Ó Litvo velebná! Tvé věčné lesy
šuměly tomu v první pláč a smích,
jenž zrodil se, by svaté tonů plesy
jak z harfy eola – zňal v prsou svých –
a tonů zoufalých, jež chmurou děsí
i tonů velebných nesčetné množství
v šum váš zaznělo, světu na podiv;
v nich nesmrtelný se pěvec narodiv,
probudil v prsou žhavých jiskru božství.