Leč volal marně. – Temno, hlucho všade
a mrtvý klid. To šíré lidstva moře
se nehnulo – stín jeho sám se krade
po břehu pustém, v srdci žal a hoře.
Vždy ještě doufal, čekal, ještě toužil.
Pak volal zas a hřměl a bil v ty vlny,
by zčeřily se, jako ostříž kroužil
nad jícnem nehnutým – leč hrůzyplný
ten znáti nedal života ni ruchu.
Jen pouta hloub se v jeho svaly ryla –
jen divý smích se v mrtvém ozval vzduchu!
A smích ten drsný – zoře lidstva bílá!
Byl mečem, který protkl mraky rázem
a skolil hydru lži a robství zmiji.
Byl paprskem, jenž od hvězd sletl na zem
a vzpučel do růží a do lilijí.
Smích ostrý, příšerný, smích ledný, děsný:
on mrazil srdce podlá, bodal v duši
jak štír – leč v pravdu májem dechl vesny,
dal pláči naději, jež pouta kruší. –