Blaženka jen prstík na rty klade.
„Ne, ne! pravím: mrtvy musí být!“
Nevole stín pod brvy se krade.
„Kterak že by mohly ještě žít?
Klid by rušily mu svými vzdechy
bolestnými věčně bez útěchy.
Z hloubi těžkých stínů pláč a kvil
život by mu na vždy otrávil.
Ne, ne! mrtvy musí být a němy
tiše ležet pod studenou zemí!“
Neznámá jen rtíky nakřiví
v úsměšek až krutě jízlivý.
Mávla rukou: „Dítě, nebojte se!
Což dbá Géza! co mu osud všech!
nedoletí k němu ani vzdech,
srdcem jeho nářek neotřese.
S kvítkem potěší se, – nasycen
odhodí je v bláto prostě jen,
což mu sejde na růžičce jedné?
nevzpomíná, zpět se neohlédne,
pláč, který zní v šerém stínu kdesi,
nebojte se, jeho nevyděsí!“
Zlomil se jí hlas. A znělo v něm
cosi trpkým smutným soucitem.
Bílé prsty rukavičku rvaly,
veselé se oči tmí a kalí.
„Vím – “ zas děla, – „vím, že přijde den,
kdy mne zapomene nasycen, –
ale což já? jaká je mne škoda?
znám svůj osud, trpkou sudbu svou!“
A sklopila hlavu spanilou.
„Květ i trní, jak co osud podá,
s úsměvem jen plachým přijímám –
jakou cenu já v tom světě mám?“
Steskem hořkým zachvěl se hlas její,
z duše zněla zpověď zoufalá.
Oči protřela si. Srdečněji
„Věřte, – “ děla, ruce sepjala,
„zdání neměla jsem, dítě zlaté,
že vy – že on –“ vzrušena se mate. –
„Odpusťte mi, prosím! Chtěla bych
políbit vás v bílé čelo čisté,
ale snad, že nesvolila byste, –
na mých rtech už dávno utkvěl hřích...
Stín můj padl maně v cestu vaši,
snad vám klid a pokoj z duše plaší.
Líto je mi – “ zuby vtiskla v ret, –
„ach, já netušila z dálky ani,
že vy jste ten leknínový květ!“
Dotekla se lehce měkkou dlaní
Blaženčiny ruky. „Odpusťte mi!“
Slza v brvách se jí zastkvěla,
více nežli slova řekl němý
její pohled. V tom se zachvěla
prudkým otřesem až v samou duši.
Padla úzkost na ni, hrůza, strach,
cosi někde blízko sebe tuší
děsivého vstávat v temnotách.
„Odpusťte mi!“ znova zašeptala.
„S Bohem!“ vzkřikla, na útěk se dala
bez rozmyslu cestou neznámou...
A Blaženka stála. Mračná tíha
dusila ji, sotva hruď se zdvíhá,
zrak i srdce zalilo se tmou.
Vzepříti se chtěla – roztrhati
síť pavučin, kde se rozum tratí.
Jakés větve ve tmách rukou bílou
v hrůze zachytla se celou silou.
„Bože!“ zavolala. Pamětí
světlejší jí záblesk přeletí,
jako když se bílá nitka snuje.
Vláďa – otec – všechno pochopuje,
naděje jich ve tříšť rozbité,
pod nohama břehy podryté, –
ano, jistě souvisí vše spolu,
na všem leží pochmurný stín bolu.
A co – ach, co sama hledá tu?
již dávno čas minul k návratu.
Úzkost hrozná projela jí duší.
Zas ty uzly šerých pavučin!
paměť zkalila se padá stín,
srdéčko jen malé plaše buší!
Vytřeštila oči, – tma se valí,
červánky už bledly, zhasínaly.