Nevysoká předdvoří je stěna,
Mihulka kde z půle okrouhlená
z Jeleního příkopu se zvedá,
opodál kde v keři rozložitém,
ve útulku v hojném listí skrytém,
malý ptačí žvatlal denně sedá,
nedbaje, co kolem kol se děje,
zda naň žal či radosť křídlem věje.
Ke zdi přitulený růží keř
květuplné větve přes zeď kloní,
stále bádaje, kdo v jitra šeř
tolik sladkých písní z hrdla zvoní –
v ulici se shýbá, na dvůr zas;
vždyť to není jenom ptačí hlas,
je též píseň z rudých rtíků dívky,
kvítí pěstící blíž podezdívky,
píseň, kterou v růže rosa vniká –
Jitky, dcery kmeta žalářníka.