Stůj, vidino, ó lepý Rožmberku
v tom večerním, v tom starobylém šperku.
Tvé cimbuří svit západu ti zlatí,
a minulosť tě v šeré stíny šatí;
kruh červánků ti splítá diadém
a půvabem ti věnčí skráně věží;
kol žehnají ti hory v nachu svém
tak svátečně co vážní velekněži;
mha lichotná ti jemně v líce vane
a Vltava div proudit neustane,
tak mile zří, tak sladce k tobě zpět!
Tu jata milostí se vrací náhle
a v náručí tě vine toužně vztáhlé,
by zlíbala tě ještě naposled.
Leč osudný kdy proud ji odplaší,
pak zůstaví ti perly nejkrasší –
pláč Vltavy, ó lepý Rožmberku,
pláč památky jsou perly tvého šperku.