A pravdou byla hrozná slova.
Tu, kterou kdysi mezi všemi
jsem miloval, hrob tmavý chová.
Ó šílený ten času let!
Já viděl jsem ji naposled,
když odevzdával jsem jí listy,
jež kdys mi psávala – ó žel!
Tak první lásky mé sen čistý
ukončen všedně a já zřel,
jak ještě na rozchodnou ona
se usmála – a v oné chvíli
mně bylo, těžká, tmavá clona
že nad minulostí se chýlí.
Pak o ní slýchal jsem jen zřídka
a nevím, pravdivou-li jesti
slyšená kdesi mnohá výtka,
že manželské své všechno štěstí
tím zakopala, muži svému
že dětí žádných nedala
a vyhýbajíc rodinnému
se krbu, štěstí hledala
ve společnostech jen a tanci.
Leč za tři léta žití toho
být mělo po vší disonanci:
to přibylo jim o jednoho
malého tvora – matka ale,
jak první děcko sevřela
v svém lokti, pro to dítě malé
té noci ještě zemřela...