Zejtrali patřiti mám, ó proroku Páně!
Na muky národu tvého, a vejskati jako
Křesťané, pláčeli žen a hořekování
Zaslechnu hrdin? Ha! žluč vře v zbouřeném srdcy,
Vzdechnuli na vás, ubohé děti a starcy!
Ruce mi trnou, vásbych, májové panny,
Katům vytrhl z muk! Než co zmatenec činím?
Pročbych vydal se v boj, když s usměchem na své
Otcové děti a mládkové na panny krásné
Zhlížejíce se diví, jaké to muky
Krásy a rozkoše lesk, kmen mužnosti stráví?
Chlapům nemluvě vhod, vztek na sebe pudě
Raději zalezu v poušť, bych nevida muk, a
Neslyše prozpěvování vítěze zlého
V hořekování pro tebe, svobodo drahá!
Pro panny vykvetajícý vypustil ducha.
Raději do řeky skočím, nežlibych zhlížel,
Jak kat ohnivé kleště, by anděla trhal –
Bože! již mráz jde po celém těle, a strašných
Leká duše se muk! Smrt otroky děsý,
A činům hrdiny pudí. Jestliže všecka
U národu zemřela ctnost, neb zhynula láska,
Mužli se na zemi nestkví, aby se za lid
Posvětil na smrt; zde cyzynec z milosrdenství
Za bědujícý lid tře se v okolí bouře,
Světuby na jevo dal, že na světě stud, že
Na světě ctnost jak Bůh náš panuje mocný;
Protož y skládám slib zde před Bohem živým,
Pokrm že netkne se ust, sen neukolíbá
Smyslů mých, až Křesťany v svatyni zhubím.
Zejtra, než pomine den, květ Krystovy slávy
Rukou zahyne mou, král do hrobu vstoupí!