Dokončil obraz – stojí před Madonnou,
jež na plátně tu, v jasném prostoru
velebně září, s lící blahosklonnou
ve slávě své, andělském ve sboru,
královna rajská trůnu na nebeském
obdána celá nadpozemským leskem.
„Teď, mysli, stůj a zatkni kotvici
v to moře pochyb, nejistoty, bludu,
nad tebou obraz visí zářící,
jak z mlhy tkaný, třpytném ve přeludu.
V mé hlavě víří bouřná směsice,
vše kolem splývá ve divokém jeku,
jen tato tváře nadpozemských vděků
mi září šerem jako dennice;
co duše lidská, ruce tvořit mohou,
a vnady co je světa pod oblohou,
vše to jsem snesl jako motýl zlatý
na křídlech ducha v tento obraz svatý.
Nuž, ten-li obraz stínem majestátu,
jak ruda lesklá podobna jest zlatu,
odlitkem krásy, půvabu tvé tváře –
a je-li jiskrou z velké božské záře
má duše lidská v letu nadšení –
ty, panno mocná, dej mi znamení!
Hle! dcera moje na smrtelném loži –
ó spas, ó spas ji, rodičko ty boží,
za život její drahý v oběť měj
tu malbu mou, svůj svatý obličej,
ó matko boží, přispěj choré dceři,
ať v nadšení a v tebe každý věří,
ať jistě zvím, zda roven tvému daru
ten obraz můj, zda dceři k spáse, zdaru.“