Ve vzdorném a mračném mlčení,
v něž jim mysl bolest promění,
jeli dlouho, dlouho pospolu,
podobni jsouc’ tomu údolu,
v nějž teď spouštěli se pozvolně.
Ze mhly, v níž byl vězněn nevolně,
údol prosvítal, jak z pochyb jistota,
v úsměv prosvítal, v němž síla života.