Byl jasný východ; slunka světlý kruh
se vynořil a zlatil horstvu čela,
a perly rosné obsypaly luh,
vše, i ta hvozdů čerň se třpytem skvěla,
i mlha, v noci zavalivší důl,
teď průsvitným se modrem okřídlila,
k svým bratrům obláčkům se vznesla půl,
půl v zářivé se kapky rosy slila,
jež na vysoké trávě mokrých luk
a v jehličí kol kolem povždy visí.
Jest ticho, vážno; nikde ptačí zvuk,
a přísné jsou ty Šumaviny rysy.
Kraj chudý: skály, močál pod nimi,
kde chmurný bor cos nastiňuje děsně
o dlouhé zimě s nocmi dlouhými,
a zeleň luk cos o kratičké vesně;
kraj drsný, jenž svých dětí nehýčká,
však dojemný v té prosté kráse ranní,
jak velkosť neslavná a chudičká,
jak pocel něžné lásky tvrdou dlaní.
Kraj krutý – a tak útulný je přec:
jak hnízdečka zde visí chaty v lesích;
hle, víska kreslí tam svůj obrazec
až nad vrcholky hvozdů na nebesích;
toť nadzemského sídla podoba,
a stezka zní jak s nebe v dol se chýlí.
Jak vznešeně to trůní chudoba!
snad s anděly se o své chýžky sdílí.
Ta víska – selanka to na pohled,
sen umělcův – i výtvor těžké nouze,
těch lesů mládě; ony kmen i snět
jí vtělili; z nich vyrostla tu pouze;
jí vzešel život z jejích životů.
Jak úhledná, jak sličná hračka dětská,
a v hračce té – co vzdechů, klopotů,
ač plna květin okénka jsou všecka
a nechť se zdá, že na podušky střech
tu jistěji než v úkryt zlatých věží
klid ukládá se v starý jejich mech
a v sladkém snu co v kolébce tam leží.
Plot březový je sklíčky vyzdoben
a pečlivě kol zahrádky se zvedá,
jeť nejmocnější hradbě podoben,
jež světa zlu v ten úkryt vniknout nedá.
Tam bezpečně se k stromu tlačí strom,
kde červená se pozdní, drobná třešně,
i sklenný šperk se třpytí bez pohrom
tam v záhonku, jenž odkvétá tak spěšně.
Ční neporušen modrý sklenný kříž
z té obruby kol štítu vyřezané;
chce chatku zvednout k nebi ještě blíž
a s blankytem teď stejnou barvou plane.
Jak přítěž leží šedé kameny
kol na střechách; jsou vichrem nepohnuty,
a stěny, z bílých jedlí roubeny,
ty zdají se, že z oceli jsou kuty;
ni jeden zoubek útle řezaný
desk tenounkých, jež kryjí celou chatu,
jak pláštík šňořivý a ochranný,
se nezlomil v dob dlouhých stálém chvatu.
Vše vzhlíží jako blahé zátiší,
jak bublavý by potůček ten hravý
měl pro vše, nejhlubší a nejvyšší,
co žije tam a dýše, výraz pravý.
A přece bída, tklivá bída tam
se lopotí a hoře sklízí k práci,
hřích k modlitbě a ku doufání klam,
tak zápasíc, až často vykrvácí! – –
Kdo kráčí z oné vzdušné výše as
v dol stezičkou a za jakým jde cílem?
To vyšel dřevorubec v ranní čas,
jak den co den, a chvátá za svým dílem
a shlíží v dol a cloní rukou zrak;
zří soudruha, jenž jinou cestkou kvapí
jda z jiné vísky, ne již vzdušné tak,
neb leží níž tam pod potůčku slapy;
jest větší, širší; bílých domků směs
zpod červených se střech jak z růží směje;
kol zděných ohrad kvete bílý bez
a zvonící z nich stádo v luka spěje;
tam nade štíty krouží dýmu pruh,
a s pavláčky se hospodyně dívá,
jak ze vrat širých voli táhnou pluh.
A pasáček si za kůzlaty zpívá.
Dál na poli se v řádkách suší len,
by nespuchřel snad v přebohaté míze,
a dívky rozkládají u humen
již k bílení své plátno z vlastní příze;
tůň na paloučku plá jak drahokam.
Kol jeví se té vísky obraz vnější,
jak spokojenosť sídlela by tam
ač pozemská, však tím jen pravdivější.
A přec i zde jest bída domovem!
Ta s oráčem tu dýše z hrudi jedné,
ta drtí jeho zrní s žernovem,
ta z brázdy spocené naň kámen zvedne;
jde s děckem do kolébky denně spat
a s kmetem v rov; jí s lačným z jedné mísy;
jak cep je tvrdá, holá jako mlat, –
teď ranou omráčí, teď ranou vzkřísí...