Když o možnostech různých přemítám,
když Psyché těká toulkou v Marsa plánu,
lká, slzí zor nad strastí údělem,
dsky pukly zvyklostí, co kolem modly
jediné lidstvo celé a Evropa krouží,
jež Moloch nad jiné se vytyčuje,
až zlaté tele předčí v přirovnání,
pod patou půda chví co vulkanicky,
co příští dá, co všicci nevíme,
co sama sibylla líc přihaluje,
překonat nemohouc oraclum záludné,
nezvyklé zvěsti příštího sformování;
co trosky hrozí každé convenci,
dne, hodiny co nezná kmet ni děcko
i krovy národů; prach přesýpacích
co hodin kreslí zánik, potopu,
se plíží mythus lidstva vyvraždění:
vždy myslit musím na Pandory skříň.
To o výsledcích, zápolení, klání
kdy přemítám, se hroužím v domněnek
hloub závratnou, kde neomylným v mih
znejištění být nemůž’ nikdo víc krom Mína,
s trpkostí osiřelých Musy mystů,
co nepravdivost dominuje pstrá,
o ceně války, třenic hloubám Ara.
Je Marsa pole vír jak rozevřená v šíř,
v kořán ta skříňka. Větrů čtyř dech letí
z ní v cíp ves ve chaos, co krb váš dýchá
sladkostí zateplení, v fauteille níž co v příz
combinací se v zmatek noříte,
vy konstruktéři, snílci formací
nových! – vyje, běsí, sténá
ta smečka divá, smutná, tragická.
Lká boreas, notus pláče jak fena,
caurus i eurus. Lucifer se směje,
vždyť ve obzoru plát zří sympleiady.
V tom snění rodí se má cantiléna,
ač nesnadno pět příležitou píseň!
Neb v čas ten co je minstrel s sporou stancí?
Kdo ocení v líp historickou píseň,
kdo v snáz ji svede vňat, pro koho v spíš
je stkána, sladěna, pro koho splývá?
Je v vanů pohru oněch, v smeť jich květ
přivadlé exaltace v podzim dějů
a příhod... Pro lidskost se smráká snad?
To láká k meditaci dál, ač stvrdnout musí
i flexe úvahy, Menandra, Saphy
na stanci měkkou není mih ni podklad!
Okolí, stafage, milieu se směnilo
chimerské, ve srdcích jsme osiřeli
a zbledli, sesmutněli všicci, heslo
ač nelze směnit, na štítu či s ním!
Směje se eurus... Ares se rovněž chechtá,
mu blaží hruď, mu vény rozehřívá:
Zří kohorty a legie, sotně, čety
a roje, ryčí Babel. Touží každý,
by slezl prvý Nimrodovu věž.
Ten roste shon, že nemůž’ poutí
po cestách Gai míru kazatel.
Svatosti dobra. Velký cíl
ždá každý rival, zápasu a střetu.
Leč velký cíl, žeň váhá, oběť čím
a cévy napnuté i šlachy; čím teď změt
snů, tužeb skrytých, matoucích pseudoideálů
rytířství politického, historské slávy
a její věnce, záhadné trofeje.
Žeň váhá, dím, fragment je málo všem,
je v zor jich, v odhad drobt, vše měří
ideálem se a z rozcitlivění nitra
měřítkem lyrickým. Extase překresluje.
Snáři političtí. Kdo aranguje
plán velkolepý, aby menším zbyl,
se jevil v sled? Ten, onen, ale palmu
ten vezme, trofej, komu milost lósu
ji vtkne, přisoudí fortuny i Pána. (Dia.)
Jsou všicci rovně úvah na indexu.
A břitkost promiň, též kdy úvahy,
jež v dóse výtky hořkosti a rmutu,
v pelyňku špetce tož být lékem můž’;
satiry sám můž’ hojit škůdný mor,
žíravý, Perseus-Flaccus, jiní svědčí,
žeť názor to v čas hodný přitakání
všech Brutů okamžiku, chvíle, doby! –
když snění mihu data srovnávám:
Tak bývali juž pradob zápasníci.
