Ó Julie má! Tak jsem naposled
stál nad tebou, ty dítě májové,
ty krásné dítě prvních jarních snů,
ty nejkrásnější, svatá písni má,
ó Julie má, tak jsem naposled
tvou ruku tisk’, jak spjata na ňadrech
ten bílý křížek z kosti třímala
s posledním květem vaší zahrady...
Ó Julie má, tak jsem naposled
políbil v pláči bílou tvoji skráň –
a tak jsi šla s tím trpkým úsměvem,
jejž dosud vídám v pustých nocích svých,
když zdává se mi, měkká dívčí dlaň
tak horoucně že tiskne ruku mou...
a potom v ráz ta ruka zastudí
a já tvůj slyším výkřik poslední
a ztrhaný a blouznivý tvůj zrak
tak bolestně se na mne upírá
a slyším jako těžký oddech tvůj
a pustý pláč a tichou modlitbu
a hluboký a táhlý lesů šum
a vzdálené to mlýna klepání...