A jak s tím trpkým, tichým úsměvem
v tom loži svém jsi bez pohnutí spala
a jak k té rakvi víko vkládali,
a ty’s jen tiše dál se usmívala.
Kde je ta chvíle, v zvonů kvílení
když duněly ty těžké, tvrdé hrudy –
tvůj hrob už první travou zarůstá,
dál světem bloudí znovu syn tvůj chudý.