Tak starý prál, a já nevypuk v smích,
ba, řasou nehnul. Svět je pod mou patou,
už dávno vládnu měrou vrchovatou
vším, co on stvořil, krom těch fades mdlých,
jež nebem zove. Jak se vymkla mu
ta vláda věcí jeho, tuchy nemá,
dlí v sebeoblouzení v neznámu,
já vládnu světu, takto je nám dvěma
teď vyhověno, jdeme s touto modou
a – jak dít ráčil – oheň žije s vodou.