Již s bílého lože vstává,
chce již jíti za družkami:
aj! v tom utkví zrak na muži,
milospícím s myslí šťastnou.
Jenom jednou lokty svými
k srdci chce jej přivinouti,
poslední na směvná ústa
políbení vtisknout hodlá;
chce ho vroucně poprositi,
aby nikdy neopustil
té siroty opuštěné –
jasná Paní nedá jíti,
třesoucí se Vílu třímá,
do lodě ji z nachu klade
a zvolna se vzhůru vznáší
z komůrky, v níž Láska v smutku,
za loučící matkou hledíc,
ruce lomí v slzách němých! –