Ano, horko (abych zodpovídal
otázek pár vašich po pořádku)
je zde také. A jak celkem žiji?
Předně: ještě. Potom: někdy hůř je,
někdy líp zas – podle plachých nálad.
Což by tedy vlastně bylo všecko,
nač jste tázala se. Ještě něco:
vždyť vy ráčíte se také ptáti,
co je nového v mé domácnosti?
Nuže, píši, milostivá paní:
moje Víra zmizela mi náhle,
dobré dítě odeběhlo kamsi,
a mám pocit, že ji nespatřím již.
Vlk ji sněd snad, medvěd roztrhal ji,
nebo hladem zahynula kdesi –
bůh s ní, čert ji vem, jí nelituji,
moje pošetilost jest jen vinna,
že po letech takých zkušeností,
jsem si bral ji ještě na byt, stravu.
A ta druhá. Naděje – vy víte,
byla vždycky slabá, neduživá –
leží bezvládně, snad úbytě má,
nevím, přežije-li tento týden.
Třetí, Láska, tu jste nejlíp znala,
– myslíval jsem, že je zvlášť vám milá –
umírá... jsem u ní, zřím jí v oči,
jak se lámou, držím ručky její,
stydnou v dlaních mojích – to je všecko,
víc už nevím. Že to píši klidně,
nedivte se: všecky zjevy žití,
ba i smrti, zvyk jsem brát, však víte
s odevzdaným fatalismem Turka,
všecko – jedno ovšem vyjímaje:
nikdy nedovedu, drahá paní,
v cizích románcích být figurinou,
jež si k tabuli smí zasednouti,
když se hlavní reci od ní zdvihli –
z takového románku jsem dosud
vždycky utek – inu, samolibec!
Tož, co ještě? Užívejte plně
jižních krás, a když se tančí u vás
po diner – vy máte přeci ráda
moderní ty pohodlné tance –
tančete a protančete takto
noční hodiny... a nálady své...
a snad ještě někoho a něco...