A Žižka pokraj pustého zas valu
dosléchá řevu z nedaleké Prahy
jakoby citů mocných ve návalu,
chtěl zasléchnout kýs akkord známý drahý,
tak cosi podobného jako žalu
nad kolébkou tou svatou, srdcem vlasti,
jíž vykopat chce hrob teď rukou vlastní:
„Jsem šťasten jen, kdy vím, že vy jste šťastni!“
Tak mluvil nedávno – teď stojí nad propastí!