Dva poutníci z bran Florencie vyšli.
Tvář prvního vous rozervaný halil,
šat sedrán byl, na čele rozjizveném
jak bleskem zívaly dvě velké rýhy;
zrak nestálý se v hloubi důlků mihal
jak ve tmě sluje šakalovo oko;
krok nejistý chtěl klesnout každou chvílí.
Ni na město, jež v zlatou páru jitra
svých dómů lesklé potopilo báně
i paláců svých třpytící se štíty,
zrak neobrátil v dálku vytřeštěný.
I kraj, jenž před ním v jara vděku smál se
hor Apeninských strmou věnčen stěnou
a protkán květy, alejemi stromů,
s jichž vrcholů v zelených vodopádech
od větve k větvi tančí bujná réva:
vše lhostejným, vše chladným bylo jemu.
Dál kráčel kvapně; oko stále plálo
a sevřená pěsť tuhá ňadra tiskla.