K vám půjdu, neboť jedné noci
hluboké jak dno moře zjevil se mi zas
můj prsten dole, onen pod vlnami ztracený
a nenavrácený.
Nebudu nikdy moci
rozsvítit kolem sebe pokladů svých jas,
nebudu moci vyžíti své krásy, kouzla snu,
a zapomenu na vše, zapomenu na vše, uhasnu;
neboť můj prsten na dně moře leží,
a z jeho studeného kruhu vzrost
podivný Květ jak srdce horoucnost,
zardělý krví, sluncem třpytný,
úžasný, bolestný a nevyzpytný,
a jako nebetyčných věží,
jak symbol věží mlčení tkví ve vlnách
ten květ – jak růže zázračné a zlaté sosny,
vypjaté vzhůru z moře k nebesům.
A vidím jeho marný baldachýn a nach,
a vidím všeho smutek neúprosný
a pohlížím k svým drahým snům,
k svým marným Věčným Snům.