Co asi oko Milotovo zřelo,
že v srdci jako ve víru to vřelo,
že z okna ven vyhlédá výřím zrakem?
Co znova mozek postřelo mu mrakem,
proč hlava jeho z okna ven se kloní?
Pláč větrů nové hrůzy vehnal do ní
a nový strach krev starých prsou třebe.
Co zří? Jeť nachem zaplaveno nebe
a jak by ve dne vidí duše spitá,
jak pole vůkol mužstvem poseto je
a černý dravec kořistit chce z boje,
jenž o dvou hlavách nad táborem lítá.
A vidí s Čechy krále Otakara.
jak s jarým lidem vítězem je v klání,
jak v meči jeho smrt i boje zdara,
když rusé hlavy Němců k zemi sklání;
zří, Mikuláš jak s ohněm v prsu mladém
lstným vrahům křídlo uťal smělým vpádem,
a kterak brandenburským zle se daří,
když Moravané útočí v ně jaří.
Lesk mečů zří a rachot bubnů slyší
a hlahol trub a českých vojů zpěv,
zří Otakara, o hlavu jak vyšší,
král mezi lvy a mezi králi lev,
jenž tisíc mečů jen si přeje znovu,
by navždy potřel zpupnost Rudolfovu;
zří s druhem druha řaditi se v rotu
a roty v šik; zří voj svůj do půlkola:
přes deset tisíc ukalených hrotů,
zří vlastni tvář i ret, jenž pomstu volá,
zří náhlý Němcův náraz Čechům v bok,
jejž lid jich unavený neudolá,
on zničil by je však, jen dát se v skok,
jen s Moravany ručí výpad smělý,
leč hrozno, slyš, psí vášně zanevření
zní: „Z boje pryč, zpět, zachraňte se," volá
a s vojskem utíká, že oř se pění,
ač za ním v střetném útoku a klání
říš česká „Vrať se!“ volá v umírání.
Křik bázlivý z úst Miloty se plouží,
v taj vidění když chorý duch se hrouží.
„To nejsem já,“ ven v pusté kraje volá,
„stůj, zrádce, stůj, já povedu ty pluky,
bych napravil svou zradu aspoň zpola
a vyrval žezlo z cizákovy ruky.
Stůj! já jsem vůdcem oné korouhvice:
V před obratem, zpět, chaso, Němcům k boku
a ty, ty kliď se, ďáble mého líce,
pryč, nebo zhyň!...“ A z okna slétá v skoku.