Sjelo se tu tedy ptactvo se všech stran,
přislíbil i slavný orel, kníže pán.
Přislíbil i s paní kněžnou, orlicí –
připravili zámek pro ně, jedlici.
Sám pan kancléř hrabě sokol o překot
s paní hraběnkou jel vítat vzácný rod.
Chudák hrabě roztržit byl, nekliden,
odkašlával, vrtěl sebou tento den;
nevím, byla-li to nervósa či křeč –
snad že vítací si odříkával řeč
o nejhlubší, ponížené věrnosti,
s jakou lid lne k jeho jasné Milosti:
o synovské lásce, úctě, pokoře,
slepé poslušnosti doma, v táboře;
jich prosbu milostivě vyslyšel,
by mu každý v prachu nohu líbat směl;
konečně by velkodušně dovolil,
aby pomník věkověčně hlaholil,
jaká milost stala se tu ptákům všem,
že sám kníže ráčil poctit jejich sněm;
oni všickni s nadšením že horoucím
zbudují ten pomník věkům budoucím.
Takto mlčky hrabě sokol spřádal řeč –
nevím, byla-li to nervósa či křeč,
ale stále pravé křídlo čepířil
a levým zas okem mžikal, zaštířil,
kdežto pravé nepohnutě sedělo
a jak bouřka zpod obočí hledělo.