Jun rozhledl se zaníceným zrakem –
a hle – tu had! Zbyl jenom ten mu z ráje?
Keř sumachu kde pnul své květné loubí,
tam bělavý se balvan v stínu šeřil,
a na ploše té matné oku znalý
se černal had, – ha, netvor tlustý, dlouhý,
jenž napolo jsa zkroucen, tiše ležel, –
buď v pravdě spal neb na svou kořist čekal.
Jun přiskočil a handžarem již blýskl, –
již v hada ťal a rozpoltil jej ve dví;
půl obludy hned odskočilo rázem,
půl leželo tu ve tmě na balvaně.
Jun kynžalem teď nabodl tu půli
a hrotem v peň jej sumachu pak vrazil;
tak přibita se chvěla půle hada,
až utichla i visela co mrtvá.