Rozbita nádoba, krůpěje, které kryla v sobě,
se víc nesejdou pospolu v žádné, žádné době;
duši, již máš na nervech tak, jak hnízdo zpěvné
větve nesou v náručí, ztratíš, nerv až zchřadne,
jinak by ve smrti nezemřel pes ni slon, toť zjevné,
zvlášť že i oni poznali lásku, povinnost,
čest i pokoru, plníce líp ty ctnosti všecky,
nežli lidstva tisíce.
Často se mi zdávalo, dobrým činem všakým
že se jen za sebou vyplítám z hloží na své cestě,
ku předu však že přece ni snažením svým takým
projít nemohu. Nech, ať má přísnost zatím platí,
lepší los zda vtom co zhatí?