Jak by nůž byl do mne vrazil –
smyslům jsem nechtěla věřit,
a jak sen mně všechno bylo
spletené a nesrozumné.
A přec byla smutná pravda!
Vrhla se mně do náručí,
volajíc tak zoufanlivě:
„Jediná má drahá máti,
nejsem vinna, bůh můj svědek;
není zrády v mojí duši,
nezlořečte ubohé mně,
vlastní matka zradila mne –
hořem pukne srdce moje –
baron... baron...“
Zmateně počala mluvit,
překonána bolem klesla.
Se mnou svět se točil ve snu,
tělo bylo pouhým strojem –
ani nevím, co jsem tenkrát
aneb zda jsem mluvila k ní.