Tu s celou vískou na cestu se dali
po sněžné pláni na mši do kostela,
svítilny plály, hlasy zněly smíchem,
v to štěkot psů se po kraji nes’ tichem,
rolničky saní letících co střela
a supot koní zmírající v dáli.
V té pouti jednou tísní chodců pestrou
dvé zahled’ očí, zpod plachetky bílé,
jež kryla čílko proti mrazu dechu,
jak světlušky dvě prchající z mechu
mu plály vstříc; jak k dívce roztomilé
popatřil blíž a stříbro zaslech’ hlásku,
Anničku poznal, malou rusovlásku,
jež v dětinství mu družnou byla sestrou.
A poznali se; potom jak dva stíny
pospolu mlčky šli, duch jakýs vážný
se vtíral mezi ně a dusil slova,
však v mysli obou květ pomněnek siný
tou chůzí rost’, že mládí jejich znova
k nim přilétlo jak z jihu ptáček tažný.
Tak mlčíce přec hovor spolu vedli,
tajemný hovor duší; – – zatím z dáli
již slavně zvony krajem zaznívaly,
již báň kostelní na obzoru zhlédli,
s ní velký kříž, jenž přes střechu a štíty
stín v dálku vrhal černý, obrovitý.