Ta píseň tobě věnována 
je, moje hnízdo v daleku –
za to, jak v máji kdysi z rána
jsi vykřiklo vstříc člověku,
za to, čím pak jsi mně se stalo,
když duši mé jsi svoji dalo,
za tvoje moře, moře tvé,
jež velkostí svou stále štve
mou duši jako lišku chrti:
ví bůh, já v zimě proklaté
na tě jen myslím, Cavtate,1
a půvab tvůj mne takřka drtí –
proč nejsi aspoň trochu blíž?
Slyšíš mne v dálce, neslyšíš?