A přešel čas, jak bouře lesy kácí,
a mnohý květ a mnohý kmen se ztrácí.
Květ – přání, sen, a kmen – toť žití čin,
se zvrátily tak hluše do hlubin.
Již dvacet osm let! Tak dlouhý čas!
Jdu kolem hradu toho dneska zas,
zřím cize vzhůru, na kamenném chlumu
kde dumá hrad svou zkamenělou dumu.
Ó jak je dnes mně smutným tento svět!
Kde jeho zář, kde zpěv, kde jeden květ?
Kde lidstva je, kde ztracený můj ráj?
Kde žití idol, ona sladká báj?
Jen roků několik a konec již.
Zde každým krokem smrti jen jsme blíž,
a k hrobům, které zrak můj vidí všude,
zas nový přibude, to konec bude...
A já šel sám, a jako výsměch zněl
mi ptačí hlas, a já se smutkem chvěl,
a strmý, šedý hrad a mocné skály,
jež nade mnou tu do oblohy stály,
se mladými, tak mladými mně zdály!