Ty pláčeš? Pojď! pojď ke mně, čistá duše má!
a nebuď smutna – hleď, jsem celý, celý tvůj:
ta prsa, na něž ráda kladeš hlavu svou,
ty svaly paží k zápasu a k práci napjaté,
mé čelo ustarané, jež tak ráda líbáš
polibkem dlouhým, v němž se naše duše potkávají,
mé oči vyjasněné smutky rozptýlenými,
ty oči důvěřivě planoucí vstříc jasné dálce,
zářící dálce našich velkých nadějí,
můj každý nerv a každý atom mojí bytosti –
všecko je tvoje! Jenom smutna nebuď mi.
Svým vlastním tělem zahřeju tě v ustydlých těch tmách
– sem polož zatíženou, umdlenou svou hlavu,
a ruku dej mi, lichotivou, teplou svoji ruku,
a se mnou, duše, pojď, pojď se mnou oddaná
tou oddaností ženy, která trpět bude vždycky,
od prahu cnosti zahnána ty se mnou, duše, pojď
daleko někam z toho dusna přetvářky a lží,
do volných dálek s širokými obzory,
kde čistým vzduchem sytým vůněmi a teplem
v zátopě světla půjdem’ spolu osamělí,
dva píseň volnosti si zpívající vyhnanci,
a já ti nadšen budu cestou vyprávět
o slunci na horách a bílých ptácích v oblacích...