„Ó jak má mě ráda!“... blažen děl si v duchu
a již chtěl ji sevřít ve své objetí,
však ta drahá dívka zdála za rozruchu
snad těch mocných citů chvět se po třetí,
pak jen – jak to divné! –
skryla tvář svou dlaní,
ach, a pláč a štkaní,
tiché, srdceryvné,
bylo dlouho ještě v loubí slyšeti.