V takých myšlenkách jsem bloudil městem.
Náhle v pusté místo bezlidné
smích a váda s kostek hluchým chřestem
zvábily mne s dráhy poklidné.
Na vrch bubnu kostky metajíce
tři tam sedí zpilí žoldnéři
hledů zpurných, osmáhlého líce,
pocuchaných brad a kadeří.
V pozadí pak hmota neurčitá
pod vojenským pláštěm poukryta
na zemi se jeví. Vedle stojí
hošík útlý, šestiletý as,
v drahocenném patricijském kroji.
Jak obláčky temné černý vlas
pod karkulkou sinou, řásnou splývá,
s níž se péro sněhobílé kývá.
Blankytové řásné sukně kraj
obestýlá sněhem hranostaj.
Ba ni dýka něžná, míšek hravý
za ozdobným útlých boků pasem
s hojných drahokamů různým jasem
neschází mu do panické slávy.
Na prsou pak jemně vyšitý
v bílé roušce, hustě nabírané,
okázale bludu symbol plane –
prostý kalich z rudé dykyty.
Ač pod okem tmavým v líčku bledém
jako rosa v bílém poupěti
žal se jeví skvoucím slzy sledem,
přec i vzdor v tom oku viděti,
kteréž z pod obrví jemného
škaredě se na žoldáky vzpírá –
ho! již z očka toho temného
malý dravec kališnický zírá!