Slav bral se k přístěnku, kde míval svoje lože
z medvědích koží, lupu junáckého nože.
Již odtáh’ záclonu, dech v prsou jemu stanul:
jak lupen růžový by do srsti té skanul,
v ní polou ukryto snem pokojným se chvělo
pod rouškou sšinutou, hle, nahé dívčí tělo,
a krotký krahujec, dar otcův milé dceři,
nad spící paní svou si šedé čechrá peří.