Tu zahovořil pyšný tulipán:
„Vím, proč se pachtí svlačec do výšky;
tam nahoře, ze stínu loubí svitnou
přec do oka ty bledé kalíšky,
když obdaří je slunce prškou třpytnou.
Však zde, na půdě prosté vedle nás
by zanikl ve sboru skvělých krás.
Jak stín by s matnou svojí bělobou
zde mizel v chudém, starosvětském šatě,
kde jiní září skvostnou ozdobou
ve stříbře, perlách, purpuru a zlatě –“