Oči se všech teď obrátí
na Jíru, – jejich to vůdce;
tomu je jako v závrati,
ve tváři zahoří prudce.
Doma, když mluvit chtěl, dost měl slov,
hlas mu zněl, jako když bije v kov
tady však oněměl rázem;
k jednomu jen slovíčku
teď se vzchopil: „Hubičku!“ –
a hle, již pokleká na zem.