Sedý mlynář Stoupa první v čele jich
odhodlaně kráčí, blesky v černém oku,
a po ústí plnou velikánských broků
těžkou, starou pušku nese na plecích. –
Na klobouk si připjal celou peruť ptačí.
On je prvým vůdcem malé čety té,
zná prý tajné stezky, jiným ukryté, –
fáma dí, že někdy rád si zapytlačí, –
pak byl dělostřelcem, – tedy střílet umí.
Pan účetní za ním, velevážný pán,
oddychuje z těžka, celý utýrán,
při každičkém kroku sotva povzdech tlumí,
ale hlavou jeho vážné táhnou dumy.
Uhlídá-li někde v háji pahorek,
obchází ho kolem, holí provrtává,
prst na čelo klade, potom řekne: „Sláva!
mohyla to stará, – keltický tu věk
pro museum nechal památku, hle, drahou!“ –
Do balvanů vráží s nadějí tou blahou
„viklany“ že najde, – pokoje si nedá,
v troskách staré boudy „vitrifajdy“ hledá. –