Zem pološerné ráno vítala,
a zastřevši se sama v mlhy plášť,
tak strhaný a vetchý, otřený,
jak temný oděv nuzných žebrákův,
i nebes den svým hadrem pokryla,
chtíc proti nebi válčit nuzotou.
A slunko přikované na nebi
v své pohodě se na to dívalo,
a oděvši se v žebrácký ten šat,
jej světlem, bytostí svou prodchnulo,
že skvěl se v barvách, v záři velebné,
jak koruna a oděv královský. –
Zem’ nemůž’ snésti toho pohledu,
a nové vojsko k nebi vysílá,
jež hodno té své bídné mateře
jest ošumělé, temné, zedrané.
Chmur vojsko vítězí svou nuzotou,
a šedivá jest celá obloha,
jak posypaná temným popelem.