A minul máj a sladké jitro,
postoupil náš den na své dráze,
rád každý sáhl v svoje nitro
a vlasti, co tam rostlo, podal,
ať v květném šperku, v slzné vláze,
Tvůj hlas jak oř, jejž jezdec bodal,
se vzpjal a bouřil, hřímal, jásal,
do vedra chlad a něhu střásal,
v něm duše dědů hlaholila!
A mnohý klesnul v boji hrůzy,
květ jiných zvadnul na haluzi,
illuse hasla po illusi –
však Ty jsi prapor nezměnila!