,Tatar nikdy nedal, cáři,
náhrady a nikdy nedá;
jeho jest, co u vás hledá:
jemu patří dům i jmění,
jemu patří mladí, staří,
vašeho tam pranic není.
Ale i tak, chci ti za to
náhradou dát stříbro, zlato,
dobrých perel dlouhou snovu,
chci ti žezlo zjednat spíše
nad knížaty celé říše,
přivolíš-li k mému slovu.
Vypravují o tvé choti,
že má čelo z pěny morské,
že má řasy ebenové,
že má oči namodralé
jako v dáli lesy horské,
že má líce lilijové,
na nichž věčně růže kvetou,
že má ňadra, která tiše
jako zefýr touha vlní,
že jí ústa voní medem,
ale srdce studí ledem.
Prodej mi tu ženu svoji!
Náhradou chci dáti za ni
zlato, stříbro, perly dobré,
vládu chci ti zjednat spíše
nad knížaty celé říše.‘