Kmet okem ztrnulým zří dolů k zemi
v poušť Judy nehostinnou, kamenitou,
jen rozvlněnou písku ručejemi,
velbloudů pochody, lvů honbou zrytou,
v kraj nekonečných obrysů a němý,
po němž jen vichr tančil nohou hbitou
a sporé vsi tu zdaleka, tam v blízku
jak šeré skvrny v žlutém tkvěly písku.