Jak Adamita volně vysvlečený
se ticha vlnou duše moje koupá.
Jsem stár, ach stár jak buky u rozvalin...
A stálý stín, v němž zvoní konvalinky.
Tíž memoarů sotva plece nesou,
ač nevyznám se, nesvěřím a mlčím:
jeť sluha můj jen plachý kretin církve
a nad něj neznám jiné larvy lidské,
Já filosof ved marné k lebce řeči,
až unaven jsem naplil v její dásně
a skulil jsem ji s hory někam v mlhu;
v směr opačný pak jsem se vystěhoval.