Z oken se budou dívat na tě,
s chodníků ulic, skulinami
zavřených dveří pyšné dámy,
počestné dcerky, vážní muži
ty města ozdoby i vlasti,
ti všickni, kteří mají pravdu,
protože plné měšce mají,
žongléři svědomí svých vlastních
a soudci zlí svědomí cizích –
a když se příležitě sejdou
to při kávě, či promenadě,
neb ve foyeru divadelním,
při pausách v koncertech a bálech,
tu budou pást se na tvé bídě
a jako skot, jenž tepe půdu,
jazyku pastvu dávající,
tě budou bít, má Andromacho!
Vše vyčtou ti a počtou ve zlé,
co miloval jsem tolik v tobě:
tvůj vtip, tvůj humor, tvoji hrdost,
ba, snad i šedivé tvé vlasy,
jež rozhorleně vinit budou,
že nejsou zlatem už, jak kdysi.