Tu hukot byl, jak když se přelévá
při shroucení se horstev pravěkých
do nových břehů moře nesmírné,
a ticho pak když zase nastalo,
klek’ před oltářem biskup pařížský
a jménem celé říše volal tak:
„Buď Bohu chvála! Žádný cizinec
na Karlův nedosedne tedy trůn!
Král příští náš má v žilách tutéž krev,
jež koluje nám v žilách, jazyk náš
jest drahým jeho také jazykem!
Buď Bohu chvála, neboť běda těm,
jimž cizí vládne! Sedí na stolci
jim jejich vrah! O lásce mluví jim
a nenávidí je a podlá lež
je každé jeho slovo, jeho dech
je mor a zkáza! Jako vlkodlak
se krví jejich živí, lačný vždy!
Vše jeho jest a jejich není nic,
on pánem jest a oni trpěni
jen v domě, kam se vetřel úlisně!
A sketství posléz schvátí duše jim
a jedinou je ctností u rabů,
jimž plazení se stává rozkoší...
Škleb dává jim a žádá úsměvy,
v tvář plve jim a za to v rouhání
mu, v hnusném, hymnu chvály zpívají!“