I vzhlédla k obloze, kde v blesku zář
krov černý, spálený se zakmitl,
a v duši její znova procitl
svým celým hořem pojem: otec – žhář...
a celým děsem strach, že, ještě jiná
snad větší, tajemná jej tíží vina...
I bylo jí, že vyslyšel ji Bůh,
an oběť zjevil jí, a boží duch
že mluvil ústy Robinsonovými;
teď cítila, že duše v ní se přímí,
že křídla rozpíná i volna letí,
a svatý mír že srdce její světí.