Tak minul rok a řadu eminenců
si nesl domů od mus zasvěcenců
a znal to všecko, v písmě co je psáno;
na druhý den a to hned časně ráno
se sebrav pěšky ku domovu letí
a na kněze se v duchu ve vsi světí,
že nežli oběh’ Apollo půl kola,
už známým krajům pozdravení volá
a líbá otce, matku na potkání.
Ta prostá matka nechce věřit ani,
že syn by mohl kolár nosit bílý
a kleriku a boty a co více;
radostí slza zvlažuje jí líce
a líbá ho jak svatý obraz milý.
A což ten otec, nemá ani slova,
by řekl teď, co ve svých prsou chová,
jen jako z úcty na svou krev pohlíží
a jeho nízkost, zdá se, že ho tíží,
však přejde to a tiskne syna k sobě,
a že si zůstal stejným ve podobě,
jen o to víc, že teď už jako svatý
a že mu tváře říkajíc’ jen kvetou,
a což až uvidí se s starou tetou,
co sloužívala kdysi u pantáty.
A což pak mezi sousedy až vkročí,
ti na něm všickni nechají své oči
a že to možná, ani neuvěří;
pak v duchu každý svého kluka změří,
zda snad i on by páterem moh’ býti –
jen kdyby tolik škol nemusel míti.
A což pan farář, bože ty můj milý!
To bude tatík slávou celý spilý
a bude myslit, že je víc než jiní,
a září syna všecko kol zastíní,
a bude myslit, že má boha v domě,
ostatní pak že bloudí ve Sodomě,
a bude myslit, nad něho že není –
nu, toť je radost – sotva k povědění!