Tak za dnem vlek’ se den. Ó, měl je příliš rád,
své čápy! Něco však se – cítil – musí stát!
A tu zas odvaha se vrátila mu do žil,
sed’ náhle jedenkrát a psaní dlouhé složil,
vše vypsal patronu, jak z počátku to bylo,
jak hnízdo na faře též nebylo mu milo,
že slitoval se však, a párek čápů dnes
po práci jediný že jeho vzruch a ples.
„Již prosím, odpusťte to, pane hrabě, starci,
má prosba dětinská a odvážná je arci,
však vy tak laskav jste, ó, nechte mi je, prosím,
mé čápy, běloušky, již sní tu nad rákosím,
a když už dětinstvím se stáří hlásí u mne,
tu radost přejte mi, a čápům hnízdo umné
bych zkazil, nechtějte! Jen zřít kdybyste moh’,
jak milí, moudří jsou, co vtipu mají, vloh!
A nyní vyhnat je, kdy čekáme den každý
už mladá čapiska, mně bylo by, jak vraždy
bych měl se dopustit! Už pro ten žití div,
ach, račte starci být i čápům milostiv!“