Blaženka své lásce žije pouze;
nevidí-li svého Vladimíra,
srdéčko jí v mocné bije touze,
úzkostí a divnou bázní zmírá.
Jak se jí však zardí líčko svěží,
když se blíží milovaný muž!
Z dálky pozná jeho kroky juž,
v ústrety mu nedočkavě běží,
roztouženě v náruč jemu klesá;
a muž blažený se k dívce shýbá,
rtíky jí a čelo, vlasy líbá,
ruku v ruce jdou pak v šero lesa,
který v ráj teď láska jejich mění,
pod dubem si usedají v mech,
kde jim první sladké políbení
na chvějících zahořelo rtech.
O čem v také chvíli mluvívají,
neví píseň má, než aspoň tuší:
o lásce, jež plní jejich duši.
Chvílemi se hovor jejich ztají,
to když mužův ret se roztoužený
setká s retem milované ženy. –