Dech nestačil jí více mluviti,
on slíbil vše a spěchal cestou svou,
po Azize se ani neohled’
a neviděl, že klesla na prahu.
Jak vítr letěl, nezastavil se,
až vrata zahrady mu zela vstříc.
Jak včera pust byl opět sad i dům,
síň byla plna záře, vůně zas,
a beze změny vše se zdálo mu.
Sed’ opět na polštář a naslouchal,
jak vodotrysky, stromy šuměly,
však spánek plašil tenkrát udatně,
a vína nepil, ani nepojed’.
Juž bledl venku obzor, shasínal
hvězd bílý svit, juž myslil, zoufalý,
že opět neuvidí milenku,
tu krutou, neúprosnou! V tom však krok
kdes za ním ozval se, a koberec
spad’ se stěny, a nový otvor zel
mu náhle vstříc. Síň šerá, hluboká
se zraku zdivenému zjevila,
blesk zlata míhal v ní, a vonný dým
jak oblakem ji plnil. Na prahu
jak plná luna v kruhu jasných hvězd
ta zjevila se v prostřed dívek svých,
po které toužil žárem nezdolným.
Rouch zlatotkaných řasy zeleným
jak smaragd světlem plály, opály
jak duhy svítily jí nad čelem
a lemů drahokamy zvonily
po dlažbě z mramoru, když kráčela
teď, hrdá, jemu blíž. Pak sklonila
svou čarnou líc, a vrhla s výše své
na klečícího pohled nedbalý
co almužnu, a děla úsměšně:
„Tys neusnul? Ó, jak jsi statečný!“