On však snil a toto se mu zdálo:
Velká dlouhá pláň se táhla v dálku
nedozírnou, on tou kráčel plání,
znaven chůzí byl již, zdálo se mu,
že tak bloudí nejmíň tisíc roků,
Jeníčka že svého všady hledá
pořád marně... pláň se dále táhla
v sypkém písku žhavá, nedozírná...
Myslil ve snu: nedojdu již konce,
beztoho již ztraceno je všecko,
buď mé dítě kdesi mrtvo leží,
kořist vlků, šakalů a hyen,
zavřeno buď kdesi na Východě,
mrzké služby koná násilníkům,
pro mne jistě ztraceno je provždy.
K čemu tak jsem dlouhou podnik cestu?
Doma strachy a v úzkosti chví se
paní Háta a schne otec plebán,
vyhlížejí denně v boží jitro.
Nechte toho, obě dobré duše,
jděte raději se pomodliti
nejen za Jeníčka, také za mne,
jenž tu šlapu sypký, horký písek,
umdlévaje, skoro k zemi padám...
abych vbrzku kořistí též stal se
divé zvěře. Bůh mi nepomohl,
ni ten svatý kříž, jejž hrdě nesu
na prsou i plášti! A má pravdu
věčný soudce tamo nad oblaky,
že mnou pohrd v bezmezné své lásce,
nebo z čistého já nevzal srdce
jeho kříž a nevydal se na pouť,
nýbrž ze sobectví, abych synka
spíše najít moh, kryt znakem jeho.
Nuže, nutno tiše trest svůj nésti,
šlapat písek horoucí a sypký,
v dálku tratící se jak to moře,
po kterém mně ujel Kislar aga
se sladkým mým hochem. Inu, děj se
vůle boží! Jeho sen se změnil:
V bitvy vřavě viděl sebe náhle,
tisíc Turků valilo se k němu,
doráželi křivou šavlí, řvouce
Allah! naň – on sám byl v této vřavě
v bílém plášti se svým rudým křížem.
Nadlidskou vtom cítil v pažích sílu,
oštěp nasadil a v dav se vrhnul,
kácel, bodal psy ty nevěřící,
napichoval jak na rožeň krysy...
Začli scvrkati se, někam mizet,
v tisíc pitvor se mu proměnili,
šklebících se, titěrných až běda,
potom v bubliny, v prach, do tmy prchli...