Mně bylo, jakbych s věže do propasti padal,
jak jemně chápal jsem a jak jsem bystře hádal! 
Ký div, má pravá láska pronikavé zraky
a v malé šedé prouze vidí těžké mraky –
Dál mluví paní z Jesenu, a jako vlny,
když přes jezy se řítí příboj jejich plný,
se řinou se rtů pláčem přerývaná slova,
by ztichla na krátko a ozvala se znova.
A co jsem slyšel, bylo trpké litování
tak úpěnlivé podzimních jak vichrů vání
a hořké jako stud, jenž hlavu k zemi sklání –
a byly nářky, jež se těžkým proudem lily,
by ve štkání se usedavé proměnily
a zase pozvedly se bouří nové síly –
Dál hrnula se slova pláčem přerývaná,
vzlyk noci zasmušilé, jež se bojí rána,
své zlaté vlasy paní z Jesenu si rvala,
pak těžce klesla na zem, bílé ruce spjala
a kolena má křečovitě objímala –
Tu vykřikl jsem: „Vstaňte, milostivá paní,
ze zámku kdyby někdo přišel z nenadání,
co pomyslil by sobě! Vroucně s vámi cítím,
však sám se do černého klínu smutku řítím,
jak na železe žhavém bosou nohou stojím
a do vlastního srdce pohlédnout se bojím.
Mně berla padá z ruky, slunce moje hasne;
oh, že jsem spatřil kdy ty vaše oči jasné
a vlasy vaše plavé, lesknoucí se, krásné!
Zvuk hlasu vašeho mne nepokojem zkrušil,
že od počátku zlo a neštěstí jsem tušil –
Co pravila jste a co všecko chcete míti –
jak rozhodnouti mám se, co mám učiniti?“
Tak hořekoval jsem, a nohy mé se chvěly,
mé slabé ruce k nejbližšímu stromu spěly,
by sukovatého se kmene zachytily;
již svity slunce poslední se rudé slily
a padly za mrak, jenž se na západě kupil,
vál vítr večerní, jak ostře by mne tupil,
a zmalátnělým tělem zima lomcovala.