Pozdvihl Křišťan hlavu zadumanou,
a rety jeho teskně šelestily:
„O tobě právě, nebohý můj Jene,
jsem těžce dumal. – Hvězdy mé se stměly
a harmonie, sladké přitlumené,
sfér nadpozemských smutnou jenom hranou
s nesmírných výšin k mému sluchu zněly.“
A na to jinoch ve hlubokém stonu:
„Tvá slova, Mistře, tajemná mne děsí. –
Ó strhni jenom hustě tkanou clonu,
jež rozepjata v širém nebe sklonu
ve hvězdic drobných blyskotavé směsi
budoucnost kryje, temnou, nezbádanou.“