Slovo vyřknul, a jakoby mečem
usek’, děva zaražena stane,
vší pak mocí koněm trhne nazpět,
staví se a nehnouc dál se s místa,
„Tcháne,“ praví, „odpusť tobě pán bůh!
Jiného jsi zetěm činil na čas,
blaho svého syna zničil na vždy!
A proč, tcháne, proč to, nešťastníku?
Chrásta že mu pokazila líce?
Pamětliv kdo boha jest a světa
pozoruje běh, ten ví, že před zlem
bezpečen a škodou není nikdo.
Chrástou-li mu pokaženo líce,
zdrávy přec jsou oči, zdravé srdce!
Svárů že ses obával? Vždyť Maksim
ještě mlád! A čekala-li já ho,
čekala-li do devíti roků,
ještě devět v otcově bych dvoře
bývala já čekala ho roků,
aniž proto vás nezahanbila!
Pročež, tcháne, ženichem mým Miloš
není-li – tož zaklínám se tobě,
Miloši-li neodejmeš dary,
Maksimovi nevrátíš-li zase,
s místa toho k předu že se nehnu!
Nebo kde jsou dary, tam i děva,
a kde děva, tam ať také dary!“