Vzpomínám sobě na klenutí stmělé
v zákoutí pražském, kdesi při kostele,
na schůze tajné, sliby, přísahy,
na pyšné plány a naděje smělé. –
Hotovi na vše, plni odvahy
my scházeli se. – – – Dávno tomu již! –
Mladíci vesměs, – všichni přísahali:
Zahynout raděj nežli zrádcem být!
A bázně neznat! Slovo jsme si dali:
když záhuba se na náš národ valí,
když do bláta pad’ znectěn práva štít
a pouta zvoní a jen vrah tu jásá,
my každou křivdu chceme krví mstít!
Co platna slova? v odvaze jen spása! –
Meč osvěty? aj, bojí se ho vrah?
Což? místo knihy olovo i prach! – – –
A tajný spolek vzrůstal každým dnem
a dál a dál se rychle šířil v kraji,
dech pomsty náhle zavál v českou zem. –
Zbraň chystá se a bedlivě se tají,
všem spiklencům již znamení se dalo
a podkop čeká zpola připraven,
prach nasypán a schází doutnák jen – – –
V tom náhle v nic se všechno rozsypalo. –
Sám nevím věru, co se tehdy stalo. –
Nezradil spolek žádný Milota
a nepřítel jej mocí neroztříštil, –
však přišla na vše česká dřímota! –
Nadšení pramen, který mocně prýštil,
pomalu vyschl. – Sklopili jsme hlavy
a rozešli se jak beránci praví. –
A možná ještě kdes v odlehlém kraji
muž poctivý až posud pilně tají
osudný odznak. – U postýlky dětí
se těžké dumy na čelo mu sletí. –
On přísahal a možná z rána již
přikvapí zpráva náhle v jeho chýž:
„Do řady stav se! – nastal pomsty den!“ –
Ne, poctivče můj, – vše to bylo sen, –
ulehni klidně, usni spokojen! –
V Blaníku také sladce dřímají
a vyrušit se ničím nedají! –