Ta hudba, vřava, zásvit bílých ramen
mne táhnou mocí do pustého reje,
krev do mých skrání šlehá jako plamen
a duší chtivou myšlenka mi chvěje:
Zde, zde jest život ve svém jádru pravém,
zde bytí vrchol ve svém květu žhavém!
Nech zvou ji struskou pokrytci a blázni,
přec perlou ryzí jest, co vír ten chová;
kdo’s rozumný, tu šumnou číši prázni,
v níž kypí věčná moudrost Hafisova!
Ten triumf bakchantický vzňatých pudů,
to burné opojení vnadou hmoty
vol nad lichého mudrlantství nudu,
nad bledý nimbus zimomřivé ctnoty!