Já v předu stoje, hleděl do hlubiny,
kde propasť nekonečnou jevil oku
ten živel průhledný a skvostně siný,
na místě dna si kouzle ve hluboku
báň nebes druhou, jak ta shora skvělou
i s něžných mráčků třásní zrůžovělou.
Blíž zámek báječný se rychle šine
a svítí všecek v oslnivém lesku;
jeť čistý křišťál vše, co ku nebesku
zde pyšně strmí od hladiny siné:
ty stupně, ohrada, ty stěny sličné,
ty brány, oblouky a sloupů řady,
arkýře, pavlány a balustrady
a cimbuří a věže nebetyčné,
všechny římsy, kružby nespočetné
a sošky vytesané, zdoby květné,
ba také nestvůry, jež s výše cení
co chrličové zuby šklebné tlamy –
vše do nejmenšího je křišťál samý;
toť hran a hrotů ledovcových skvění
a stíny jemné zářivých těch tvarů
jen dovršují obraz plný čarů.