Don Roderigo z domu Ponce de Leon,
alcalde Mayor vyhledal mě v dílně
a kopii mé Madonny si žádá.
Jsem terracotty mistr – bez chlouby dím,
vloh vědom sobě i děl vykonaných –
on objednává vzácný mramor bílý,
i jím bych ukázal, co mohu jinde.
Jak zaplanul mi zrak a srdce buchá!
Což vábí skrytou umělcovu sílu
vždy nový úkol tajných nebezpečí
i tvarem vítězit, vzdor lámat hmoty,
krás nové zdroje čerpat z hlubin ducha!
Vloh pravé poklady – ne marnotratně –
vždy účelným však vydáním jen rostou!
Už cítím pod rukou ten kámen jemný,
jak dítěte bych láskal hebké tváře
a dlaní hladil něhu tílka pevnou;
už vidím planout sněhu zázrak teplý,
kde životu dech Boží jenom povel:
„Vstaň, čistá Evo nedotknuté krásy,
a z úst se roň ti Magnificat matky!“