Zhasly čteny – utichl již hlas,
Kolem Jana noc se klade zas,
Aj, tu vstane v mysli roznícený,
K stolci nebeskému zdvihna tváři,
Tam kde hvězdic nesčíslné čteny
V svaté velebnosti září.
„Konej, co jsi viděl – ducha svého
Světlu obětuj!“ tak mluví tiše,
Hledě pevným okem v hvězdné říše;
Hledí dlouho v duchu rozjímaje,
Hloub a hlouběj v myšlénku se topí.
A již zoře po nebi se lije,
Hvězdy hasnou – odleskem svým kropí
Červánky již nízké jizby stěny,
Stůl a na něm pergamen a čteny.
A tu zvolá Jan: „Hle, jitro svítá
Také v mysli mé, a blahé světlo
I v mém duchu jasně povykvětlo,
Duše vroucně jiskru svatou vítá.“
Pozdvihna teď skvělé pergameny,
Čítá jasným hlasem tyto čteny:
Et dixit Deus: fiat lux et erat lux!
Nyní k nebi vyvolal:
„Ty jsi důkaz svaté moci dal,
Věčný na výsostech Pane,
Zvoliv za nádobu světla svého
Ducha mého nocí zklíčeného;
Nechť se vůle všemohoucí stane!
Ano vykonám, co kázal sen:
Litera buď pevná, však nicméně
Život sterý dán buď každé čteně;
A jak ve snách písmeny ty jasné
V novém vždy a v novém skupení
Skládaly to svaté vyrčení,
Volajíce k dráze světospasné:
Tak chci z liter desky sestaviti,
Sestavené barvou tmavou krýtí,
Na nesčíslné pak bílé blánky
Vtisknout tyto mocné ducha známky,
By se v hojném počtu slova, sady,
Knihy, rozumu a vtipu sklady,
By se myšlénky tak rozletěly
Po světě – jak ve snách hlasy pěly
V anjelů nebeských kůru:
Leťte k dolinám a leťte zhůru,
Leťte tam, kde srdce lidské bije,
S vámi světlo – s vámi sláva žije!
Ano, ano, rozumím teď tobě,
Lásky cherube můj skvělý!
Hlasům rozumím, jež v této době
Kolem Jana tvého sladce pěly!
Ejhle, ve vzdálené vlasti drahé
Rozjiskří se též to světlo blahé!
Nastanou ti, Česká vlasti moje,
Duchů jasných se tmou starou boje –
Tiché boje o národní bláhu –
Světla blesky, meče tyto smělé,
Proklestí pak tobě k hvězdě skvělé,
K hvězdě Slávské velebnosti dráhu!