Hú – zatřás jím běs v nitře zlý.
Jsa žlučí všecek zahořklý,
chtěl založit si vlastní list
a na padrť v něm všecko zhníst,
měl plno jiných záměrů,
v tiskárnách ne však úvěru.
Svět pojal proto v nenávist,
byl postrachem všech ptačích hnízd,
rval květné sněti se stromů,
kam vstoup, tam vnesl pohromu –
a brousil zvlášť si zloby dýky
na staré vůkol usedlíky,
že zetěm ho mít nechtěli
a dveře před ním zavřeli;
lál vlastenectví advokátů,
že zpátečnickou roli hrá tu,
že bombastický je to žvast,
a smál se rýmům vlast, past, mast,
ba i dva mistry klasiky
za uši chyt jak králíky,
že nuly jsou, zle jal se křičet
a toporné jim verše vyčet,
že beznervně jsou zakyslí
a vývojově nemyslí,
že všecka jejich dlouhá práce
jest papírová dekorace.
Však čím víc křičel, žel, ó žel,
tím méně posluchačů měl,
až posléz bez vší ozvěny
sám zůstal vztekem zelený.