Bezmocný a unavený divák
u jejich dítěte oddýchám rád na večer,
když letní noc nám kreslí oknem otevřeným
svou panoramu domů, věží v obzoru.
U dítěte, jež na kolébce spí
mi volno, u dítěte mého přítele.
Jak mívá sladké sny, že v očích veselých
jiskřením tráví moji melancholii!!
Sněhové ruce na mne třesou se
a úsměv jeho rozpíná má křídla svázaná.
Na ně tak často myslit, je mi volno zase
i trpko zároveň... Hle, atom budoucnosti
v něm ukrytý spí pod bělounkým čelem. –