V tom paní po líci mne pohladila
a líbkem vlivši do mne oblahu,
podál se na mech měkký usadila,
košaté lípy staré na prahu.
Pak pokynula rukou v čtyry strany
a hle! tu čtvero spatřím zástupů,
v nich ženy, stařeny i sličně panny
sem k nám se blíží v rychlém postupu.
„To dítky mé jsou,“ paní ke mně vece
a na tvářích jí radost zářila;
leč bylo znát, že radost její přece
těžkého rmutu mráka mařila.
A první zástup bral se podlé paní:
děvčata v tanci, v žertech, ve smíchu,
pak ženy v práci, v smutku, v radování,
i stařeny ve klidném potichu.
Všem paní moje darů rozdávala,
jichž mnoho choval hojný její klín;
i braly všecky, avšak nevzdávala
nižádná díků za ten lásky čin.
Bezcitným okem, s lhostejností v tváři
na dobrou paní zíraly,
jak pohlížejí chladní hospodáři
na roli, s nížto plody sebrali.
A paní zaplakala usedavě:
„Hle dcery, ježto k matce lásky nemají!
Snad milovaly by ji obětavě,
leč nemilují, že jí neznají.
A já přec zrodila je, vychovala,
co jsou a mají, vše mé lásky dar,
já v prsou svých jim lůžko uchystala,
až smrt je vrhne v nicotu a zmar.
A přec mne neznají a nemilují!
Ach, jak to bolest hrozná: dcery mít,
jež dcerami jsou, dcerami i slují,
a nepoutá jich k matce lásky cit.“