U zlatého vdova kolovratu
na křesle si hovíc, na brokátu,
rukou hbitou bílý přede len.
Před ní služky v dlouhém korridoru
tkají skvostné látky jemných vzorů,
každé jiný úkol přidělen.
Jedna zlaté navléká si nitě,
v očko druhá hned je chytá hbitě,
smíchem, zpěvem zní vše celý den. –
Ohlas kroků zdvih se po nádvoří.
Před kněžnou se nízko posli koří,
každý z úcty čelem k zemi pad –
žalovat jdou na milého syna.
Vdova myslí, dumá, rozpomíná,
loktem bílým opřela se v zad,
usmála se, a pak dí v ta slova:
„Vyhledejte kmotra Vasilova,
poustevníka – přemůže ho snad!“ –
Prchla noc. – Hle, poustevník tu starý.
Po pás brada, v oku zápal jarý,
kasá ruce, v boj se hotoví.