Na čelo chmurné tloukl prsty svými
pan advokát, až dunělo to v něm,
po stropě hledal v zoufalosti rýmy.
Konečně napsal s bolným povzdechem:
„Ó, Afrodito z pěny narozená,
ty’s bohyně, ty’s čarodějná žena!
Ó, nymfo, vílo, božský anděli. –
já, – ach, ne, ne! co moje srdce cítí,
to nikdy, nikdy nelze vysloviti!“ –
Zpět podal knížku celý zardělý
a oddechnuv si krůpěj potu stíral. –