A host hledí, oka neodvrátí,
jak tam ve slunečním jasu jdou
pochmurný kmet s dcerkou rozmilou.
Bílé šatečky jen viděl vláti.
Náhle ohlédla se Blaženka.
Rychleji, než letí myšlenka,
pohledy jich setkaly se maně.
Baron smekl a mlčky se klaně
lehounko se usmál. Zarděná
sotva hlavou kývla a pak letem
k otci přiskočila, splašena,
V ruměnci svém věru byla květem.
„Proč pak jsi se náhle zachvěla?“
otec otázal se. Hledě na ni
černé vlasy hladil drsnou dlaní.
Neohled se zpátky. – Mlčela.