Dovolte krátkou zpověď z dávných hříchů: 
za mračných, šedých dnů, tak plných stesku,
za letních dešťů, vírných kapek pád
kdy jednotvárně bušil v oken skla,
mé dětské srdce spjala hořká nuda
a ve stísněném vzduchu malé jizby
myšlenky kruté v mojí duši zrály.
Při modrých nebes prvním zákmitu
já vycházíval s plánem zločinným:
Žížaly, vleklé cestou, sbíral jsem
a vymýšlel jim nejkrutější muka,
jichž byl jen schopen plouživý jich život.
S kořistí hojnou navrátiv se domů,
já řadou klad jich štíhlá těla v taji
a poléval je ostrou žíravinou,
až ve svíjení žhavém počala
se zaplétati v chumáč jediný –
jak čilým zdál se plouživý jich život!
Pak sežloutla, jich pohyb svíjivý
byl slabší vždy a slabší... Naposled
své síly zbytkem vzpřímila se v ráz,
do výše vzpjala se a klesla zpět
jak nepohnuté struny napjaté –