Rok sucha nastal, nebe ohněm plálo,
jak koule krvavá a zarudělá
to slunce stále na blankytu stálo
a v znoji jeho zem hořela celá,
žíznivým palem otvírala ústa,
ta půda rolí vypráhlá a pustá
a žhavé slunce žáry ssajíc v sebe
žhavější ještě dýchala je v nebe.
Bez stínu stály sprahlé háje, sady,
ni větřík v nich, ni zpěvné ptáče jedno,
i hory, na nichž povždy bývá ledno,
jak hořící kol rozplanuly hrady;
osení v polích tvrdých jako skála
sotva že vzešla, žárem nebe vzplála,
a pakli někde klásek vymet’ rudý,
byl shrblý jako žebráček je chudý,
vždyť v mošničkách měl chleby suché, malé,
neb prázdné je měl všechny dokonale;
po luzích pustých vyschl potok všaký
a jako had se svítil zkamenělý,
osleply jasné studánek všech zraky,
jež spáleny se černým uhlem tměly.
Jen jeden pramen nevysch’ v tomto žáře,
on z krvavělých lidu očí plynul
a brázdy ryl v ty smutné jeho tváře,
neb v žhavých lánech živný chléb mu hynul.
Slzavé zraky rolník v pole zvracel,
kde poty vylil v práci namahavé,
kde žárem se mu strom života kácel
jen listy urodiv mu suché, žhavé.
Budoucnost krutá před duší mu táhla
hroznější ještě než ta role sprahlá.
Již hlad se žravou, hrobopádnou tíží
tu tam se v chudé pozahostil chýži,
vždy šíře bledá roztahuje křídla,
až v bohatá i statku zased’ sídla.
Teď smutné byly rodinné ty kruhy,
umlkly krby živé, povídavé,
jen němé kolem shromáždivše druhy,
mrtvoly živé, mdlobou klopýtavé,
a smutné bylo matek podívání
na dítek uschlých hladem umírání,
nad nimiž rodičové vysínalí
k modlitbě slabé sotva ruce spjali.
Však smutnější se ještě v prsou hrana
ozvala lidu stále žalující,
když s rudou pochodní vybledlých lící
morová vpadla do dědiny rána.
Tu proud života zledovatěl kolem
a kraj se zdál být jedním mrtvol dolem;
druh druha nepozdravil na potkání,
a mrtvé bylo i to žalování.
Tu nad svým mužem žena žalovala,
se skácela a mrtvá ještě lkala,
a jinde syn, jenž matku k hrobu nesl,
on do hrobu i s matkou mrtev klesl,
tu otec v jizbě seděl němý, bledý,
na mroucí dítě matky zřely hledy,
a když mu tváře smrti dechem svadly,
tu otec, matka v náruč klesli sobě
a na slední hledíce mrtvé robě
tím morem sklati oba rázem schladli.
A nejen vdovy, dítky osiřelé –
v sirobě vzdýchali i chaty celé,
a okna jejich zasmušená stále
jak oči vdov, ty vyplakané v žale.
V tom hrůzném ruky boží navštívení
já zapomena na své staré žaly
co nové rány všude kolem lkaly,
jsem přemýšlel svých bratří ve spasení:
myšlénka pevná v mysli tkvěla psána,
že z hladu morová se líhne rána,
a protož, dokud mé stačily spíže,
jsem zaháněl od bratrů hlady tíže,
však brzo prázdny byly sýpky moje
a stále vraždily ty moru voje.
Tu na hojné jsem vzpomněl na zásoby,
jež shromážděny v panském byly dvoře,
já myslel, že ty steré rány, hoře
již obměkčily jediné tam zloby.
Vyzval jsem bratry, živou jejich bídu
by za chléb žebrat v panské síně zašli,
tam že snad předce útrpnosť by našli,
vždyť vrchnost ráda zve se otcem lidu.
Vyšli jsme houfem – ach to smutné stádce
beránků tichých, jež požíral prudce,
tím vlčím zubem bledý moru vládce, –
kdož katanské naň vykasal by ruce! –
A přec tak bylo, když jsme přišli k správci
a bídu svoji tomu lkali dravci:
on nebál se té hrozné ruky boží,
že kárající ruky prst naň vloží
a za buřiče, vzdorné za rebely,
jež drancovat jsme panské dvory chtěli,
nás vyhlásil a chlapské nazval zrůdy
a my jsme předce sotva vlekli údy
a mdlobou, hladem, sžíravými žaly
žalobné prosby sotva blekotali.
Na mne však správce obořil se prudce,
já vzpoury že jsem zarputilý vůdce,
tvrdočel vzdorný, podpalovač lidu,
jenž panstvo burcuje i ze sna klidu,
však že mi ohne šíji moji hrdou
a v prach pomete hlavu tupou, tvrdou,
pak drábům kynul, by mne spjali v pouta
a do káznice temna vrhli kouta. –