Lze věřit lásky žhavým polibkům?
Teď krůpěj deštná líbá po krůpěji
mé čelo, rty, jež bolestí se chvějí,
a líce zvyklé pouze jeho rtům,
zrak zvyklý jeho očí paprskům!
A vichr, jenž tu bouřným křídlem lítá,
na místo jeho paží teď mne chytá,
však jinak, než on klad’ mne v náruč mechu,
mne sklání k zemi! Slyš, ten příval vzdechů!
Ó jak má duše tuto bouři vítá!
Co chtít? Co doufat? Co si počít nyní?
Ó blesku, vítej, snad tvá rudá nit
mne provede zoufalství šerou síní,
jako jeho vedla jsem! – Být otrokyní,
kde vládnout měla jsem? – Spíš volím mřít!
Spíš klesnout v blesků tanci ohnivém
ve vzdoru svém, ve vzdoru svém!