A jako sluneční dni plné zlata, štěstí
se náhle mění v olověné dusno,
jež těžké předtuchy do duší seje lidských,
až náhle šlehne blesk, hrom zarachotí
a vlny zvednou šílený svůj tanec
pod bičem vichřice, jež trhá lana, plachty,
stožáry láme, otvírá bok lodi,
ji srazí se vším na dno oceánu –
tak šlehne náhle zhoubný plamen v očích,
z nichž dosud zářilo jen tiché štěstí,
v hruď padne úzkost
a vášeň zasyčí a metá divé vlny,
v nichž hrdý gigant bezmocně se zmítá,
až padne zničen do hlubiny hluché,
na dno, kde viděl před tím odraz nebe
a nyní cítí jenom sypký písek,
jímž pronikají tvrdé, ostré skály,
a v hrudi byt si dělá slizký polyp.