Tma juž padla na hluboké lesy,
zdálo se, že stromy rostou k nebi
a že na svých větvích kolébají
příšer divných poletavé zjevy,
kořeny že jako dlouzí hadi
pod nohou se zvolna natahují,
plný světlušek mech šedý hořel;
na mýtině kotlavý dub starý
šklebil se jak obří hlava šedá.
Bratr Odo cítil malou duši
pod habitem, kterak se mu třásla,
bál se nazpět ohlédnouti plaše,
neb vlk za ním stále dál a dále.