„Aj, což pak se v smutku roucho
Matka Moskva zahalila?
Snad že bouře prapor blesků
Nad Moskvou jest vyvěsila?“
Tak se cizí havran táže;
Tu zapláče holubice:
„Nejsou prapory to blesků,
A však žalost rmoutí líce
Moskvy, matky osiřelé.
Dýka to jest ohňů dravých,
Do černých jenž dýmů bode,
Plamen pak, ten bujný plamen,
Jazykem svým Moskvu hlode.
Plamen sypali do lůna
Moskvy vrazi ti prokletí,
Rozbodavše, rozsekavše
Na tisíce Ruských dětí.
Jestli proudy dětské krve
Zápal matky neudusí,
Tenkrát běda! Moskva slavná
Popelem již lehnout musí!“