Já nevím, Melano. Ta léta prošla již.
Tak zcela prošla mi, že necítím ni tíž,
jež s nimi vzrůstala. A že mne nezajímá
ta cesta, již jsem šla s očima přivřenýma
a srdcem bez štítu od našich mladých snů
a hořkých pathosů a krotkých démonů,
tak dlouho, dlouho šla, až dovedla mne zpět
k tobě a k domovu. Vím, je to naposled,
co s ním tu hovořím. Však s tebou? S tebou ne.
V mé duši roste již a brzy vyvstane
přede mnou živoucí, ne mrtvou, to já vím,
můj domov předrahý a ten si procítím
poznáním bezbřehým: pak smysl bude mít
i síla zavátá, i mládí hořký klid,
i cesta daleká. A v jedno splyne čas,
ten, jenž nás rozloučil, s tím, který spojí zas.