Nuž, zdálo se mi o bytové nouzi.
Jen ať nám nikdo Prahy neostouzí,
že lidé k necti jejímu prý jménu
by záviděti mohli Diogenu! –
Hle – v snu se něco valí odněkud,
i přivalil se přenáramný sud.
Ač duněl prázdnotou, přec lidí houf
se velikánu vstříc hnal, neucouf’,
však zadržel jej, křikem pozdravil
a na stojato na dno postavil.
Sud prázdný – všichni se však oblízli!
I snesli seker, kladiv, šroubů, pružin
a pilovali do dubových dužin,
až dvířka do nich pěkně vyřízli,
též okénka; ba z těch i veteš skla
se usmívavě k slunci zablýskla.
A pak se losovalo, která z družin
těch, kdo se přičinili při práci,
si nejdřív pohoví v tom paláci.