Ale jej i jeho plémě
vídá jenom pověra
mezi lesy osamělá
aneb v houští za šera;
nevidí je zbožné oko –
ono tuší, že tam kráčí,
svaté roucho kvítím vláčí,
jehož témě převysoko,
jehož ňádra nespatřená
nad oblohou rozestlanou
– bílých oveček to loukou –
v lásce věkovité planou.