V komnatě zastřené na loži bílém
dlí paní krásná, tiše rozjímá;
ne těžko hádat, co myšlenek cílem,
co její ňadra k žití rozdýmá.
Již stůně dlouho. Poctivý muž její
jí shání lékaře a snáší lík;
dí každý lékař: „Mějte jen naději,
jsem železný já smrti protivník!
Až jaro přijde, paní bude lépe,
dnes puls jsem spočet a ten hezky tepe.“
Leč naděj lékařův jest lichá vůně:
ač puls jde lépe, paní přece stůně!