Noc byla letní, hvězdná, lunojasná,
když Ivan bloudil městem samoten,
na lásku mysle, jak je srdci spasná,
když nitro svírá žal a bol a sten.
A na mysli mu onen obraz tanul,
jak vedl dříve život hýřivý,
jak v kruhu přátel k rozkošnictví zplanul
a pokles’ s nimi ve proud vířivý.
Pak zjevil se mu její obraz čistý:
to oko čarné, oko blankytné,
ty vonné rty, jak mladé růže listy,
a jakou rozkoš úsměv poskytne!
I vzpomněl sobě také chvíle oné,
když pojala jej v náruč poprvé,
když ony rty, jak jarní růže vonné,
tvář jeho zulíbaly do krve...
Pak zjevil se mu jejich život příští –:
i zdál se keřem zeleným mu být,
jenž nevadne, leč mízou věčně prýští
a korunou že sáhá po blankyt.
A mezi tím, co nový sen mu tanul
na mysli citem lásky rozvlané,
stín postavy před jeho zrakem stanul –
byl přítel to – a zvolal: „Ivane!
rok drahný po tobě již toužím celý
hledaje tebe, ptám se známých všech,
a bloudím nocemi, když blankyt stmělý,
za vichrů bouřlivých i v slunných dnech, –
leč hledání mé bylo marné dosud!
I myslil jsem, že není tebe již,
že neurvalý, mrazný žití osud
tvé srdce unes’ v temnou hrobu skrýš.
Ó kéž bys věděl, jaká radost v hloubi
se mého nitra mocně zachvívá,
když ruka má se s tvojí rukou snoubí,
když oko mé se v tvář tvou zadívá...
Však, pro bůh, mluv, a dej mi vysvětlení!“