„Ó, ženo, slyš, co trápí duši mou:
Po celý dlouhý měsíc Ramadan
já v sluji pouště klečel v modlitbě
a uchvácena proudem myšlének
ku samé nebes výši nesla se
ve vírné bouři duše nadšená...
Tu uzřel jsem, co žádný smrtelník
na širém světě posud neuzřel:
že všehomírem vládne jeden bůh,
že není bohův mimo něj, jsem shléd.
Na trůnu sedí slunce jasnějším
a myriady duchův slouží mu...
Kol jeho hlavy jako vodopád
u věčném hromu hučí vichřice,
a hukot ten je pouze křídel šum
těch andělů, již vůli plní mu.
A meteóry, nocí letící,
ty ohnivými jsou jen kameny,
jež ruce jeho sluhů metají,
by roj nečistých duchů zahnali,
již plouží se kol trůnu jako psi.
A hle, můj lid ve tupé slepotě,
své čelo bije v chrámě nesvatém
před modlou urobenou z agátu,
rtem černý kámen Kaaby líbaje,
a nezná jsoucnost boha živého!