– Cos řekla, Bibi, tomu tanečníku,
jenž uchvátil mě zrovna v okamžiku,
jak vešly jsme? Já pranic neviděla
než uhlazené vlasy kolem čela
a zlaté brejle, pozděj’ viděla jsem,
že hezký muž to, mluvil pěkným basem
a vybranými slovy – hádám skorem –
že bude asi někde profesorem.
A ten, jenž zadal se mi na besedu,
básníkem zdál se být dle řeči, hledu,
tak snivě zřel a mluvil velmi krásně
a citoval mi roztomilé básně;
pak student kýs, ten vplétal v rozhovory
komické vtipy na své profesory,
byl zábavný, a teď si představ, Bibi,
on říká, jak se mu mé jméno líbí,
(já řekla mu je), dále řečí dlouhou
mi povídá, jak zůstane mu touhou
mě spatřit ještě, ptá se, doufat smí-li –
a jeho oči tak mě uprosily,
já řekla mu, kdy chodím do piana,
on na to, bych nebyla polekána,
když zjeví se mi za některým rohem.
Teď rci mi, není-li to v vzhledu mnohém
hotové vyznání? Já neberu to přísně,
on jen chce přinést Hálkovy mi písně,
ty budem’ čísti. A pak na chviličku
přec můžem’ provést žertovnou s ním hříčku,
nic vážného, vždyť my ty muže známe,
a proto, viď, se nikdy neprovdáme.
Co měla máť má z toho, že se vdala?
Vždy říká mi, jak noci proplakala
a mě že raděj v klášteře by zřela,
neb sebe v hrobě, kdybych vdát se chtěla! –