se blízké bráti chtěl, však zmýlil se
po cestě tam, a brzy octnul se
ve motanici ulic neznámých.
Čím víc se pravou cestu hledat jal,
tím více zabřed’ v stezky tajemné,
až posléz unaven tím blouděním
na lávku klesl nízkou, kamennou
kdes proti velikému paláci,
jenž pust se zdál, v té pusté ulici.
Ne dlouho seděl tam, když bronzová
mříž okna ve výšce kdes zaskřípla,
a k nohám pad’ mu šátek bílý tak
jak sníh, byl třpytným stříbrem protkaný
a průhledný jak vzduch, a vonný tak
jak narcis. Vzhlédl jinoch překvapen,
a hle, tam v okně stála postava
jak mladá palma štíhlá, s očima
jak plné luny dvě, a s úsměvem
tak unylým, zářícím, kouzelným,
že v okamžiku lásky tajemství,
jež posud nebyl znal, se zjevilo
mu v srdci, hluboké jak bezedno.
Krev jeho zkypěla, jak vínem zpit
byl jinoch neznámou mu rozkoší,
vzdech stíhal vzdech, a z očí tryskaly
mu slzy. Mlhou jejich viděl tam
ji v okně státi. Na dno, zdálo se,
že nitra jeho hledí, plamenný
že její zrak čte jeho tajemství.
Teď usmála se, ruku pozvedla,
dva prsty své, nad jantar zářící,
na ňadra položila, kývla pak
a zmizela jak přízrak na slunci.
Mříž zavřela se, ticho bylo zas
a hlucho, pusto v celé ulici.