Odvážím se, ač i váhá ruka! –
Roušku sejmu z dávno zašlé doby,
Otevru mechem porostlé hroby,
Vzkřísím mrtvé slasti, stará muka,
Zotvírám své duše všechny brány
A odkryju srdce svého rány. –
Mladé naděje a blahá snění,
Všechen žal a všechno utrpení,
Co kdy srdce toto v sobě krylo,
Probudím, by zase v básni žilo.
Ruka váhá, pakli také smějí
Před Tvou duši panenskou a jasnou
Postavit se tyto stíny temné.
Ach, snad trní uvadlých nadějí
Zkrvácí Tvé srdce krásné, jemné;
A Tvou mysl spanilou a šťastnou
Zakalí ten popel citů mrtvých. –