Ke hrudi nízko kloníc tvář v purpuru krásně planoucí
dívka opouštěla sad. Jím starcův zrak ji provázel,
an hovořil jeho ret: „Ó zchytrale plémě to ženské
zná nás podmaňovat, své po jmeně, zákonu pány!
Ač celibátu vojín, nesu sám jich jařmo nehodné.
Avšak vzdáti musím nebesům přece díky upřímné,
že trávit nemusím samoten svá léta poslední,
že dvě bytosti milé mně stáří útrapy mírní
a v zimu mého žití trochu mísí záře a tepla.
Ač sám volně přijav bezženství z rozkazu církve,
vám bych neschvaloval přece rádcem apoštola Pavla.“