Byla noc tmavá, byla bouřivá,
A stromové hučeli, a větrové kňučeli,
A všecky skály a jeskyně potřásaly se.
Po noci tmavé, po té noci bouřivé,
Bylo jasné jitro, a bylo jitro tiché,
A Povětří se navrátilo domů.
I prosí ho dívka: „Ty, Povětří, stvoření dobré!
Pověz ty mně, jestli že tobě povědomo,
Jak daleko ještě, a kde leží Hadí Skála.
Ve Hadí Skále mých bratrů devět,
Půl dne krkavci, a půl dne sou lidmi.
Slunce mne poslalo ku bledému Měsíci,
A Měsíc mne poslal k tobě, Povětří,
Aby jsi zafučelo, vstalo a houklo,
A vzletlo, a ku Hadí Skále mne zafouklo.“
Odpovídá Povětří: „Ty, zmužilá děvo!
Koukej v pravo, a poslouchej v levo:
Tři dni poletíme, a tři noci stále,
Než tamo doletíme, k té Hadí Skále;
Jáť třikrát zafučím, a pětkrát houknu,
A devětkrát vzletna, ku Hadí Skále tě zafouknu.“
Slyšíc děva ta slova, slov se lekne,
A Povětří jí radě, takto na to řekne:
„Neboj se, děvo, a slyš můj hlas:
Věčnost je věčnost, a čas je čas!
Až tam budeš, u té Hadí Skály,
Nechoď do ní, než ostaň ve zdálí;
Blízko toho místa, kde Hadí Skála se hrbí,
Najdeš tam tři staré, duté vrby;
V těch obou postraních, tam duchové rejdí,
Ty pak do té prostřední sobě vejdi;
Tamo čekati budeš třikráte tři léta,
Nevyčekášli, – po bratřích bude veta!“
A dívka, když to slyší, slov těchto se lekne,
Než, Povětří suší její slzy, a dívce řekne:
„Zmuž se, děvo! a slyš můj hlas:
Věčno trvá věčně, a čas jen čas!
Buď tamo, a čekej tamo třikráte tři léta,
Pak budeš míti devět bratrů, a po žalosti veta!“
A slyšíc je dívka, tato těšecí slova,
Prosí teď Povětří, a zmuží se znova:
„Stvoření dobré! – vstaň a houkni,
A ku Hadí Skále, – tamo mě zafoukni!
Buduť tam čekati třikráte tři leta,
Vysvobodímli bratry, a po žalu-li veta;
Nes mě celý den, a nes mě celou noc,
Leta nejsou nic, a jeden bratr je moc!
Nes mě, nes! – byť i na konec světa,
Devět jich vysvobodím! – a po žalosti veta!“ –
I slyše Povětří děvčí zmuželá slova,
Radostí rozehřeje se, a mluví znova:
„Slyš mne dále, srdnatá děvo!
A poslouchej teď v pravo a v levo:
Blízko Hadí Skály, na dalekém poli,
Uvidíš tamo sedmihranou roli;
Na té roli roste, v bujaré síle,
Divotvorná bylina, a ta květe bíle,
Bíle květe, a tmavozeleně roste;
Tu s kořenem trhej, pozorně: neboť šálí!
Ať tobě mladé ruce nepopálí!
A teď na pozoru, dívko, měj:
Tu bylinu v snopě do vody dej;
Chcešli vyhnouti se všeliké nehodě,
Nech ji tam devět dní ležet ve vodě;
Potom ji vystavuj dní devět na sluníčko,
A z té byliny dělej vlákeníčko;
A pak operuť mladé ruce svoje,
A ve dvou letech uší košile dvoje;
Dřív ale než uplynou osudná leta,
Ať máš devět košil, – sic po všem veta!“
I slyšíc to, dívka se rozplamení,
A ku Povětří takto hovoří:
„Slyš můj slib! a slyš ho znova zas:
Ušiju košil devět, než odplyne čas!
Ať si ta bylina, ať si mne šálí!
Ať ty mladé ruce, ať je popálí!
Nechť se vyhnu nebo ne, té nehodě,
Budu ji dní devět močiti ve vodě;
Pak ji dávati budu na sluníčko,
A z té byliny udělám vlákeníčko;
A z toho vlákna pak, pro bratry svoje
Nadělám košil, v každém tříletí troje!
Nes mě tam jenom, celý den a celou noc!
Léta nejsou nic, a jeden bratr je moc!
Nes mě, nes! – byť i na konec světa,
Devět jich vysvobodím! – a po žalosti veta!“