Ký div arény scéna. Oči upjaty
na trofej, která v aetru cimbuří
až uniká. Co všicci výše zří,
jak Eliáše plášť s ohného vozu
se snáší pro šťastlivce výhry lósu,
by směnil se na fantaisie plášť,
v střet pouhý Fausta, hrdinnost nasazují,
zebe to v hruď i úd, klam fičí z masky,
zpívá to Melusinou kolem, krouží vír,
piští. V extasi očekávání radosti
se mísí smrt a zhouba. Skříň zatím Pandory,
dím, hýří a větry prou se o ves kout,
hýkají, ryčí. Třtiny ves se klátí
a třtiny ty jsou kmeny, národové!
Cit, bytnost, podstata se proměnila.
Jim na skráň padá věže architrav,
jak dekorace fikce divadla,
za patrem patro věže Nimrodovy,
za sloupem sloup a balvan za balvanem,
mosaiky ideálu charého tož dómu.
Věž v troskách zříš. Však nikdo nedbá víc.
Jen jeden zbývá question, v rtu visí
a chvěje na líci, se křídou kreslí
poplachu obavy v ní bělu, zoru
hádanka, jenž se v příští rozšiřuje (zvrací),
těká,
v pátrání hledá: kdy se živly smíří?
A do dálek se touha prodlužuje,
a hádá, zří na průchod událostí,
co odmlká se sama v chloubu Mneme
svých příhod paměti a s rolí stranou
se roztoulala Crato – Uranie:
Kdy přijde, vzejde Noe, aby jemu bůh
naznačil, čas že, aby vyslal ptáka
sněžného pro zvěst lepší? Duha kdy se vzklene,
ať naučí jej dobrotě své vlídné?
Bouř hřímá, kde však těká spektrum sličné,
by genia se scaly rozložily zas
ve látku umění, poesie v čar,
by za hrom pěla hudby kaskáda,
romance její i pastorale vděku,
by naladila na šalmaje sladké?
Za Ara zpěv by kouzlo Dindymy
vzdala a směnila, by nové obrazy,
byť v zastřižení starém, blažily,
by provenience zas chikem šálila,
by genij na plamenu hasnoucím
feruli rozžhnul k novým bleskům (vděkům) krásy,
kdy umu z víru vnov se vztýčí Promethys?
Či Tandal pouze po úlevy doušku
touží, co sněti plod v škleb jemu uniká?
Za jabko grazií úvahy usmíření,
střízlivosti a ustřídmění v hnětu,
co šlehne rmut, zas jabko Tantalovo
jen zakývá se, vzchví a zasteskní,
vše dílo Sisypha, Danajské péče,
co domluvou je válečníka žluči?
Var její zříš... Studenou snad jsi, Pierro,
střízlivou sama, teskné jsou tvé trópy
i scanse! Kde jest pravda? Co jest dobro?
Co sláva, trofeje?
Caurus a nótus zpívá!
Dis zívl, útrapa ves je mu nudou
ještě, víc žďá si, svatbu Pluta s Tisiphou,
a doba strojí, vystavila jen
zde Ara zásnub s smrti patrónou,
s kněžicí Aidu! A zrudlé sol
zániku, západu co ozařuje,
jest totéž dědictví, jež dál se bočí,
plá, oslepuje, pychem bije zor,
na lidstva tabuli, v aréně žítí,
ve dlani fata colossné a šíré,
tuhé a sdrsnělé až v hrozivosti lem,
co truchlou dojemně je v Getsemanech doby
všech duše, toužíc, kalich odstupuj
zkoušky a utrpení, s emblemu skeletem
ve chvíle znak i symbol, kyne, svítí
a caurem drtí Pandořina skříňka.
V bol přílišnosti rozpnula se víc.
Kol sije prvoklíčky rozvratu.
Květ snění rozbitý se sotva zdvih’
pro protest odtuchy a zas se sléhá.
Austrie, o tvém lósu příštím sním...