To nebe krásné, jako dívčí oko,
tak mnoho hvězd tam plane převysoko;
tak jasné nebe, že lze prohlédnouti,
zřít anděly na zlatých křídlech plouti;
to nebe – člověk by se věčně díval,
jak v dívčí oko, až by v jedno splýval;
to krásné nebe – plno tak božího světla,
jak oko dívky, v němž se láska vznětla;
to nebe, z něhož věčná láska svítí,
tam srdce nový, milý domov cítí –
to krásné nebe – kdo se okem vhrouží,
ký div, když celým srdcem po něm touží?
Leč svět – ten jiný; na něm vše je jiné.
V něm láska vzchází a v něm láska hyne,
a srdce, lásky mlékem napojeno,
zas bývá s lásky prsem rozstaveno,
a zůstaveno v bolu, v želi sobě –
nenajde pokoje, až zdřímne v hrobě.
A přec v tom světě tak je milo býti,
že těžko s ním se navždy rozloučiti.
A daleký ten svět tak krásný, milý,
že div by oči slzy neprolily,
kdy k věčnému se zamknout mají snění,
z něhož už není více probuzení.