Ó noci velebná! Zda v tobě více zříti
má oko člověka než krásu, která svítí
ti v cesty, kudy jdeš, tě provázejíc v záři?
Tys něma – a přec zdá se mi, když kol vše tiše,
že v chrámu velkém jsem, v něm oltář v nebes pýše
plá v světlech mihavých, jichž na sta se tam skvěje
a měsíc, hostie, s jich středu stříbro leje
na zem’, jež v hlubokém a zbožném zadumání
před zjevem posvátným líc zasmušilou sklání...