Oh, oceane vzdušný, kouzelné ty slovo,
ty nejvyšší a nejnádhernější, jenž jímáš srdce člověkovo,
jen vyvoleným přístupný a hrůzný.
Můj oceane s blesky svými, svými uragány,
bouř tónů v srdci rozpoutej, ať splynou nespoutány
v nádherný volnosti zpěv luzný.
Buď zdráv, oceane modrý, s beránky svými zlatistými,
s obláčky růžovými, jak zlato bledé nebem kol rozsetými,
buď, oceane, zdráv v svém klidu velkolepém!
Buď zdraven zpěvem skřivana, jenž mizí v modré výši,
i zpěvem tím, jež srdce mé, když vichry tvoje slyší,
rytmickým zpívá tepem.
I pozdraven buď orlů volných skřeky,
vln bouřným šuměním i vodopádů jeky,
když slunce, ohromná ta věčná lampa tvoje,
žár rozlévá kol, svoje vlévá žití,
i nejnádherněji kdy v lotosech se perly třpytí
a nejslastněji buší srdce moje.
Neb říci tobě smím již slavně: bratře!
Já tvoje tajemství ti urval a ve výši tvoji hvězdnou patře
nesčetných světů v sobě cítím kolotání –
Je Bůh či není? bláhová ta otázka je planá;
má bytost létající, rozjásaná,
věčného Božství cítí vlání. –