„Nekvěltež, vy –
Nekvěltež nade mnou tak
Mutně, žabičky! –
Nebudu se dlouho
V pustých dubinách trápiti; –
O, pak marno budeš mne, Lužanko,
Volati do náruče své,
Až bude medvěd
V temnotě lesní
Zpěvati nade mnou
Hrobní píseň! –
Pak věru budeš – ale pozdě, volávati:
„„Kde jsi, Lesoňku milý!““ – –“