Noc byla, těžce ze snění dýchaly lesy; praskaly větve
jak v invasi plamenů neviditelných.
Nejistota zdála se šeptati z času; jen země
mlčela hlubokým tichem, ztraceným uprostřed věků
jak moře, v nichž jednou temný valil se život a v tisíciletích
ukládal křídová horstva. Podobny jejímu stínu
velké myšlenky její se valily v dálku, kam je promítá slunce,
šíře a šíře zahrnovaly tajemný prostor,
až v jejich rozpjatou náruč se chytily první hvězdy.