„Otče,“ – Lukáš vraští brvy –
„vždy se shledá trochu mrvy –
schválně dělat ji, mou prací
nebývalo sice v žítí.
Ale včas ji vykliditi,
aby tím, co zemi vrací
slabost všeho stvořeného,
milosrdnou láskou Boží,
láskou toho, jenž i smetí
v zlato umí obraceti,
rostlo zas na půdě jeho
nové, čisté, zdárné zboží –
to je též přec naše péče. –
Vyznávám se, v duchu kleče,
před Bohem a, otče, tobě,
přiznávám se k chybě, mdlobě,
k provině své všeliké –“