A záříc tulila se k milenci,
a sedli na koně, a po jedné
z těch sedmi cest se nyní pustili,
a z hlubokého lesa vyjeli:
zjev byl to z končin snů, ten hrdý kůň,
a na něm plavovlasý Aucasin
jak slunce krásný, světlý, zářící,
a v náručí svou družku nesoucí,
tak bílou, zázračná jak lilie,
a žádoucí, jak pramen milosti.
Kraj širý světlým kouzlem zaplanul,
když z lesa vyjeli: tak usměje
se země sprahlá, déšť když ovlaží
jí prsa... Kolem sebe hleděli,
pak trhl jinoch uzdou. Měřili
ku straně, kde se modrá třpytila
mha jakás tajůplně, vábivě,
mha, která mořem byla, valícím
se bez oddechu k břehům vysokým,
jak u nohou by jejich prosilo
o lásku, kterou skytnout nechtěly.