„Ho, ho,“ řek‘ pán a více nic,
„ho, ho,“ řek‘ suše, vyčkávavě
a s nedůvěrou zří mu v líc
a v křesle sedí kolébavě.
To ironická chvíle je.
Možno se smát, však není čemu.
Déšť jisker časem vyreje
žár větší ohni pohaslému...
„O radostech,“ dí, „nemluvím
a že jsou malé, dobře vím....“