Kvardián šedivou bradu si hladě
v modlitbách plíží se po zahradě,
ruší jej stále ten veselý zpěv,
mračí se, v očích mu zablýskal hněv.
„Hle, fráter laik“ – děl rozčilen k sobě,
„jak zpívá vesele ve svatopostní době,
kdy celý klášter se kaje a modlí,
on sotva minutu v modlitbách prodlí
a už jen v zahradu! Celičký den
z dohledu ztratí se v houštinách samoten.
Čpí cosi hříšného ze zraku jeho –
v čas postu velkého – proklatý! –
je čilý a rudý a kulatý,
jak měl by do syta všeho!
Pohled má plachý a nejistý,
hádám, že duch jakýs nečistý
se v duši a srdce mu vkrádá!
Však s něho nepustím očí už teď!
Taky přes vysokou klášterní zeď
mohla by proniknout zráda!“ –