„Můj anděli, jsem šílen blahem...
A jak ti mám vše zjeviti?
Před štěstí svého stojím prahem
a zítra chci jej přejíti –
(eh, píšu slova, moje lásko,
a slova kletbou citů jsou –)
chtěl zpívat bych, má černovlásko,
nějakou hymnu mohutnou
a dunět, bouřit plesným pěním
jak rozpoutané varhany
(ach, confusním tím blabolením
čas mařím těžce získaný –
nuž odpusť). Zítra roven ptáku,
jak prvá s věže udeří,
claque v ruce, v novém, lesklém fraku
já vletím u Vás do dveří
a řeknu Tvému otci všecko
a řeknu mu, jak mám Tě rád
a budu prosit jako děcko,
a on nám musí požehnat.
Mám titul teď, mám postavení,
náš byt už také nalezen
(věř, že mu v městě rovna není,
tak jak si’s vždycky přála jen),
ach, zítra, štěstí mé, můj květe,
ach, zítra mým je všecko v ráz –
mé tmavé hvězdy, sladce spěte,
a vzdor velkému pokušení
dnes tisknu plaché políbení
ne na ty moje hvězdy zlaté,
však tam, kam padlo prvníkráte,
v Tvůj černý, lesklý, drahý vlas...“