My polonazí, odění jen vředy,
na pouštích vedem život plný bědy,
jen s větry hovoříme, s ptactvem nebe,
nás vedro žhne i zima, nás hlad střebe.
Jsme vyvrhnuti z lidské společnosti
a napřed zvykáme si, naše kosti
jak budou chrastit u hřbitova za zdí.
Nás hlodá samota a stud ten brázdí
nám v líce děsné, bezdné smutku vrásky.
My známe povržení, jméno lásky
nám hádankou. Nás vykoupení čeká
jen v klínu Smrti, však i ta nás leká,
ji zmírajíce s žitím proklínáme.
Proč sami bídní před Smrtí strach máme?