Z hradu dívka kráčí,
v slzách jde a v pláči,
slzami jde do světa,
kde bodláčí rozkvétá,
přes údolí, přes úbočí
bloudí, kam ji nesou oči,
jen uzílek pod paží.
Došla k chatky zápraží.
Dobrá babička, dobrá –
z očí jí to hledí –
matička podzemního obra,
u kolovrátku v chatě sedí
a zve si Marušku
za služku.
Co Maruška v řece košulenky pere,
sestra nejstarší si zlatá roucha bere.