Chaty a Noci na prahu
jak okouzlena stanula:
Oh, jaká moc dnes z Noci té
k ní širou dálí vanula!
Své ruce dlouhé, bělostné,
blouznivě v týle sepiala,
toužebným v týlu pohybem
kouzelně temné vlasy své
netrpělivě odpiala –
tak prostovlasá, chtivá hry
své dravé duše v želu zlém
do ticha toho, do dálky
velikým vášně pohledem
hladově černé oči své
pevně a vroucně upiala –
pak v propast oné zrádné tmy,
v níž pro ni spaly luzným snem
možnosti žití závratné,
z nejvnitřnější své bytosti
své duše touhou raněné
horoucí náruč rozpiala,
blouznivým hlasem zvolala: