Vácslav jen se vzepjal, vstal by rád,
staré tělo zpět se k zemi hroutí.
„Ó kéž, Bože milý, kéž jsem mlád!
dvacet let jen s beder odvrhnouti!
jak bych k dílu s plnou chutí vstal,
jak bych do úpadu pracoval,
teď, kdy zem svou pod nohou bych cítil!
A já – co jsem? Bože, jaký žal!
stařec bídný!...“ Hlavou v zem se sřítil.
„Bože nesmrtelný, kéž jsem mlád!
Kterak pracoval bych rád, tak rád!
Bože! Bože!“ – Prsty v zem se vryly,
slze v trávníku se zatřpytily.
Prokop pravil s úsměvem svým vlídným
a tím hlasem chlácholivě klidným:
„Tak! Jsme staří, pravdu, bratře, díš,
co už po nás na tom světě božím!
Třeba odpočinku nám je již
a rád hlavu unavenou složím.
Od práce už bolí staré tělo,
čas je, by si chvilku pohovělo.
Ne, můj hochu, ne, já nechci zpět!
Bohu dík, že cesta ukončena,
co mi může ještě dáti svět?
Na hřbitově čeká na mne žena,
neviděli jsme se mnoho let.
Půjdem, hochu, jaké rozmýšlení?
Ničeho mi tady líto není!“