Mou rodnou Florencii střísnil krví
vrah medicejský. Španělé a Němci
rdousili volnost naši. Ó můj Dante,
já stejně s tebou mohu vyznati se,
že volnost její životem jsem hájil
a na zdech jejích trval do posledka –
a všecko marně... Onehdy mi vzkázal
Cosimo – vévoda, jak zve se nyní –
bych zase navrátil se v rodné město,
že s poctou přivítá mě, jež mi sluší.
Cellini, dareba, to vyřizoval.
Co našel bych teď vlastně ve Florenci?
A tak jsem ptal se Benvenuta pouze:
– A vy, vy jste tam nyní spokojeni? –
Slovíčka, taškář, nedal odpovědi,
jen usmíval se. V tom snad štěstí lidské
a klidný život, oblíbenost v světě:
být spokojen, ať věci utváří se
tak nebo onak, a když nespokojen,
tož pěkně v nitru; na venek mít úsměv
a jíti s množstvím; jen ne hlavu svoji
a v hlavě té ne myšlenky mít svoje
a netoužit jít cestou nešlapanou...