A letos! Terinka prý komus psala z Vídně,
a starou se služkou on živoří tu bídně,
jak teprv o pouti! to teprv bude čisté!
V tom kantor škubne jím. „Ó, velebnosti, vizte!“
V tu chvíli, s kantorem jak farář pohnul hlavou,
se nebe pokrylo jak clonou třepetavou,
a ta se vlnila svým cípem jedním k předu.
„To čápi!“ vykřikl náš farář, bázeň v hledu.
– Ba, čápi, čápi to, už na cestu se strojí! –
Však farář letěl již a v tísni, nepokoji
ubíhal do fary a jedním skokem v sad.
Ó, ještě přišel v čas: na hnízdě čápů řad
se loučil s domovem a faráře jak zhlídli,
zobáky klepali a zamávali křídly,
pak náhle vznesli se a odletěli s fary...
„Tak odešli i ti!“ si šeptal farář starý
a klesnuv na lávku, kde starý štěp se klene,
své oči upíral na hnízdo opuštěné
a v duchu provázel své čápy v modrý vzduch,
do výše oblačné přes proud i lán i luh,
přes šírých lesů stín, přes bílé horské hlavy
a slyšel křídel šum tak těžký, vítr lkavý,
jak sám by letěl již, do větru prsa boře,
a viděl nesmírné, ach, přenesmírné moře.
Pak náhle v skutečnost se vracel, střásal sen
a jako hnízdo to se cítil opuštěn...