Markyza teta potom vyprávěla,
jak s dvorem nazpět do Paříže jela
pod stráží lidu. Do kočáru řvali
v líc takřka přímo královně i králi
svou novou píseň. Že si v chvíli této
do města vezou svého pana veto
a paní veto. Že se změní věci,
pan nadpekař že chleba bude péci
a pekařka že bude pecny válet,
že nutno pracovat a nezahálet
tak sloky rostly. Krátili si cestu,
tak dorazila povodeň ta k městu
a k radnici. Pan Bailly krále vítal,
obraty květné do své řeči vplítal –
jeť on jak duha, jež se vždycky zjeví,
když pomine bouř s hromovými hněvy. –
Až k samým Tuileriím krále vedli
a stále řvali. Vystoup znaven, zbledlý
a do pohovky unaveně pad
a prohlásil, že veliký má hlad –
co pak se týče funkcí rozdělení
a bytů – poroučet že už nic není –
ať každý dělá, co mu libo, jisto
a ubytuje se, kde najde místo – –
Když sněd své kuře, dal si přinést knihu
anglických dějin – našel v okamihu
a četl s napětím a vytrvale
partii onu líčící boj krále
a revoluce – – Teta ještě řekla,
že nechce dýl žít v jícnu toho pekla,
že stěhuje se, jako jiných více,
v kraj pokojnější někam za hranice.
Půl dvora prý již věci svoje balí
i četní poslanci si pasy vzali
a papa ať už také neotálí –