Ječmínek jel tich a něm,
tušení mu smutek vnuklo;
zatím však, než dojel sem,
poupě v ústech v růži puklo,
v plnou růži zkvetlou bělo,
srdce však mu krvácelo.
Nechtěl zkázy, lásku nes’,
otci by byl v náruč kles’,
cítil, že se všecko maří,
a že i té lásky služby,
čistých citů svaté tužby
častěji se nepodaří.