Jenom sama jako vítr bloudívala
po kumburských klenbách, po bradleckých síních;
nikde se svým klidem už se nepotkala,
ani v hradních kobkách, ani ve svatyních;
pro života blaho naříkala v krbě,
pro svou lásku mrtvou v sadův listí suchém,
že jí líto bylo topolu i vrbě,
jak by také byly zakletým zde duchem. –