A to mne nejvíc dráždí, příteli,
já, Říma syn, vždy zvyklý skutečnosti
v tvář pozírati bez vší škrabošky,
že záhadě mám dívati se v líc.
Na křemen křemen, blesk na zpupný dub,
na dlažbu kola vítězného vozu,
na jisté jistým odpovídám jen.
Však záhady a taje od jakživa
těch nesnesu, ty se mi protiví!
A Bar-Kochba a Betar, Israel
jsou záhady – co s nimi, rci, jak k nim?