Sousedka teď jest jedinou mou spásou.
Víc nesvede již nikoho svou krásou,
jak před lety snad, mládí vděk i pel
jí s tváří dávno, dávno opršel.
Však doposud je čilá, pohyblivá
a na svět stejně odvážně se dívá,
rozumí všemu, všechno měnit musí,
po celý den je samý spěch a chvat,
klep zaslechnutý div ji neudusí,
hned nemůže-li dál jej povídat.
Je plna zdraví, rozmaru a síly – –
Své děti také častěji k nám vodí,
bych nepodlehl – říká, – dlouhé chvíli.
Jsou rozpustilé, – ale což to škodí!
Vždyť u nás ticho, prázdno, pusto tak! –
Mně před očima leží jakýs mrak. –