Byltě nejednou již k Velemínu se Václav ubíral,
avšak místa došed, jež vesnici dávalo zříti,
chvíli jenom pohled v půvabnou kotlinu hroužil
a vždy lesem v oklikách se brával k Čenkovu nazpět.
Však dnes v cestu jemu v lese náhoda vedla faráře,
jenž na procházku vyšel, prohlížet doubravy Floru.
Ten ho zajal potěšen, pod krov sobě hosta zaváděl.