Ne, ty’s jenom, pekla skřečku,
vhod mé Muse nosit vlečku.
Nejsem jeden z obrů písně,
kteří v lesku věčně skvělém
nad pozemských mraků třísně
mezi hvězdy strmí čelem.
Sám jsem trpaslík já pouhý,
Lilipután poesie,
komáří jenž křídla touhy
marně vzhůru k slunci vije.
Plachý kmit mé skrovné slávy
brzy rmutný popel ztráví,
příští doba ve prach němý
zašlápne mě pohrdavě
s dumami a vzněty všemi
maličkými v malé hlavě
jak pýr nicotného kvítku
se zrnéčky bez užitku.
K posměchu bych leda vzýval
v rámec titěrného zpěvu
hrůznost velkolepých zjevů,
o nichž Dante, Byron sníval.
Jen ty, pekla filigránku,
Mefisto jsi vhodný pro mne.
Buď mi vítán! Podej blánku,
podej vrabčí pírko skromné,
neboť celý – zdá se věru –
v kohoutím bys zapad’ péru.