Ó blaze u tvých šedin v trávu hebkou
na chvíli hlavu k odpočinku složiť,
ó milo dávných snů svých nad kolébkou
si po královsku v písních zavelmožiť!
Oj, lesíku, ty příteli můj řídký,
zas pospíchám si k tobě pro povídky,
zas bez starostí sním v tvé rosné třísni,
bych nachytal si v srdce nových písní,
bych hledal cestu k ztracenému ráji
a pobloudil si ve tvém pěkném rámku,
bych zašel s cesty k zakletému zámku,
tam k tiché ville borku na pokraji.
Ta hlavička! kdo viděl větší krásu!
se uklání zas ke mně přes terasu –
och, či to z očka slza ke mně sklouzla,
či tajemná tu jakás vládnou kouzla,
že mladosti se otvírá mi kniha
a vzpomínkami srdce moje stíhá,
že duše má se v zašlé doby vrací
a v nich se jako v modru orel ztrácí,
že v dávné sny se poznova mi vesní,
že smuten bloudím tichou říší lesní,
až chůzí zemdlen, poesií zmlazen
se v myšlénkách kdes stavím před obrazem?
Ha, sladké leknutí! tam v sličném zmatku
se krásná dívka kloní ku klekátku...
Teď pohleděla ke mně zvědavě –
můj bože, její tváře tak mi známy!
Leč proč se chvím, proč srdce usedá mi,
proč oko tkví na její postavě?
To roucho klášterní je snad jen mate?
Ach, vím, juž vím, ó žádné zdání klamné:
tu sličnou tvář jsem vídal častokráte
a dnes mne bázeň přetajemná chvátí,
že sotva mohu šeptmo zastenati:
Och, pomodli se, dívko, také za mne!...
Ó byla doba, kdy jsem, dívko bledá,
pln nadějí ti v náruč hlavu klad’,
kdy každá sladkých pochybností běda
býť zdála se mi plna božských vnad,
kdy v budoucnosti vítal jsem svůj eden,
kdy život svůj a touhy jeho luzné,
sny spanilé a zápaly své různé
jsem obětoval za pohled tvůj jeden!
Ó neotvírej duši snům těm vstříc,
ó zapomeň té doby miloklamné
a modli se a pomodli se za mne,
bych nikdy, nikdy nespatřil tě víc!...
Bled vrávoral jsem tichým borem zpět –
ach, viděl jsem ji nyní – naposled...