A Hilarion padl v přemýšlení
a po chvíli děl měkkým, tichým hlasem:
„Co tedy, muži, k životu tě vábí?
proč nenecháš dál hlodat na svém těle
zmij nemoci, když může pouze smrtí
klid, spása, vykoupení tobě kynout?
Co ještě chceš u stolu, jejž zvem žití?
Ni drobet, ani kůstka pro tě více
juž nespadne. Jak často k nohám mojim
ve pláči klesla matka, pozvedajíc
své choré dítě, štkajíc: Vrať mu zdraví!
To pochopil jsem; ale proč ty, bídný,
jenž nemáš nikoho, jenž vyvržený
jak žebrák světem jdeš, proč ty se chytáš,
jak tonul bysi, posledního stébla,
co ještě chceš?“ A žebrák zvedl hlavu