Ó, noci přízrak překrásný,
jsem v jeho nebezpečném zajetí
vím, že vše míjí v životě jak sny
a bolest každá že je marnou obětí,
a cítím, že se rozplývám již jako šelest hlasů v podzemí,
a dálkou věků vidím, vidím ještě zas
ty známé tváře králů, proroků, žen podivných, a se všemi
se loučím. Tolik očí se teď k mému srdci upřelo!
Obrazy známé ke mně jdou strašlivých krás,
těch divných skutečností, jež jsou dávno smazány
jak hvězdy jitrem. Děsím se, co všecko do nebytí zmizelo,
a jaké hory se zemí jsou srovnány!