Mne volali ve světel sterých lesku,
k mým nohám ze všad pršel růží květ,
otřásal vzduch se kolem od potlesku,
jenž sotva klesl, zas a zas se zved’ –
já prchla v tichý koutek svojí šatny,
kam únava mne vždycky zahání,
myšlének proud se v hlavu hrnul chvatný,
a čelo zvolna padlo do dlaní...