Doktor vyskočil a zrudl.
„Malý žertík, malý žertík
od přítele lékárníka,“
obracel se k důvěrníku
jaksi zahanben. Ten smál se,
jakby přijímal tu formu.
– Ostatně prý, začal vážně,
nebylo by ani divu,
kdyby mínil pán tak v pravdě.
Po stokrát už tak byl tázán
po Čechách. Ten rozdíl řek’ by
krátce touhle metaforou:
zde je roh a (s rohu stolu
odhrnoval bílý ubrus),
přijde „Staro“ – zkouší, hýbe,
vrtí jím – roh stále drží.
Roh je, prosím, přízeň Vídně.
„Staro“ klidně posadí se,
nehtem rýpe malé třísky
a je kliden. Přijde „Mlado“,
podívá se – roh je pevný.
Bouchne pěstí – a roh válí
se mu v klíně. Tu je rozdíl.
(Důvěrník bouch’ při tom na roh.)