Stál již tu Pavel brány u veřeje,
k poslední cestě hotov, přepásaný,
když z kobky tam se od protější strany
postava známá jemu vynořila.
Stařeček vetchý – řasnatý plášť žlutý, –
tunika modrá, tělo schřadlé kryla
a nohy tvrdý střevíc sandálový
řetězem těžkým těsně ovinutý.
V soumraku ranním bílé starce čelo,
rozryté bolu vráskou nesčíslnou,
jak mramor desky hrobové se stkvělo. –
Od lící jako skála vyvětralých
v klopotách žití, strastí ve příboji,
vous kučeravý bílou splýval vlnou
na prsa k zemi věkem nachýlená.
Jak shled’ jej Pavel, v toužném rozechvění,
vzpjal ruce k nebi, jako ku modlení;
nedbaje stráží, pitkou rozespalých,
ku předu bral se hučícími roji
a před starcem pad’ zbožně na kolena.