És szólt a démon:
Hogy mersz te boldog lenni?
Te büszke csepp, te gőgös semmi!
Te agyagisten, gúnyapostol,
Aki, alkotván, egyre rombol;
Kiben őrjöngő vére árad
A kárhozottak bősz fajának;
Kit ég s föld egyaránt kivetvén,
Bolyongsz a kétvilági mezsgyén
Zordan, magán, a fényhomályban,
Támolytalan, szeszélyes árban,
Lebegve, tétován, inogva
A levegő, szilaj habokba;
A kínfakasztott ismeretben
Csodálva s mégis megvetetten
Bolyongsz sötéten és hazátlan;
Ki élni unsz, de halni bátran
Nem mersz te, ó, mert annyi emlék
Kötöz a Léthez és a Nemlét,
Mélységivel az ismeretlen,
Senki be nem hajózta tenger
Borzalmat önt izomszivedbe,
S a fölszines idegszemekre
Tajtékja rémes álmokat hint!
Előtted minden ing, iramlik,
Hív és riaszt, kacagva csábit,
Futamva űzöd vak csapásit,
A Fény nyomát, az Élet árnyit,
S megtépve, meggyalázva szárnyid
Lankadva untalan lehullnak,
Szilaj erőd hiába duzzad,
Az olthatatlan szomjmelegben
Holteleven vagy s temetetlen
Az ördögarcu istenérzés,
Örökfájdalmu, lassu vérzés!
Ó, gúny a láng, mely benned árad,
S gondolatid forrása bánat!
S te dalt zenegsz a boldogságrul?
Mint a mező virágot árul,
Bár vért szivott magába nemrég,