A kolem noc tak nevýslovně krásná,
že hříchem jest to ticho slovem rušit,
tu zdáme se myšlenky jiných tušit,
cit slov nemá před dílem tvůrce žasna.
Nad hlavou bloudí světů miliony,
v srdci se rojí miliony citů,
dějiny lásky čteme na blankytu,
i vítr šepce sladké lásky stony.
V té chvíli svaté ničím jest ruch světa,
ten chvat a boj po slávověnci, zlatě;
tak tiše spí ten boží svět, tak svatě,
že po klidu a po srdci je veta.
Tu dostačí nám ze všeho, co máme,
jen jméno člověk – ostatní je plevel,
jazykem boha jest sefíru ševel,
v té chvíli brány srdce otvíráme.
A každý cit, jenž v nás kdy našel místa,
teď vzrůstá v sopku oheň metající,
a každá myšlenka pod čelem spící
se stává tělem, zbrojí, v boj se chystá.
Celému světu srdce otevřeno,
chcem, aby hvězdy štěstí naše znaly;
kdo v takové se chvíli obejali,
těm věčnou lásku bůh dal v krásné věno.
V té chvíli každá myšlenka je básní,
a kdo z těch pocitů se k činu prodrat umí,
ten štěstí básníkovu porozumí
a hrdě zvolá: Žij anebo shasni!
A každý výkřik chvíle té je zpěvem,
je hlasem srdce ústy vysloveným,
je zvukem duše mocně rozechvěným,
je vášně, lásky žhavým poúsměvem.
A mlčení je modlitbou tak svatou,
že nemá slov řeč lidská ani pro ni,
jen slze má, které se z oka roní,
a duši má modlitbou touto jatou.