On ale zvolal: „Nedbám života!
Bez tebe, Pio, žít mi nelze víc.
Ó, osudný byl onen polibek,
jejž na čelo jsem vtlačit tobě směl!
Krev jako roztavené železo
mi v žilách vře! Já měl tě v náručí
a pustil tě! Ó, pošetilý hřích!
Ty řekla’s, Pio, snoubím duši svou
s tvou duší, Sandro! Chci však tělo též!
Ó, nehleď na mne vyčítavě tak,
já vím, že každé moje slovo hřích!
Já vím, že ztracen jsem, kéž odvahy
bys měla jako já, ve hříchu žít!
Ó, našli bychom v pekla propastech
ráj sladší toho, Bůh jejž slibuje...
Ty ale ctnostná jsi, ó, vím to, vím,
ty svatou zůstaneš v svém sobectví
a muka moje slávu množí tvou.
Ó, odpusť, Pio, nenaslouchej mi.
Jsem šílený... Co mluvím? Přišel jsem
jen proto, abych ještě naposled
tvou šlápěj v písku zulíbati směl,
lem tvého roucha... Ó, jsem šílený!...“