Dvě léta minula. Tu v tichý dvůr
tak z nenadání, blesk jak z blankytu,
se k Olgerdovi vrátil milý oř.
Na večer bylo to, když nad chlumem
se slunce zastavilo, než šlo spat
do moře, v jeho třpytu posledním
kříž stříbrný když hořel zdobený,
dle zvyku věncem prostě uvitým
na poli z amarantů blankytných.
Jak zjevení v té záři večerní
oř na kraji se lesa vyskytl
a běžel tryskem k domu, řehtaje.
Byl z Polska unikl a vyhledal
po dlouhé pouti, bludné zajisté,
tu nízkou střechu! Olgerd zajásal,
a nikdy více se s ním neloučil.
Kdo onen kupec byl, to nevěděl,
a proto nemoh’ koně vrátit mu.
Však miloval to zvíře něžně tak
pro věrnosť jeho, jak by koni Bůh
byl nesmrtelnou duši vdechl v hruď.