Dnes, bratří, svátek světit budeme
modlitbou duše své a meditacemi.
S hor dalekých se nese vítr, vůní pln,
a všechny květy ještě rosou obtíženy jsou.
Za námi slunce spící města probouzí,
červenec naproti se blíží za horizontem.
Vzduch ještě sladký jest od zpěvu dívek při senosečích
a od polibků milenců,
a ptáci neviditelní tajemství naše zajásali v azuru,
jak kdyby vylétli ze srdce našeho.
Vysoko stojí obilí na polích bratrských
a bude třeba podepříti větve příliš těžké ovocem.
Duch bije křídly, k letu připraven,
v nekonečnosti obzorů.
Tak v majestátní důvěře před námi zraješ z věků do věků,
ó tajuplná země očekávání,
a každý den tvůj svítí jako pochodeň
do hlubin pranoci.
V extasi díla ve chvatu
jen gesty symbolů svých hovoříš.
Na skalní balvany se chytající lišejník sní o květech
a stromy v trýzni hmyzů o sladkosti plodů pracují.
V pokorném heroismu němá bratrstva
v bolestech cestu duchů připravovala.