Je trpko duši zřít ty překážky, jež hází
na cestu lidskosti nám Němec, rytíř frází,
jenž v rukou okovy a v ústech „ideál“
rve volnost národům a s heslem „Svatý Gral!“
(Už promiň, čtenáři, ten odchyl retorický:
náš plný verš též musí mít tón politický.)
On pokaluje prapor, jenž má býti čist,
dávaje vpisovat naň zášť a nenávist,
ač rodem filosofů kraj jich jen se hýbe,
již světu hlásají zas: „Freiheit, Menschenliebe...“
Zda možno věřiti, že Herderův to vnuk,
syn duchů šlechetných, jichž velkých srdcí tluk
byl jasným zvonem jitřním, volnosti a míru?
To jejich vnuk, co v kraj náš oheň sype, síru?
Přec každý národ zrozen jest jak alpský štít
a Kavkaz, Himalaj a Andy volně žít,
jež z půdy mateřské se výš pnou k nebes kraji,
kde v sněhu bělosti se lesknou, v nachu plají,
jak by to laskavě duchové vznešení
tam hovořili, sníš, o lidstva sbratření.
Či nelze národům se dopjati té výše,
dokud v nich život vře a plným proudem dýše,
jak na horských těch štítech, čím je větší výš,
tím méně života, až pak je mrtvá tiš,
kdy chvatem sopečným a úsilím všech svalů
štít výše největší už dosáh’ – ideálů?