Srdce mého tepot váhavý
v ruchu vlastním ohlas obou mění –
brzy křídlem vlaje, písní plesá,
kladiva zas rázem k zemi klesá!
Jsem tou křepelkou, jež zlatým polem
tlukouc píseň letí na kraj lesa?
nebo robem na srázu zde holém,
mozolnou jenž rukou kámen tesá?
Jsi, ó myšlénko! jsi ptákem volným,
zpěvně vzlétlým v křídel jarém hraní?
nebo dělníkem, jenž potem bolným
smáčí pádné kladivo v své dlani?
Razí křídla tvá si dráhu k cíli
hebkým étherem jen veslujíce?
neb svou paží obrovité síly
skály jest ti lámať v žáru líce?
Tvé-li tepny svaté ruch to pravý,
jenžto bije v trylku ladné písně?
neb jej slyším, jak se v kámen žhavý
ocel vráží klopotně a přísně?
Jakým chceš mé tužby taktem vésti?
Chceš mě letmo v slastný útěk vznésti
z trudů země k výši, v blahém spěchu?
Neb mi kážeš ránu za ranou
zvolna vrážeť rukou stýranou
v skálu trudu do posledních dechů?
Slunce pravdy! Slunce blahé spásy!