Brzy našli z prken sbitou boudu,
v které kejklíř se zvířaty svými
přenocoval, špinavý jen hadr
oponou jí sloužil místo dveří.
Vstoupili hned do špinavé díry
plné divných nástrojů a šatů,
beden, žoků; na bidle blíž stropu
hověla si opice a medvěd
na řetěze u dveří se krčil,
jediná louč ve dřevěném svícnu
matné světlo sila v šerý prostor,
osvěcujíc fantastickou směs tu
přeletavě, u hrubého stolku
seděl kejklíř jednooký, v kostky
sám hrál s sebou, by si chvíli zkrátil.
Povstal prudce, sotva vešli dovnitř,
lek se, když zřel oba vstupovati,
neřek slova, přistrčil jen jednu
prázdnou bednu, místo židle nabíd
hostům jí, pak uklonil se málo
a ret ve podivný úsměch zkřivil.
Bořek used, Szimko zůstal státi
u dveří blíž, jako by stál stráží.
Chvíli seděli tak proti sobě;
medvěd sotva cizí muže postřeh,
jal se vrčet v koutě, jedním skokem
opice se s bidla snesla, na roh
stolku sedla, prackou škrabala se,
šklebem pitvorným se na ně ceníc.