Cítil krev svou v žilách kypěti,
zabušilo srdce, oči vzplály.
Zahleděl se kamsi v šerou dáli.
Umlk. Zadýchal se. (V paměti
teď po letech ožilo mu znova
každé hnutí malé, slyšel slova –)
Stál tak v hloubku duše rozechvěn.
Nikdo nepromluvil: Otec jen
usmíval se, v modrých očích hoře,
šeptal bez myšlenky: „Moře, moře!“
Tak odešel Vácslav v cizí svět.
Pevnou nohou vyšel, jiskry v oku,
víru v prsou a na srdci květ,
věrnou družku svoji. K jeho boku
tulila se oddaná a pilná.
Práce, práce jen byl život jich,
ve sklamání mnohém, v nadějích
spolu šli a jeho ruka silná
s osudem se bila, tvrdé čelo
o mnohou se skálu rozráželo.
Krev a pot se v jejich stopách leskly.
Nikde odpočinku. Boj a chvat!
Nezbývalo času vzpomínat, –
ne, v té bídě sobě nezasteskli!
Šetřili až s krutou lakotou,
stvrdly dlaně, ohnuly se šije. 
Ale nechať příboj kolem bije,
ať na každém kroku trny jsou,
oni jdou! a stále výše jdou!
Začátek už trpký za nimi
s bledou bídou svojí úzkostlivou,
s útrapami přešel mnohými.
S vírou pevnou a s nadějí živou
dále spějí! v novou práci zas!
Vědí, prchá, mizí drahý čas. –