Po krátkých přestávkách vichr zadouvá,
jak by vyrvat chtěl všecko ze země,
vyrvat a vrhnout zoufale do moře.
Zadouvá prudko a v hukotu zanáší
hlaholy trub dánských, víření hlomozné.
Vrčí pes, Vuk mlčky naslouchá.
Hluk stále větší je, silnější, hroznější,
slyšeti temný praskot a rachot,
hučící vichr však tlumí a taví jej.
Hlasněji pes vrčí, hýbá nozdrama,
nevrle sebou už trhá, až divokým
vyskočil skokem a zavyl protáhle.
Rázem též stařenka vykřikla pronikle,
zakryla oči a smyslů jak zbavena
upadla k zemi, třesouc se osykou;
dýchala ztěžka jak zápasem smrtelným.