Co přál bych si, to nevím věru sám,
jen jedno cítím, že jest všecko klam,
co umění tvé důvtipně mi líčí,
že za vším zhouba jen a podvod klíčí,
že zdání vše jest v zdobné pravdy masce;
však masku strhnu-li, hned děsný blud
se na mne šklebí, popel, troud a rmut
a nicota. Chceš v klín mne vrhnout lásce
a vykouzlíš mi ženu, anděla,
jíž duše hned by v náruč letěla;
jak socha antická jest její tělo,
já cítím, jak by sladce se to mřelo
na ňader jejích jemných poupatech,
já cítím její vůni, její dech,
a blázen blažen přelud objímám,
ve chvíli blaha zmizí v bezdno tmám
vždy půvab její, který jen mne lákal.
A já bych šílil a jak dítě plakal!
Jak dotknu se jí, prsy nádherné
hned sklesnou na dva měchy příšerné,
bok plný splaskne, zlatý vlas se zcuchá
a v kloubech vrzá jen kosť stehna suchá
a něha očí v záští plameny
se promění, na rukou kůže svraská,
šat špičatými zvedán koleny
se plíhá jen, bezzubá dáseň mlaská,
se nutíc darmo v úsměv studený.
To kletba děsná tvého umění,
že požitek se v hnus hned promění,
že, co dřív hřálo, ihned potom studí.
Jdi, nech mne být, mne celý ten žert nudí.