Nuže slyš, můj milče bývalý,
všechno, vše ti ret můj odhalí!
Věz to již: ze sboru Adamitů
srdce mého žádný nedobyl,
ty’s jen bledou, truchlou Sulamitu
svatozáří lásky ozdobil.
Což jsi nevídal, jak v mužů kruhu
tebe jen mé oko hledalo,
u nohou tvých něžnou za posluhu
vzdorovité děvče sedalo?
Ty kdes nebyl, hynula jsem nudou:
bez tebe mi zeleň v suchou klest,
květný dol se měnil v rokli chudou
a cimbálu zvuky v pustý chřest.
Líbala mne ovšem ústa mnohá,
však jen tvůj jsem cítívala ret,
s mnohým v tanci vířila má noha,
však jen s tebou opouštěla svět.
Tvým jen stínem bývala jsem za dne,
o tobě jsem snila každou noc,
a teď z veselí v ty stíny chladné
zvábila mne k tobě lásky moc!