Prostřed bílých sloupů –
– nežehrají, nikdy že patka klenby
neuštkne hlavice jejich,
aby zklenula přístřešek –
– třas odsouzených ustal,
protože strašídelný ortel
shodil kápí a žasne –
prostřed jich, a sama trpělivější ještě
rodička neštěstí dlí.
Docela nahé mládě člověka –
– o, toho třpytu zlatých šupin delfínů,
tak zlostně nedočkavých, aby už uvízli
v sítích drsné hudby –
mládě člověka vztyčilo významně prst,
druhou co rukou laská,
roztržitě patříc,
marné své rekovství, to hříbě.
Ona však, ztrnulá posud, zvedá nyní
zvolna rámě.
Jež, když vodorovné,
na slepé oči vědouc klade se,
zatím co se jinotajně vlní
řásnatý rukáv.
Pohleďte, jak je mladá a jak krásná.
A zří.