On maně pozved’ hlavu tázavě
a matka takto děla s úsměvem:
„Ty neuhodneš! Však já vysvětlím.
Ty mladým jsi, a marně bránit jest
se lásce, dítě, věř... Já dumala
do noci, dlouho tak, až zjevila
se pravda mi. Ta touha, která vře
ti v duši, není nic než lásky žal.
Jen nalézt tu, která by dotknula
se uzavřené tvojí duše tak,
že všechny květy v hloubi ukryté,
jak čaromocí k světlu vzešly by!
Já mezi tím cos v dálí, v Římě dlel,
po zemích všech své posly vyslala,
by nejkrásnější ženy štětcem svým
na plátno vkouzlili. Nuž, uvidíš!
Před zraky tvými vzejdou zázraky!“