Můj děd, můj staříček,
žil tiše a těžce zahluchlou maloměstskou idylu,
občanům jejím stavěl vlídné domy,
rub jeho klidu ztajený byl: ztráta,
a donquichotský bludný úsměv často
se v rozšafná mu pletl rozjímání.
Byl dojemný jak dítě s velkým nosem,
když mluvil o svých vydařených synech,
a sousedé za stoly s trnožemi
se smáli do sklenic,
jak něžně vede si svou sličnou ženu
po prázdném horkém rynku nedělním.