Ze svého zámku paní vychází
vykoupať nitro svoje ranním vzduchem,
perlivou rosou srdce osvěžit,
okřáti sluch i oko živým ruchem.
Nebe se vlní mořem blankytu,
pernatá míhají se zraku stáda,
a jejich luzný rozjařený sbor
veselý hlahol pestrých zvuků spřádá,
letné lásky zpívá radostech,
o jaré vesny bezstarostné vnadě,
o kráse květů v libém rozlupu,
o mládí půvabného mocné vládě.
Miriam noří v ruch ten sluch i zrak,
dojmem tím zastříť v ňadrech ton chce zvuku,
přírody mladé svěžím balsámem
zahojiť ránu z osudného luku.
Paprsek perlí orosený květ,
po kterém vzdušným zjevem stoupá paní,
a její bledou, zádumčivou tvář
ovívá svěží vůní vánek ranní.
Tam, kde se hukem valí řeky tok,
lehké své kroky chvějným letem nese,
setřásá rosu s trávy zelené,
a již jest u bystřice v stinném lese.