolo, zda viděls na té skále,
jak se křídla zvedla nenadále
a jak příšera ta mizí v mlze.
Neštěstím ji smutní lidé zovou. –
Spěchá junák plání kamenitou,
pot mu padá na tu půdu sytou
krví, sytou bohatýrskou krví.
V těžké hlavě duma rodí novou
dumu, plaší druhý obraz prvý,
druhý obraz plaší obraz třetí,
a vše v zapomnění moře letí.
Jen ten obraz čarokrásné Jely
v temnu myšlénkovém hvězdou svítí...
vábí, jako na lučině kvítí.
Krásná tvář, v niž ani bědy, žely
nevryly svým nenasytným spárem
nejmenší té stopy utrpení,
plane, hoří, pálí velkým žárem,
v němžto známky hříchu znáti není.
Božství z něho mluví, které dřímá
v nás a kterým lidské pokolení
v bouři dějin za dob velkých hřímá.
Nikolovi večer prolet’ myslí,
kdy si spolu sedli pod kmen svislý
stoletého dubu, večer, kdy ji
přivil k sobě jako dítko matka,
kdy si hráti chtělo s hroznou zmijí.
Onen večer, kdy ji plaše, skrytě
řekl jako dítě: „Miluji tě.“
Říkávají, že prý z šťastných lidí
mnohý andělíčka strážce vidí,
jak si nad ním v nebi s druhy hraje,
jak v ty předaleké zírá kraje,
kde dlí duše, kterou stále chrání.
Nejšťastnější prý to v žití chvíle.
Nikola spěl kolem holých strání,
bral se, aby brzo dostih’ cíle,
viděl, přes kamení klopýtaje,
zlaté nebe a v něm lásku svoji,
lásku v andělíčka proměněnou.
Ručka, kterou líbal v sladkém znoji,
šíje, kterou v štěstí objímával
čelo úbělové, lící růže – –
Kdo to štěstí, kdo ten blaha nával
líčiti a vylíčiti může?
Suché květy z uvadlého vínku
opadají, oprchají, spadnou – –
Nikola zří v svoji duši chladnou
jako ten květ padat upomínku.
Upomínku? Vždyť ty květy kvetou,
nyní rozvity tak vábné, svěží. – –
Plání nekosenou, neposetou,
dobrý jonák nejde, ale běží.