Noc byla podzimní. Na nebi bezoblačném
plál měsíc mrtvý sinavý,
na cestě na luka v mlčení tkvěly mračném
topolů štíhlé postavy,
nad tůní břízek sbor stál, vlasy rozpuštěny,
a strnule v hloub tichou zřel,
kde ležel příkrovem zeleným přioděný
řad vlastních hubených jich těl,
v dál pak se táhla pláň, již kryla tráva malá
a jinovatka šperkem svým
a v mlze průzračné a v bílém světle zdála
se rubášem být nezměrným.