„Neskula, hleď, z ocele tě kalené,
nevykřesala tě jiskrou z křemene –
sem, hle, sem jen sáhla, zde nabrala chvatem
drobet prsti, hlíny, ano, prach i s blátem,
vědouc, že jen ze hmoty tak poddajné
slepit dá se tvor, jejž přesnadno lze hnísti,
jehož žití za sousto je prodajné,
jazyk znající jen jediný hles: jísti –,
jehož páteř uvykla být pod knutou
věčně k hrudě zemské v oblouk sehnutou,
jehož hlava vztyčiti se nepokusí,
tupě žalostíc: Už musí tak být, musí. –
Ej, když musí, bude, hlavo zpozdilá:
v prachu, kde jsi celý věk se brodila,
zahyň! V lůně zhyň, kde jsi se zrodila!“