Ty Fatum tajemné a všemohoucí,
ty vládce nejvyšší a nevyzpytný,
tys ved mou ruku. Nástrojem tvým byl jsem.
A jenom proto, že duch náš chce míti
stín aspoň vůle vlastní při svých činech,
já důvody, jež oni vykládali,
jsem za své přijal. „Svoboda a volnost!”
„Pryč s tyranem!” a „Zachraň republiku!”
Cicero říkal: Hle, ten švihák Caesar
jak shlíží na nás s výšky podpatků svých
červených botek! Kterak holohlavec
svůj věnec nosí nedočkavě hoře
jej za královský vínek zaměniti!...
A Cassius mi šeptal: Čeká Brutus,
až králem Říma zvát se bude Caesar?
Eh, Juniů krev zlenivěla jaksi...
A Casca syčel: Spěme, Brute, spěme,
bdí Caesar za nás, pracuje též za nás –
tož spěme, Brute... Možno-li se stydět,
tož styďme se jen, že se „Brutus” zveme...