Rozlámán vítr vpadlý do plachet,
a vyproštěn den, jímž smýkal.
A sotva byl a sotva vzhléd’,
sršící důtky světla zved’,
a bdící se milenky zříkal.
Jak ubohá byla, jak zažebral
ten zrak onamo uhránčivý,
když mezi živými zase živý,
smrtelný znovu a důvěřivý,
– a zatím co úsvit na poplach bil –
smrti řetězy sňal.
První když pouto povolil,
nebe se otevřela,
poslední řetěz když zachrastil,
smrt, volná, zaúpěla.
– Rozpomeň se! Život lhůtou jen. –
A bdící, zraky odvrátiv:
– Smrtelným lhůta je životem. –