Nikdo nedbal z okna dolů
shlížející Běly,
všeci chvilku na kočáry
níž se zahleděli,
jen pan doktor žalosť sčetl
z její bledé líce,
rtové jeho jako ve snu
šeptly: ,Mučednice!’
A zas nahlas o sládkově
mrtvém dítku řečí:
„Rok jen žila, rok však byla
v stálém nebezpečí;
činili jsme vše, leč marně,
bylo bez porady,
já i matka zajisté že
nevinni jsme tady;
ostatně i zdravé děti
nemoc náhle stíhá;
rozum vždycky nepomůže,
ani lék a kniha...“