„A halott is fölkel hát porából?
Zolna, Csáki szűz szerelme, Zolna,
Hogy nyugodtál a sír éjjelében?”
Szólt az ifjú s átölelte a lányt;
Hőnek érzé s csókkal érte ajkát,
Csókkal érte keblét, ékes arcát,
És örűlt az éjnek és magánynak.
Akkor rázta meg magát kezében
A leány és elveszett előle:
A tündér volt, s tünte kezdetében
Gúnyajakkal ezt suhogta vissza:
„Zolna, Csáki szűz szerelme, Zolna,
Hogy nyugodtál a sír éjjelében?”