Tak divno mi, jak z dlouhých, dálných cest
bych k domovu se vracel, známých hvězd
svit pozdravit měl, čekat, z dětství druhů
kdo přivítá mne. Řinkot vlastních kruhů
víc neslyším, a měkce je mi, k pláči.
Jak onu píseň, pro věčnost jež stačí,
bych vyslovit měl. Ticho! – Já se klamal.
Tak ptáku jest, když vichru let mu zlámal
snět, již si vyhlíd’ k hnízdu. Z mého ducha
jen modrý motýl odlet’ – jara tucha.