Ty dívky, druzi, známí, s mládím snů svých, plánů –
Kde že dnes jsou? Kde jsou?
Ty Osud odvál někam v tuto stranu,
a ty zas na druhou –
ta dávno provdaná, ta svobodná zde žije,
ten dávno vyměnil vysněnou dráhu svou,
ten zemřel, onen zdatný pracovník je
veřejně známý – a jak myslí jdou,
já vím, že každý z nich, ať zde či onde žije,
ať žena, muž – pro svoji minulost
jen sobě sám svým teskným druhem je,
a v chvílích jak teď já, po holém, suchém lánu,
jenž sluje Minulost,
se v snění prochází, počítá ztráty své,
je vzdechem provází, a v tichém větru vanu
schoulený v sebe sám své léčí melancholie...