Tvůj otec býval tíhou myšlenek a záhad zmořen,
když v nekonečnou propast vážné vědy sám jsa vnořen
tak často zimních za nocí bděl nad svou velkou prací.
Vždy téměř ustat musil pod jhem tichých kontemplací:
zvyk po léta číst dramata z těch žlutých, sinných tváří,
však zřídka zřel, jak harmonický smír z nich snivě září;
zkřivené viděl rty, jež nezvlnilo prosby chvění,
tu pohrdání trpký úsměv, tu rys utrpení,
tam valné epopeje lidské bídy, tiché strázně,
zde gesta vzdoru, divé zápasy, šílené bázně,
zřel pěstě častěji, než ku modlitbě spjatou ruku
a marně hledal odlesk ráje, úsměv ve souzvuku.