Co za rozkoš zpěvec cítí,
Tu když v něm se božnost chytí!
Aj jak srdce zajme slovo,
Co na rozkaz genia hotovo; –
Vězte na tuto mou píseň,
Uleví se vaše tíseň,
Vlastislava však ku kytce přivoníc,
Nebude ležeti ve mdlobách víc.“
V tom podá svou kytku ovoněnou,
Z naháčů a česnekových květů,
Psí fialkou promotanou; –
Též chtěl dále švitořiti, –
Aj tu vyšla rýmů zásoba. –
Však juž ucho rozbolené
Nad cinkáním umotupým
Rozdýmalo Svojanovo srdce,
Rozvařivši klokotem se srdce,
Překypělo v bujných prsách,
Překypěvši hněv zbudilo,
A ve hněvu prudkočinném
Takto zhruba Svojan počal,
Jenž byl ženich Vlastislavy:
Ha to ten lík požádaný
Pro nevěsty mrákotu! –
Na to zahnal pryč pleskálka,
Zástup, věda proč, se chechtal.
Víc nežádal pomoci umělé,
Však povolal mládež jarou,
A upřímným, vroucím dobrocitem
Takto promluvil hlasitě:
Aj mládenci bohabojní!
Omdlévá vám Vlastislava,
Ach umírá lásce vaší –
Ha zabraňte duši krásné
Výlet z těla ze slíčného. –
Tu mládenci bohabojní
Po bratrsku spojili se
A spojení s pobožností
Blížili se k Vlastislavě;
Každý přitisk’ mdlou milenku
Ku vřelému srdci slovanskému,
Spolčeným pak křikli hlasem:
Hurrah! zbuď se Vlastislavo,
Vstaň oslado života drsného! – –
Ha procitla Vlastislava,
Svojanova nevěsta, –
Z očí jí prosvitla záře,
Níž umlknul nedopýrův
Sikot i krkavců krákot.