Kynula Eva – stichly bajadery
růžovým prstem v tanci přimrazeny.
Pán střásl rázem dusných vidin tíhu,
jat bleskným žárem pohledů té ženy,
jež takou vášně čaromocí žhaly.
Myšlénky prosty srdcervoucí dumy,
se lásky ohněm plápolavým vzňaly. –
Vzchopil se Oldřich; kolem v pestré tlumy
se hodovníci seskupili hbitě –
a hlasem chvějným, ostrým, pronikavým
zazvučel ret, v němž každá žilka hrála
nezměrnou vášní: „Evo, okamžitě
rci nyní slovem sladce usměvavým,
čeho by duše vnadná tvá si přála,
já splním věrně – svědkem volám Boha! –
tvou tužbu všakou – byť se smrt v ní kryla.“