To bylo na večer. – V mrak západ růže střásal
a hvězdy v lazuru svým zlatým blýskly okem,
když s hledem ztrhaným a matným, chvějným krokem
do dveří svatyně muž vstoupil tváře divé.
Kles před oltář a chtěl se modlit jako dříve.
Chtěl ruce sepnouti – krev kapala s nich hustá.
Leč slova neřekl – moc divná spjala ústa
a z hrudi prchl vzdech. Jen ku Kristu zrak bloudil
a: „Odpuštění!“ lkal. A Kristus soudil – soudil,
jak před tím jeho líc je přísna, nepohnuta. –
Dál v prsou hříšníka zněl pláč a bolest krutá.
V tom dítě k oltáři šlo nevinné a svaté
a kleklo, zvedajíc své k nebi ručky spjaté:
„Tatíčku nebeský, nám odpusť naše viny!“
Jak pablesk naděje by v černé zapad stíny,
muž náhle pocítil v své duši lítost vřelou
a v slzách topil zrak a hrudí zkamenělou
v práh nebe s dítětem šla prosba jeho čistá!