V Gaze co v pokoje sýdlu jen radosti sladké
Vykvetaly a blažily sousedy pilné.
Jakby se hromů třepivé děsyli vojny?
Hrdina brání svých; zde poklady vábné,
Zbraně a rodinu skryl, sem národu všeho
Sýlu a květ, sem práva a moudrosti kněží
Uvedl v oslavy chrám. Kdo k rozkoše studni
Z cyzých vkročiti smí? Lev rozplašil ovce.
Mocný po městě zpěv div smělosti hlásá
Vítěze krále, a Křesťany snižuje zbité.
Proto se zmocňuje lid, a srdce své šíří,
Proto se radosti zvuk, květ rozkoše rojí.
U prostřed plesů Zulima povzdychujícý
Klonila hlavu, a utěchy neznala žádné.
V outlé se srdce co had dral s jedovatými
Zbraněmi strach, a hrůzami vyděsyv duši
Zapudil radosti blesk. S svou ve dne se slávou
Obírala, a na svého milého muže
Myslila v nocy, a dechu a stínu a snů se
Hrozýc kovala muk sy ohnivé střely.
Sultán Křesťany zbil; tou obživla zprávou.
Sladkého pokoje Bůh své rozvinuv krásy
Radosti po zemi syl, a národy spojil.
Všecko, co zkouzliti láska, co zkrásyti vděčnost
Může, se sypalo v ráj, v němž hrdina vítěz,
Národu sláva a hrad k svým vstupoval milým.
Nebe se smálo, a země se krásami třpytíc
Vítala smělosti div; mrak na nebi jasném
Vyskočil náhle, a hrom krás rozdrtil sklady.
Zulima ztuhla, a očima zakalenýma
Do nebe hledíc mocného prosyla Boha,
Aby se slitovav mír svým udělil dětem.
Nebezpečenství drahého muže, a láska
Rozplozujícý nehody děsyvé bitvy
Shrnuly ouzkosti v srdce, co starostlivosti
Svírala tíž, meč pověsti probodal vrtké.
Sláva a pád, strach, naděje, láska y štěstí
V mysli se střídaly tvorné, a živily, nebo
Mrtvily milenku věrnou. Stínové skutků
Proměňujícých osudy národu všeho
Lítali k ní, a lekali nedotklivostí
Lidského štěstí srdce, co jediné mužem
Oblažujícým stálo. Tu orodovnice
Vroucý v postrachu kleknouc za svého chotě
Žádala Boha, by národu zachoval otce.
S hrůzami všemi se smrt k ní blížila zrádná,
Střílela šíp, by v outoku rozdrcujícým
Mužného národu zbor svým potřela jedem.
Z ouvalu mocně se blesk jak na nebi záře
Vyšinul slávy, a král mdlé chranitel vlasti
S vyhrožováním stál; smrt s hrůzami svými
Valila záhubu v lid, jenž nevinu tísnil.
Jasno a mrak se tu míhaly v krvavé bitvě,
Zlekané srdce y stálo y trnulo ouzkem.
Bože ach! šálivé štěstí věncuje slávou
Ctitele své, a s vrchole pochvaly v propast
Necti co otroky sráží vítězujícý.
Vzdychala klesnouc, jakoby milého muže
Viděla padati v touň vší neřesti lidské.