Jž zmožen prací i myšlének tíhou
a v srdci steré pochybnosti hroty
v dlaň sklonil veliký Buonarroti
skráň zrytou mnohou vráskou, mnohou rýhou.
Tu z výhně ducha, kde u věčném sporu
se obrazy a dojmy tříbily,
se zvedly plné síly, plné vzdoru
a stály před ním staré Sibylly
i slyšel v hloubi duše jejich hlas,
jenž jako vichr půlnoční se třás’.