„Ne, nikdy nepřišla v své podobě,“
zní kmeta Dobrovoje odpověď,
„však s jarem přilétla co vlaštovka
a obletala švitořivě dům.
Tak tklivý byl pak polednice hlas,
že proudy slz vylákal z očí všech,
kdož slyšeli jej pěti v soumraku.
Naposled přilétla co žežhule
a lkala žalostivě pod oknem
po celý den a celou dlouhou noc.
Mne pojal strach, ten nářek děsil mne,
sen prchal s víček mých a obava,
že zmizíš mi, že dům můj osiří,
ta jako dravec vťala spáry své
v mé srdce tesklivé. Chtěl jistotu
jsem mít, chtěl dozvědět se stůj co stůj,
co hrozného chystala budoucnost...