„To zvoní vlasti naší do hrobu, –
či v krasší jitra žasnou ozdobu?“
Tak Aleš v mysli své se zadumal,
kdy vzpomněl na Prahu. Tu jasný blesk
se z protrhaných mračen k zemi dral
as v slunečnu se vrchol hory lesk’,
že oslněn tou krásou, Aleš stál:
i prchal žal i smutný z prsou stesk.
„Ó ne! To k pohřbu zvonů hudba není!
To k ‚Jitřní‛ – Čechům slavné vyzvánění!“