Hoj, tam, zelené kde světlo slabé
padá listím na průsvitnou tůň,
podkovou tam lesknoucí se hrabe
popěněný, žhavooký kůň.
O sedlo se hnědé podepírá,
o vyšité jeho mladý pán,
v zelené on stíny lesa zírá,
do myšlenek teskných zahrabán.
Pojednou však z myšlenek se budí,
do šeré se houště dává v let,
an mu líce vyjasněné rudí
milosti a blaženosti květ.
Po květnaté stezce na pasece
pozemský se vznáší andílek,
na bílé ho čelíčko a plece
zlatoskvoucí líbá paprsek.
Běží jinoch – ne, on letí víc –
tomu zjevu spanilosti vstříc
a již jeho dlaň se v její chvěje
a již párek opojený spěje
tam, kde komoň netrpěliv hrabe,
na vodu kde padá světlo slabé.