„Maminčiných hleď se chytit sukní!
Cizí kraj a lidi! Neslýcháno!
V těchhle letech sedat za pekelcem
a se učit, poslouchati otce,
učitele, matku, to je, hochu,
pravé cestování... Vidím jasně,
že jsi málo zkusil za první den
svojí pouti. – Nenajít mé chaty,
však bys jinak mluvil – Nechme toho...
Vidím, svírá mdloba tvoje oči,
půjdem spáti, tady sobě zchrupneš,
zasteskne se tobě po mamušce
i po milém otčíkovi k ránu,
a než vstane na blankytě slunko,
cizí kraj a cizí lidé dávno
vykouří se tobě z bujné hlavy.
Se mnou půjdeš na Svojanov zpátky,
cestou kratší, než jsi bloudil včera,
dovedu tě v náruč dobré matky,
přiložím též přímluvy své slovo,
aby nepohněval se pan otec
pro ten přehmat ztřeštěného mozku,
pro ty chvíle zmatku, smutku, slzí,
které nastrojil tvůj hloupý útěk.
Hajdy na lože, já nemám peřin
prachových a nemám hedváb
na přikrývce, mám jen sprostou houni,
ale pod tu s čistým lehám srdcem.
Skrč se v koutek, místa máme oba,
ale dříve, dovol, pomodlím se.“
A než tato dopověděl slova,
viděl Jeník, kterak na klekátko
v hloubi jizbičky kmet složil údy,
hlavu opřel v mozolné své dlaně
a se dlouho z celé duše modlil.
Maně klesl Jeník na kolena
vedle lože, odříkal, již uměl,
krátkou modlitbičku a se vhoupnul
jedním skokem v lože poustevníka.
Ale k spánku nemoh zavřít očí,
i když domodlil se otec Matouš,
a se v hábitu svém k němu stulil,
aby v mžiku zdravým usnul spánkem.
Jeník nespal, nové vždy a nové
myšlenky mu rojily se hlavou,
honily se jako nebem mračna,
střídaly se jako pršky v dubnu,
splítaly se jako klubka hadů,
jež zřel jednou vyhřívat se v slunci,
v úvozové cestě kamenité,
nepravých jež granátů jsouc plna,
od Hartmanic běží k Svojanovu.
Záhy vytušil svou dětskou myslí
zdravou moudrost v říze drsné řeči,
kterou hlásal jemu otec Matouš,
cítil, kdyby teď řek pravý důvod
cesty svojí, pochodil by hůře;
viděl v duchu, jak by ruce spráskl
dobrý stařík, vyvalil naň oči,
mysle v duchu: Ten se jistě zbláznil!
Ale z druhé strany přece nemoh
lehce tak své myšlenky se vzdáti,
v příliš svůdných tančila mu barvách
před vzníceným okem jeho duše;
ba, co teď se dobře navečeřel
a si v houni hověl, měkkém lůžku,
v bezpečí se cítě v chatce, v suchu,
jinak zase všecko viděl kolem,
v jiném světle nežli otec Matouš.
Náhle zdálo se mu zbabělostí,
kdyby ráno dal se odvést domů
jako zběh a nakonec měl prosit...
Ó, ne, nikdy... Však on rozmyslí vše,
noc je dlouhá, pevný jeho záměr.