,Václave, zde je nutno jednat.
Je zřejmo, že to nemoc duše.
On ublížil nám: mně i tobě,
mě zrádně prodal, ač jsem byla
mu věrným přítelem a družkou –
leč nelituji – mám teď tebe –
A věř mi, že mě zebe v duši,
když pomním na něj – není člověk
tak jako ty: muž s teplou krví –
a vřelým tělem. Přelud jakýs,
umrlec, který jenom časem
ožije na pár letmých minut –
ne, zapomenu, nechci myslit...
A tobě ublížil: vždyť honí
tě v nepříčetné potrhlosti
jak makléře a bursiána
po lidech, spolcích, po úřadech,
bys šíleným a nesmyslným
nápadům jeho vyhovoval –
než – teď je zle mu, na nás pak je
mu pomoci, jak pomoct možno.
Já myslím, zítra záhy z rána
jdi k slovutnému psychiatru
a řekni všecko. Ublížil nám –
však jsme přec lidé. Prahou letí
už zvěst o jeho nerozumu,
i v bance dnes už vyprávěli
vše arci tuze zveličeno –
o řadě bizarností jeho.
Člověka nemá, jenž by staral
se o něj v této hrozné chvíli.
A ty se také musíš vysvléct
z těch afér jeho; sama povím,
že jenom přátelský cit hnal tě
bláznovstvím jeho vyhovovat.
A teď, můj milý, jít bych chtěla
do bio, potom na večeři
do baru třeba – celý život
já v baru nebyla, viď, divno? –
A tam se tančí – já chci tančit –
a opít se – a hlavně tančit –
a šampaňské – víš, láhve v ledu –
jen, unaven-li nejsi příliš.‘