Jen ještě jednou cos podobného
viděl jsem. Z města bez zahrad,
bez sadů, v okolí prach a písek,
silnice samý šedý prach,
stromy a trávník podél cesty
samý a samý šedý prach,
děvčátko přišlo ke příbuzným
v pohorský kraj náš, do Bezkyd.
Chudobný kraj, však plný krásy,
jak někdy srdce u chudých.
Před nízkým domkem v zahrádce malé
kvetly tam růže a pivoňky,
malými okny se do jizby smály.
Děvčátko hledí bez dechu.
Vyběhlo z jizby do kuchyně,
z kuchyně vidět zahradu,
v zahradě tráva plná kvítí,
v zahradě stromek za stromkem,
jabloň a hruška, třešeň a švestka,
kdesi tam zpívá pěnkava,
nejdříve crnkne jen na telefon:
„Crr! Neviděli jste tam našeho
Matěja?“... „Nesu, nesu kvítí!“
jinde se strnad vychloubá,
„Kikirikí!“ v to kohout pyšně
ozval se z dvorka za plotem,
s doškové střechy čimčaruje
vrabců zas uličníků sbor.
Děvčátko hledí vyjeveno,
hledí – a rozběhne se a stromek
za stromkem líbá, celuje.