jsme žili leta v klidu blaženém
a děti rostly a my stárnuli.
Tu přišla těžká rána osudu,
mých dětí nejluznější urván květ
zlou chorobou kles' ve předčasný hrob.
To bylo pro nás velké neštěstí,
neb tak jsme žili v lásce pospolu,
a nezvyklí jsme byli na bolest,
že v prvních dnech se zdálo nemožným
mně jak mé ženě přestát osudu
ten útok vražedný. Náš blahý klid
se změnil náhle v pusté mlčení,
v němž skoro druhu druh se vyhýbal,
by nedotkl se jeho bolesti.
Co štěstím zvali jsme – to zmizelo
a nemoh' – nazvete to rouháním –
ni pohled na ostatní zdravé děti
a bující tu mrtvou nahradit.