V Novém městě Pražském vypíná se
Palác věžmi v rozích ohražený,
Rytinami ryčně ozdobený
Nad ostatní domy v hrdé kráse.
Sloupy u vnitř do výsosti pnou se,
Stěny zdobí čalouny tam skvostné,
Pestrou lahodností kolem pstrou se
Klenoty a řezby přemilostné.
Okna křišťál zlatem osazený,
Stroupy cedr jasně uhlazený,
Ježto nejdražší kov lemuje.
A kdož v palácu tom bytuje?
Komu štěstí takých blažeností,
Skvělých darů světské nádhernosti
Přeštědrou tam rukou věnuje?
Mladík jest to, o němž hlasy jdou,
Že si dobyl důvtipností svou
Moudrostí všech zemských tresť –
Hmot, jenž z kovů sprostých zlato plodí,
Z něhož zdraví, lidský věk se rodí,
Živel, jenžto zdrojem štěstí jest.
Leč kdo na panice bohatého
Jednou jenom upřel svoje hledy,
Již ho nepokládá za šťastného!
Kráčíváť on zarmoucený, bledý
Po komnatách, zraky kloně dolů – –
Když je zdvihne, odlesk tajných bolů
V nich zahoří; každým ruchem
Vyzrazuje vnitřní nepokoj,
Jevící, že děsný, prudký boj
Osud strašný vede s chorým duchem.
Často upne oka plameny
Na ty skvostné šperky bytu svého,
Zlato, perly, drahé kameny,
Vzdychne bolně z prsu ztísněného;
Někdy zdá se, že mu v době teskné
Také slza na oku se leskne.
Než pak opět mužně hlavu zdvihne,
V pysk se hryzna po poháru sáhne;
Bolestí led v prsou opět jíhne,
Bujný pud jej k veselostem táhne –
Zdali pud to bouřlivé mladosti,
Mocné lásky sladké bažení,
Srdce náruživé kvašení,
Lákající k bodré veselosti –?
Či chce vnitřní bouři udusiti,
Zvukem hlučných plesů přehlušiti
Děsné hlasy zoufalosti? –