Můj věčný trůn plá jenom nad oblaky
a nikdy neprodchne můj plný jas
hruď tvorů smrtelných a zemské šlaky.
Lid vrtkavý mě nyní volá zas,
jenž vypudil mne druhdy ze svých mezí –
však při tom v nitra hloubi Lež mu vězí.
Dnes Pravdu vítá – však než zítřek mine,
má hvězdná stopa tmou tam opět zhyne.
Přec vyplním, zač tvoje píseň prosí –
mé záře odleskem je zápal tvůj,
ty slzy třpytné, jež ti víčka rosí.
Nuž, sestupme již ve Lži rmutnou sluj –
Snad povznesu z té chmury duši mnohou
do svatých výšin, ve svůj čistý jas,
snad přec na krátko vítězící nohou
Lži zpupné šlápnu na úporný vaz.