Sněhy svítily modře do klidu mé celly,
syčící ticho sedlo zas v šedivé kouty,
a zpívalo známou, monotonní melodii...
Mozkem mi táhla vzpomínka černého pohřbu,
mrtvých tužeb pohřbu chudého,
bez kněze a zpěvu,
bez hudby a světel;
a za truhlou kráčel jsem jediný já.
– Kolem, z povzdálečí, křičely výsměchy Vzpomínek – jásajících nepřátel.