Před titanem se koří Liliput,
Brondignac popírá a nedůvěří.
Sycophant mní: Stkán, předurčen, odměřen z věčna,
jest svobodným být málo. V crescendo jsi sladil
jen hlas a Musa akcent v tón svůj přiložila.
Fioritury, allury, capriolly.
Urputně nesuď však mé adorování.
Ne dítě žvatlající o sensaci,
určené nejmenším, pastýřům stád
a sítí znalcům tůní, sudičkám,
jež zájem o zrození vzruší, o dítěti
bez konce hovoření širé, ústní zvěst
nesoucí dál vždy tradici jak apoštol.
Jsem velmoc prosodická. Vždy jí volno
je zvony zvolat, velký jich v kyv hlas
a v hymnus struny vzkřísit, zvábit, zvát.
Vždy léna, frízu netísněný myst,
v odhad i zvůli. Nálada má jest
bez podmínky a bezprostřední v čest.
Území meditace gorgóna.
A nemá lesku, šperku modernita
víc, když cit do pouště barbarské vypudí
a okleštěně o ves paměť v hřbet
studené sol decembru mříti nechá.
Glób zbyl, však v věčno, vesmír chybí duše!
Života roucha látku měříte,
však jako u jeslí, co věrný jásá,
a otci exaltičtí, rouhač, popírač
kozonoh v blud jak v stud ztad plaše kluše.
Tobiáš, dluh co chvátá platit starý,
chimerský slepec neví, věk jest dlužníkem.
A touha burná po vzývání bila
kdy v pulsu, v šíro ryčně volajíc,
své: „Vyhnanci do výspy žití, slyšte,“
já v zoru měl to neskonalé dnes!
To sociální i to humanní!
Pel na broskvi, pel vesel motýla.
Sněhové tříště nad vše křehký běl.
Je šetři, uchovej, buď dítě duší,
kde všednost oddálena v vhodný cíl.
Obnovy dobra času píď se šiř,
zbuď s námi posvátná jak kultura.
Dnes mecén nejvyšší v souhrnu skýtá
vše a v kout, v cíp k sobě v úžas hovoří
krumpáč i páka. Co jest, citu lampa,
sám sebe rozžat, přijít na forum
ve kápi sufragena, v komži rudé.
S confessí tíhnout, důvěřivou tak.
V mystiky charé triomphální skor
se plnost Danta zvrátit, vést ve Pána slávu
oslici duchovní v arénu dnů?
O dvanáct světel v trojhran opřený
ten obdivovat lustr mystický,
zářivý dob a sieclů a za jásání
vše míti života a téhož plesání.
Je teplem vznětu oddanosti nabotnalá
myšlénka každá, však přiznej, zříš,
se opět alb špic s níží srovnává,
ježto trop vzhořel v jednotící příz.
Střed zlatý, v němž se vlídně, lehce dýchá.
Aurea mediocritas! Území vlahé,
ústředí prvek, buňka v zárod ryzí.
Na niti snění nervu balast. Cíl
je dalek?! V foru vzhrál jsem na roh
sváteční. Půlnoc doby vyjasňuji,
reflexem záření velikých světel časů.
Snad bezděk oslavovatelů a devotistů
nesměrných epigon, v doklad, Homér módy,
a v žhavost současnosti v zmatek péčí
snah shonu v chaos, sféry dobytčetem
není. Zde jeslí býkem buď, kde světlo hude,
se obdivujíc ve Narcissa zvůli.
Je světlo radost, ples. A světlo vzešlo,
v cíp ves ten nymbu paprsk bije, spěje,
a každý svit jest sen a myšlenka
krásná, nesmrtných, prvotních jak v svědectví
devotistů a adorantů. V jich svědectví
jsem říze vzšel s ctným, leč zda s mizivým
snažením, v pulsaci sladké, slavné též.
Ne tanec Víta, ne bonzů křepčení,
ne choroduchost pochyb, nejistot,
však s spíží ryzí zdraví úvahy
a svaté noci čisté nadšení.
Návratu k látce charý splniv slib,
motivu adorace co vnov navykám
zřít směle v sfingy modernity oči,
jsem v vánoční klest upřed ghirlandu
z snů prosodických. Pozdrav přináším
těm, kdož mi dobře činí. Pomněte,
v dedukci není člověk povolán
k nemohoucnosti! Jihnu v apostroph
finální, úhlavní za vánoční trop
užší a vymezený, rejstřík hlučný víc
přibíraje. Ku tastám flosculí a snění
na emphatickém zdvihu tonu, pathu
své volám rušné, burácivé, ctné
ve opojení vzruchem citové,
jda s králi ku kolébce náprav prahu,
obratu v líp a snáz, své v lamentoso nyvé
zbožného stesku v přechod v ritardando,
v vzdech nitro sklidňující, usínavé,
pravdivé, vroucí a oddaně tklivé,
své serafické: Soli Deo gloria!