O, bývají to touhy králů,
jež duší prudké proletí.
Oh, bývají to trpké chvíle,
smutného konce století.
Já přiznal slabost, přiznal pýchu
i roztesknění z nutných hříchů, –
svou nahou pravdu, nahou krásu
tu chtěl jsem vždycky viděti!