Úkol života! Tenť prostě: žíti!
bráti vše, co podává ti svět,
a byť málo – málem za vděk vzíti,
trhati, kde jaký vábí květ.
Uprav si tu pobyt vděčný, blahý –
požitek buď cílem každé snahy.
Ve veliké skříni přírody
dosti dřímá utěšených vděků,
hříček něžných, truchlivosti léků,
velebnosti, krásy, lahody,
vybírej ty dary ve skromnosti –
pro věk lidský jich tam věru dosti!
Nevysílej zrak svůj v dol ni vzhůru
v nezbádanou kol do kola chmuru,
uskrovni se ve světlém tom kruhu,
chudé gloriole života;
než se rozhlédneš v tom světla pruhu,
snad tě věčná shltí temnota!
Hleď, ty’s pravý Adamity rub!
Mojžíše tak mocným víže vděkem
ve své valy těsný země srub,
že tu hodlá žíti věků věkem,
že i na smrť rukávy si kasá,
slabá bedra nesmrtností pásá.
Bláhovec! Kam koli ucho skloní,
odevšudy zmaru srp mu zvoní.
Život světa věčné umírání!
Obr zmaru hrozným kladivem
máchá tamo po nebeské báni,
že mrou světy v dešti ohnivém;
smrť se v hebké pavučině spřádá,
větrem vane, sedlá vlny záda,
červem hryže, v něžném květu číhá,
bleskem rudým v temnotě se míhá.
Hyne vše, co roste a co pučí,
barvami se šatí, hýbe, zvučí,
a jak vůně z květu vyvane,
tak i duch tvůj býti přestane!