Je umdlen, vzdychá, s čela pot si stírá:
„Ba, sám bych v hrob již kles!“
A podál jeho vnouček z trávy květy sbírá,
radostně ve své je pěsti svírá
a úsměvně hledí do nebes:
„Hleď, slunce zas
zahnalo mračnou chmuru,
jak rozkošný to čas!
Kéž mohu s ptáky vzhůru!“