Vše již měl, co sobě přál,
puncovaný byl již král,
a přec smutek a stesk chabý
čelo jeho sbíral v kraby.
Drabanty měl secvičené,
poslušné a v pořádku,
generály pozlacené,
lokaje jak na drátku,
penízků dosť, které tekly
pravidelným přítokem,
zbělený byl, pansky změklý,
bledou tvář měl s lalokem;
vedle křížů na pahorku
šibeničky podle vzorku
kolem kol se zvedaly,
také měl své šabaly,
měl i svoje darebáky,
jichž tam dříve neznali,
měl své klády, šrouby, háky,
palečnice, skřipce, kladky,
tuláky a různé zmatky,
korhele i rozvery
do královské nádhery –
ale při všem, divná věc,
rád a šťasten nebyl přec.
Měl i ženu nejkrásnější
s ňadry jako z jaspisu,
rodem k sobě v stejné vejši
právě podle předpisu,
ale chtěl-li k lásky kvasu
obejmout ji kolem pasu,
vášní vzplanout nejsladší,
hned je v nitru jinačí,
ledem tuhna při doteku
kouzelných té krásky vděků.
Jakby ledovatá dlaň
přejela mu leb i skráň,
v ňadra se mu mžikem vryla
a tam srdce zamrazila.