Zmlk’ ret, jenž nikdy plně nepověděl,
co duši tížilo, svit oka zhas;
v tvář bledou, strnulou jsem dlouho hleděl,
pak pohladil jsem šedě rusý vlas
a vzdych’ jsem: „Parka vstala, nůžky vzala,
nit přestřihla a starost odehnala,
jež v každý srdce kout se tobě drala.“