Na hrázi kamenité ve úpalu, 
kde chudý heřmánek jen schnul a vadnul,
u samé řeky na kořenech vrby
co míhalo se duhovitým leskem,
teď zvedlo se, teď kleslo, teď se třáslo
v prstencích srpnového slunce, v kterém
báň nebes hořela. Já blíže přistoup’
a pruhovanou zřel jsem kůži hadí,
jež plna byla kroužků, rýh a vzorků
se stopou úzké a sploštělé hlavy,
kde možná dřív že smrtný jed se tajil.