„„Však ona jinakou se okázati chtěla,
než ostatní jsou ženy, – div že neumřela.
Se strachem otec viděl, jak jí tváře blednou,
až k lůžku choré dcery usednul si jednou,
vzal ruce její do svých a zarmoucen šeptal:
„Ach, odpusť mi, mé dítě, já se tebe neptal
a slíbil tvoji ruku. – Odpustíš mi, drahá?
Snad přece znáš mne, doufám. – Každá moje snaha
jen k dobru tvému čelí a teď mi ty díš,
že chci ti mladý život mermomocí zkazit.
Ty’s dítě, o životě málo ještě víš:
Ó, těžko v chudobě se jako červík plazit,
ve strachu před mocnějším, že tě patou zdrtí,
a já už dlouho tak se vleku životem,
už klesám, bojem ztýrán, unavený k smrti.
Kdos jiný pánem mým je, – já jen otrokem,
můj osud v jeho rukou, – on jen může kynout
a nejbídnější žebrák ze mne stane se. – –
Být žebrákem! Ne, nikdy! Raděj zemřít, zhynout!
Nu, přece snad to trochu tebou zatřese,
když řeknu ti, že jenom tvou to bude vinou,
tvůj otec jestli zemře. – Dobře pamatuj,
že osud náš má v rukou právě ženich tvůj!
Ty musíš svolit k sňatku! – Znáš-li pomoc jinou?“
Tu teprv pyšná dívka přemluvit se dala,
že nenadálé štěstí schválně nezahnala.
A byla svatba brzo, velmi, velmi skvělá, –
on, dobrák, svolil ve všem, co jen ona chtěla.
Však po svatbě přec brzo poznal bezpochyby,
že svoji ruku jemu z nouze dala jen,
že vynuceny byly všechny její sliby, – –
jak mohl žít s ní tedy šťasten, spokojen?
I počly poznenáhla mezi nima spory,
on pevnou rukou zkrotit dětinské chtěl vzdory,
však ona neustoupla v nižádném mu boji,
zeď proraziti chtěla pěknou hlavou svojí.
Nu, zošklivila se mu, – jaký také div?
Vždyť on byl pánem domu, ze svého byl živ,
proč ponechal by žezlo rozmařilé paní?““