Ne, otče zpovědníku, marno všecko.
Sám nevěříš té útěše, jíž vzpřímit
chceš duši moji. Na místě jsi božím –
proč lžeš a klameš? Vidíš moje leta
a nemoc, truchlý plod jich, jež mé tělo
jak drát natáhne a zas v oblouk svíjí,
a dvůr můj vidíš, jehož osou stal se
můj syn, můj dědic. Granvela i Alba,
největší z mocných k novému jdou slunci,
když tito tak – jak diviti se menším?
Svět pustím, jenž už tak mi klouže z ruky
a budu hledat spásy duše svojí. – –