Pobesedovali, na příště se zvali,
poklon Matce Páně, sobě s Bohem dali,
na různé se strany zase ubírali.
Ilja však se Mikuláše drží,
oba dávají se směrem stejným.
„Kam ty, bratře Ilijo, se táhneš
oblohou na ohnivém svém mraku?“
„„Na Rus dálnou podívat se musím,
mám tam práce, roboty, až hrůza!““
„Aj, to stejné máme cestování,
také mne tam touha popohání.“
Ulekl se na okamžik Ilja:
„„A co ty tam, otče Mikuláši?
Nebude tam pro tebe již práce,
neboť já jsem vše již opanoval. –““
„Nu, snad přece zbude koutek v srdcích,
odkud ke mně stoupá tisíc vzdechů –“
„„To mi, otče, novinu zde pravíš!
Od té doby, co ve Dněpru řece
utopili Peruna a vzali
na sebe jho Boha vševládného,
mnoho vody sice uplynulo,
ale málo se tam pozměnilo.
Knížata jen mezi sebou válčí,
bojaři jen hlučné pitky slaví,
míň se bojí nyní Hospodina,
nežli Peruna se dříve báli.
Blesky na ně! V nebi to již víme!
Jediné, čím u nich něco pořídíme.
To pak, otče, víš, že má jest práce. –““
Mlčí biskup, jenom usmívá se,
ale potom měkce zahovoří:
„Bratře Iljo, v tobě ještě hoří
hromy ze Sinaje hřímající,
blesky na tvou obět padající
tenkrát na Karmelu v sázce svaté –
Ale víš, jak potom v Samarii
Jan a Jakub oheň svolávali
na lakomé, zaslepené město?
Co jim tehdy řekl mistr milý?
Nevíte, čí duch to z vás tak mluví!
Nepřišel Syn člověka přec hubit,
nýbrž spasit každou lidskou duši.
Nejen Peruna té zemi třeba,
ale ještě více svaté lásky.
Proto, bratře Ilijo, tam jedu:
křesťané z nich nebudou tak špatní.“
„„Uvidíme! Sám to uzříš brzy!““
hučí Ilija, pak chmurně mlčí.