spí na dně jezera pán života, bůh změny.
My jeho dcery jsme, my s ním jsme uvězněny.
Jsme duše věcí všech a věčno zrcadlíce
jsme věčně měnivé. Však svět nám není více
než zářnou vzpomínkou: Nás dávná sudba kletá,
nás, věcí princezny, se smutným pánem světa
v ta místa zaklela. Kdy zazní slovo přeměn?
Jím půlnoc zazáří a úsvit bude ztemněn,
jím otec procitne a my se volny stanem
a ten, kdo slovo zná, všech krás i naším pánem.
Kdy zazní kouzelný zvuk jediného slova?
Smiluj se nad námi, ty, duše básníkova!
Ty bílá, s cypřiše jež na nás hledíš, duše,
ty znáš je, ty je víš...!“ A ticho. Mrtvo. Hluše