Ó dcery Danaa,
zřím vaši pouť a v duchu žehnám jí!
Vy první moře pozdravíte, první
zrak ztopíte v tu valnou nesměrnost,
nad kterou křídlo ptačí umdlévá,
jež toužíc v jara novém vzplanutí
od pyramid se dostat v domov zpět,
kmen vydutý neb haluz plující
za prám si zvolí, po němž přeplaví
se hrůzami, jež pod vln křišťálem
ve hloubi tají Neptun příšerný.
Z vás jednu on též strhne v palác svůj
a chladné perly vtká jí do vlasů,
ji vedle sebe na trůn z škeblí, řas
jak paní posadí, co chutě dál
vlast novou v Argu hledat budete
a pohostinství. Nechť váš úděl smrt,
tou první vaší cestou přes moře,
jež nebude víc dělit národy,
leč spojovat, za vámi nový rod
se vydá kolem staré Afriky,
jež pod horami luny stulena,
jak bába do pohádek zapředena
spí v zdrojích Nilu nohy koupajíc.
Já vidím čilý život na moři
i v přístavech, zřím lodí zástupy
jak volavek a čápů, jeřábů
tíhnoucí stáda v šicích, po různu,
a všecky nesou kořisť převzácnou:
tož mužů sílu, junů nadšení,
žen krásu, dívek plachou nevinnost
i s kmetů zkušeností uzrálou.
A všickni sijí zárod myšlénky
do mladé, bujné půdy severu,
jež nezkypřena ještě oráčem
na žatvu čeká doby budoucí.
A chrámu, jenž na strmém předhoří
ční s věncem bílých, mramorových soch
a blýská vlysy ryteb plnými
nad moře zpěněné a dunící,
já, praděd z vlasti staré, pozdrav šlu
přes prostory!