Ztiš, starý Váhu, šumné svoje lkání!
Nechť lid tvůj chud a povržen je světu:
on poklad ceny báječné si chrání
ve sněhu hor svých, ve svých dolin květu,
v ok mořských jase, ve krystalných zdrojích
i v dobrých, upřímných těch očích svojich,
pod chatek nízkých obemšeným krovem,
v tom každém kvítku, lístku jetelovém,
jímž prostě září chatrčí těch stěna,
jímž děvic jeho roucha ozdobena,
v té ryzí duši své i v srdci zlatém,
ve zkazek svojich sadě přebohatém,
a ve rtu, s něhož sladký zpěv se lije – –
ten bájný poklad vděků, poesie.