Vždy radost zjevila se v líci,
svit jara síň kdy pokropil,
i dal se nésti před hajnici,
sám k chůzi neměl tolik sil:
„Ven, ven, chci zase k svému buku,
juž dávno po něm touží hled!“ –
a syn a snacha tuží ruku;
děd s vnoučkem na lávku si seď.
Z niv jaro dýše-li a lad,
svět celý mládne zas,
a tomu, jejž má Pánbůh rád,
vždy posle něco v čas! –