Mluvte mi, že ctižádosti plamen
bezděčná vám ňádra neroznítil,
jiný, jiný meteór že svítil
obětavé práci vašich ramen –
mluvte mi, já jistit nepřestanu,
onen anděl s řízou hvězdovatou
s učencem že sedí při kahanu,
s básníkem že ladí harfu zlatou.
Ano, ano, jasný anděl jsi ty,
milenko vší šlechty, ctižádosti,
co v nás zžíháš nejsvětější city,
nad hlavou nám zdvíháš berlu ctností.
Nevím věru, proč lord slavný píše,
libůstka jen že jej k péru vede,
mnohý proč, jenž jeho mní se výše,
tebou pohrdá, ty světa střede?
Ptám se vás, by pro vás měla
čest té váhy, míjivá co pěna,
tiskli byste na spisů svých čela
v zlatém rámci věhlasná svá jmena?
Já však vyznávám, prost všeho rdění,
ty že moje péro namáčíš,
o slabé že lyry mojí skvění
třesoucí mé rámě otáčíš!