Ale ďas mu z ruky vyklouz’ mžikem.
Marna byla honba za diblíkem:
jako rtuť sem tam se hbitě kmital,
jako úhoř vysmekal se z hrsti,
a když klub ho týden marně chytal,
výtěžkem byl štipec kozlí srsti.
Odtud v klubu zloboh bez ostychu
pouštěl uzdu satanskému pychu,
poslance kde moha škádlil, zlobil,
žhavou síru v debatu jim drobil,
při salonní politice dvorné
tropil za ně kousky nemotorné,
hatil nitky zákulisních akcí,
taje klubu nosil do redakcí,
lístky poznámek jim z kapes kradl,
verše s cukrovin tam za ně kladl,
leckomu i potměšilou směnou
za řeč doma pilně sestavenou
podstrkoval hluché třesky plesky,
za šlechtice hlasoval vždy česky –
zkrátka, s děsnou lstí a troufalostí
zkoušel ďábelské své vlohy všecky,
aby den co den až k zoufalosti
ztrpčoval jim život poslanecký.