Dlouho snila, až tu lehkým krokem,
cizí ruky jemným dotknutím
probouzí se; – udiveným okem,
líček bledých růžným vzplanutím
mnicha zří, jenž vychrtlý a bledý,
černým oděn řasným talárem,
vzpírá na ni nehybné své hledy,
roznícené vášně požárem.
V šeru jizby tváře zvadlé rysy
šklebí se jak larva hrozivá,
nad ní matně leb se třpytí lysý,
dole vousu bílá přediva.
Zachvěla se; mnich však zahovořil:
„Neboj se mne, čistý anděli!
proto zrak já do duše ti nořil,
že mnou dávné děje zachvěly.
Minulost má, propasti jak jícen,
bouří, do níž strom života zřícen,
tebou, dívko, otvírá se mžikem,
nuže poslyš! buď mým zpovědníkem!
V polské Leštině kdys správcem sboru
bratrského otec byl tvůj drahý; –
v bouřných dobách, svatého pln vzdoru,
víry boží, obce pěstil snahy.
V lásce jemu holubice bílá
oheň krbu střehla blaživý,
až tu vášeň v rum ho rozvalila,
ženy krásné jestřáb dychtivý.
Šlechtic jeden v lásky žízni palné
ku tvé matce zraky povznes’ kalné.
Když jej s hnusem vyháněla chladem
a tvůj otec drahou chránil druž –
bdě jak orel mláďat nad pokladem –
brousila naň vášeň pomsty nůž.
Vrahem najatým on zhynul bídně,
aby ptáče útlé, bezbranné,
jestřáb onen stíhati moh’ klidně,
rozsápati potom uštvané.
Vše Bůh jinak řídil; holubice
prchla v dál, nadarmo vášeň lvice
řvala vztekem, darmo jestřáb lačný
spáry brousil, sněhu příval mračný
stopu její zavál; – mnohá léta
minula jak ptáčků tažných četa,
zároveň však mládí moje s nimi,
zbělel vlas, sníh ostré zavál zimy.
Více však než úpal toho stáří
červ té viny shybal šíji mou,
až jsem srdce božím na oltáři
zasvětil ve službu posvátnou.
Pod řízou však kajicného mnicha
dál se žádost ozývala tichá
spatřit tu, již zachvátil jsem v zlobě,
odpuštění ždát, by mrzký hřích
lehčeji byl vážen v nebesích –
nuž a Bůh mi její poslal robě,
tebe dívko, v níž jsem prvním hledem
na hradě tam při tvém slyšení
matky obraz v obličeji bledém
poznal, hlasu tklivé zvučení.
Proto na hradě též v zmatku, hluku
oukladů se boje, nástrahy,
chopil jsem tvou chvějící se ruku,
v síni této střehl před vrahy.
Dnes ti cesta volna, kníže s voji
do Slezska se k novému hnul boji,
vrať se nazpět, dřív však mojim skráním
za matku dej křížek požehnáním.“