Dlouhá léta prožil v koby městské těsnu a dusnu,
v pusté vřavě ulic, v ruchu pospolitosti horečném
neb v prachu nudných akt, v úmorné práci nechutné,
a proto jímalo teď jej takměř kouzlo novosti
v půvabu rozmanitém té klidné houštiny lesní.
Poutala jej ta zeleň zázračné vskutku jarosti
půdu halící kol, shora řasnatě, hustě visící
v nesčetných lupenů mnohotvárném oblaku hojném,
ty kmeny temnošedé či zahnědlé v nádechu plísně,
skvrnkami někde kolem jak pokropené bělavými,
listů formy lepé, toho kvítí barvy čarovné,
v ozdobě pestrých ok zářící křídla motýlí,
vážka, živý drahokam, v letu bájné lesky měnící,
skromný též i hlemýžď, svou budku pozorně vlekoucí –
všechno, všechno kolem zrak vábilo chodce tichého
a sluch líbezná mu ptactva opájela hudba,
písně ty různohlasé, laškovné, sladce nyjící,
k nimžto žežulka časem své mísila pilně kukání.