„Filomeno!“ – sklenář hořekoval.
„Ó kdybys ty, Filomeno, znala,
jak jsem toužil, jak bych si tě choval!
Žíti můžem ještě léta mnohá,
budem oba za to prosit Boha –
a ty bys mne mohla opustiti?
O já nechci ještě z toho světa!
Hleď, jak krásný je, jak vše se třpytí.
Ne, ne! Nechci, za dlouhá ni léta.
Lépe na zemi než v černé zemi.
kam nevnikne slunce. Úzko je mi!
Hle to nebe! Hle ty bujné stromy!“
Zahleděl se v ně, jak chtěl by s nimi
s mladistvými srůsti, zelenými,
chytit se jich, v zeleni se skrýti.