V tom hábit pohnul se. I patřím zděšen,
že prázdna kapuce. Tím žasnu divem:
Šat pouhý vlaje tady vzduchem nešen,
tak jakby spočíval na těle živém.
Teď hábit prázdný schlipuje se, splaská
a k zemi padá, avšak jednu řasu
cos vlní, leze z pod ní, smíchem třaská –
Zřím v očka rudá trpaslíku ďasu.