Nebude po vlastech našich zdrávo,
dokud neožije státní právo...
Kohoutek náš někde v dálce leží,
umírá nám, dýchá už tak stěží.
Státní právo nebude však žíti,
nebudou-li naši Němci chtíti;
když však čeští Němci přitakají,
zda nám mimočeští souhlas dají?
A když dají, zda tu nejsou ještě
maďarské a polské pevné kleště?
Vymknem se jim, dobrá, tu však civí
na hranici pruský orel divý –
česká slípka běhá, slouží, prosí,
poklonkuje, hledá, dary nosí,
slib dostává tu, tam radu sterou,
onde, co jí dali, hned zas berou,
a ta slípka běhá, zoufá, kvílí,
až z ní lidé mají kratochvíli!