Toť doba, kdy Církev své hlásala triumfy zjevnou mstou, skrytou
a znemravnění svých Sodomu papežskou autoritou.
V tu dobu to bylo,
kdy vraždila každý vzkřik lidský, vzkřek orlí vzpoury ubila
a protesty Srdce a Rozumu
na inkvisičním kole ztlumila,
je na hranic plamenech zhubila.
V tu dobu to tenkrát bylo,
kdy odmítnuv z Říma mu vnucené pravdy na žhnoucí hranici
Hus zazpíval vítěznou píseň Svědomí, plápolem vlající
do světových úhlů všech, ó, nadlidská Sílo,
a v základech Církví třás‘, zachycen kameny zvětralými
a navždy již z drolící se té klenby vypadlými,
kles pod nimi zdrcen, však velký.
Tu za ohořelými rameny
hle, k úžasu biskupů mstivých fanatického Říma
příšerně ozářen krví a šlehajícími plameny
stín protestu výrost až k nebesům, do nocí Evropy hřímá.
Tu z chatrčí nejubožejších a při zemi nejshrbenějších
řev odvety zdvihl se. Postavy děsivé do šiků řadí,
pro člověka svého jít do bojů čistého svědomí krvavých,
ty pomstít, své katy i cizáky, císaře, který zradí,
Řím proklet a se zemí srovnat zpupná léna a hrady
a za pravdu táhnout a stavět své řady a řady a řady,
své dunící vozy, své řady, své řady, své řady, řady.
Dny hrozné a němé noci. Co dělo se v Čechách dole,
jak němě a pod staženými kuklemi Táboři táhli,
mstu v bezvousých obličejích, přes řeky, přes pláně, pole,
jak šeré a nekonečné Prozřetelnosti hlas náhlý
a pod nohou duněla země jim dupotem nekonečným,
tvrdým i vítězným mementem, hlasem budoucna věčným.
Ó, bujně rozrostlá lípo! Cítilas otřesy země?
Žen opuštěných mdlé objetí? Loktušek dotyk? Ty temně
kol zdupané skvrny polí a požáry shořelých krovů?
Krev rezavící a přischlou na hřebech děsného kovu?
Ty žilnaté ruce selské, z okovů vyproštěné
a zdvižené z poddanství staletých k odvetě vynucené?