Co byl mu svět, tak prázdný a tak lichý!
Vždy bez lítosti škrabošku mu strhl,
dým rozbil illusí, snů zerval zlato,
květ rozšlapal. – Když v propasť světlo vrhl,
noc ozářil, jen řekl: Hle, jsi bláto!
Sám nejhloub do studny vnik lidské hrudi,
by neřesť vyvážil, jež v ní se skryla.
On ptal se popelnic: Kdy zář se zbudí?
a červa tázal se: Kdy vzkypí síla?
Kdy člověk, bídný prach, svou hlavu zvedne
a k hvězdám promluví: Kam vaše dráha?
kde věků cíl, kde osa chvíle jedné?
Proč marna práce, vzdor, proč mrak jen sahá
kol člověka, jenž v tmách? – Leč k odpovědi
zvuk vlastních zbyl mu slov. Nach rudý králů
pak zřel i zločin, který na něm sedí.
Zřel vojska a zřel lid, jenž kvílí v žalu,
pověry bahnem brodě se a laje.
Zřel přepych nevěstky, hůl žebrákovu,
a z duší všech rval dávné sny a báje,
rval žezla, koruny i kříže rovů!
Jak hračku lámal v gigantově ruce
spukřelé formy, hesla zašlých věků,
jich tužby, zápasy. – Když v divé muce
svých bludů mřely – mluvil o člověku.
On k síle vlastní ukázal a v sebe
a hněvu boha strhl s jeho nebe.
I volal: Lidstvo, pokání čiň lásky,
buď soucitem, buď světlem! Strhni masky!