Povstal Žižka jako prorok
a vodíval nás rok co rok
na Zikmunda, zhoubce krále.
Po něm rostlo rychle dále
záhubné té války símě
v hluku boje, v bouři hromu
v mohutnou sněť a v kmen stromu
a pod jeho mocné týmě
utekli se hrdí kněží,
kteří s námi lidmi stěží
promluviti chtěli v Římě.
Po válečném tomto reji
smlouvali se v Basileji;
tak to dlouho chytře vlekli,
až nám okov na šíj smekli;
na Lipanech Čechů síla
dokonala konec díla.
Tehdy v středu české zlosti
složil Prokop české kosti.
Zůstal já tu ke vší psotě
státi sám a sám – kůl v plotě.
Shromáždil jsem zbylé mladce,
pustil jsem se v divou jízdu
přes planiny k tomu hnízdu. –
Celá země kromě Hradce
podala se zeměvrahu...“