Ticho, smutné ticho po světnici –
sedím, dumám opět při konvici.
Ha, co vidím přízraky jen samé?
Och, však se juž dávno spolu známe!
Růži – motýl ve kalíšku vonném!
Znali jsme se, však to úpí stonem! –
měli jsme se rádi – běda! znova
vyslovil jsem tajemná ta slova...
A sotva se první se rtů smeklo,
vzbouřilo mi v ňadru celé peklo.
Bláhový! – Však umím juž byť slepý:
opěť zvoní na podlaze střepy...
Divně sténají mně pod nohama,
jako ústa, dobře, dobře známá,
bědovala kdysi za tulákem,
skrytým v dálce horami a mrakem...