Ještěli pak žiješ tuto?
Těli povolal již v temnici
Kvetoucího teprv Pluto?
Čili v elizejské květnici
Oslavený kvítky zbíráš?
Nebo ty jej, nemoc lenivá
V suché náručí své svíráš?
U tebe či rozkoš přebývá,
Pomníť snad mu nedáš na mne?
Kdež tě příteli můj hledat mám?
Kdež si podáme zas rámě?
Nebo s nevěrností bloudíš sám?
O ty hrozná! smutkem zajdu,
Jestlis přítele mi svodila!
Ne však, najdu já jej, najdu!
Zdali Čechia by zplodila
Nevěrníka? Zdali pravý
Přítel nemá chvalné věrnosti
Pylada? – Onť, kdyby dravy
Šelmy plné líté vzteklosti
Na druha se jeho hnaly,
Hodilby co hrom se v cestu jím;
Nechťby tlamy rozdíraly,
Vzteklosti své chtíce shladit ním:
„Druha jen když opominou!“
Tenť jest pravý přítel, tenť jest Čech!
Všickni ať jej k srdci vinou,
Jej nám věčně nebe žíti nech!
Nemníš snad, že v podezření
Příteli! tě mám? O tyť jsi můj!
Dlouhé jen tvé pomlčení
Trud můj vzbudilo. Ach, nesužuj
Déle mne, jenžs milostivé
Věrné srdce ke mně jevíval:
Když sem s tebou žalostivě
O nezdárném Čechu mluvíval;
Když jsi mou pěl milou píseň,
Kytary pak libozvukami
K ní pohrával. Sladkou tíseň
Když jsme lakotnými mžikami
Z nebes modra čerpávali,
Ježto u večera jasného
Rozmanité protkávaly
Vlnky, jako kvítí krásného;
Když jsme po našich se straninách
Toulali, pastýřské vedouce
Rozmlouvání: „Kýž tam v malinách
Beránci si skáčí, jsouce
Od pastýřky hezké chráněni!“
Kyž se s tamté příkré skály
Hromem křivolakým rozdělené
Potok ječe, dolu valí!
Brzy chaloupku jsme chtěli
U řeky tam míti, brzy zas
Pod hustým dubem jsme sedávali
Popoledná, v letní vroucí čas.
Tak zlatých hodin jsme požívali,
Vždycky, vždycky na ně zpomínám,
Vždy po tobě toužím; chvíly
Každou k tvým se těším novinám, –
Nic však, nic mně nepřichází,
Všecka marná jestiť radost má,
V smutku se mé srdce hází:
Tvůj jen list, jen ten mu poklid dá.