Jako list se před ním dívka chvěla,
rozhněvat se, zamračit se chtěla,
dupnout nožkou, vzkřiknout, by se vzdálil,
bez hnutí však stála ztrnulá, –
bála se ho. Jeho pohled pálil,
a když přece pak se pohnula,
pevně chytil ruce její obě,
silou dravce přitáhl ji k sobě.
„Proč jste přišla! vy jste vinna vším!“
pravil temně hlasem zlomeným.
Zaplakala. – V tom se vzpamatoval,
pustil ručky, které uchvátil,
divoce se od ní odvrátil,
do dlaní tvář přitiskl a schoval.
Líto jí ho bylo bezmála!
A když více jeho pohled žhavý
nepálil jí v čelo, okřála.
„Zlý jste věru! ošklivý jste!“ praví,
„z vašich očí sálá hrůza, děs!
Slibte mi, že nikdy, nikdy více
nebudete takým, jako dnes!“ –
(a stud krví zas jí zbarvil líce,)
„takovým, zlým, divným jako dnes!“ –
Ohledl se po ní. Neklamala,
ke smíření první ruku dala.
„Odpusťte mi!“ jenom zahučel.
„Divoch jsem, ba dravec zdivočelý,
slepě žil jsem v poušti věk svůj celý
a teď kvítek, jenž mi vypučel
vedle cesty, sám bych urvat chtěl,
strhnout, zkazit drsnou tlapou svojí!“ –
Usmála se, odpustila již,
jako školák před ní skroušen stojí,
ostýchá se o krok stoupit blíž,
holubičku poplašit se bojí. –
Přijal knihy, slíbil pilně číst.
Doma sotva prohléd’ první list.
Hledí v knihu, ale před očima
zjeví se mu náhle její tvář.
Již jej mocí sladká závrať jímá.
Zapomíná na vše hospodář,
na rodinu i na pole žírná.
Slova ženy laskavá a mírná
vyhání ho z domu. Stesk a žal
celý statek chmůrou opřádal.
Neptá se ho žena, kde že bloudí,
ví, že z něho slova nevyloudí
lichocením ani úsměvem.
Blíží-li se ostýchavě k němu,
odvrací se od ní se hněvem,
klne jí a životu a všemu.
Ale když se dočká chvíle té,
kdy ví dobře, že naň u potoka
čeká zase víla černooká,
zapomene sudby prokleté,
nedbá boha ani soudu lidí,
jenom ji a její úsměv vidí.
Jak se změní! kterak divotvorně
v okamžiku kouzlo vítězí!
Doma hledí jako dravec vzdorně,
který hryže svoje řetězy,
a zde před ní hlavu skromně kloní,
život, spásu duše dal by pro ni.
Ona, dítě, s nevinným svým smíchem
z dálky vždy mu ruku podává.
Že by vše to mohlo býti hříchem?
Možno snad, že tiskne bez práva
mozolnou tu ruku, nepatří jí.
Hříchu stín však že by tady vznik?
Vždyť to pouhá chvílka, okamžik,
dřív než začal, odlétá a míjí. –
Těšilo ji, neurvalce toho
krotit slovem, hledem jediným,
těšilo ji v knihách čítat s ním,
třeba býval roztržitý mnoho.
Co zná sama, všemu nejraděj
den ode dne učila by jej
velikého nevděčného žáka!
Jindy ptá se, lichocením láká
zpověď věrnou o životě jeho. –
Zarputile Plachý mlčíval,
čelo chmuřil, v zem se zadíval;
přece však se dopátrala všeho.
Znala jména jeho dětí všech,
v prostřed vísky v řadě černých střech
jeho statek v dálce rozeznala.
Pole svá jí Plachý ukázal,
starosti a žaly jeho znala. –
Ale sám se nikdy netázal.
Stačilo mu vídati ji denně.
Věděl jen, že z města přichází.
Pověděla sama otevřeně:
churavou že paní provází,
do podzimu v přívětivém kraji
po lékařské radě zůstat mají.
O životě městském vypráví mu,
o zábavách lidí vznešených, –
však se ona jenom nudí v nich. –
Poslouchá a myslí: „Do podzimu!“ –