A slyš, ptačí prorokyně,
vlha volá zelená
s rudou kápí po rovině,
a to vláhu znamená.
Steré zraky v písni její
k obloze se obracejí:
ale na té kvítí hvězdné
vytryskuje v dálce bezdné,
třpytivě se tetelí
v indychové koupeli.
Přešla noc, jež byla krátká
jenom jako zdřímnutí,
na obzoru šedá látka
gázu visí bez hnutí,
záhy však se vykrajuje
do chumlu se zabaluje,
šíří se a postupuje.
Přestal dýchat strom i pták;
cítíš, že se děsem chvěje,
a ztmavělý nízký mrak
přes oblohu blíže spěje,
žluté lemy dme a stáčí,
a v něm povětrní hráči
rozsazení na kraji
kostky ke hře míchají.
Spadnou-li, tož posekou
sklizeň širodalekou,
roznesou krov nad tvou hlavou,
ohně vznítí zlobou dravou,
hořet bude zem i nebe,
neušetří ani tebe.
Kde byl ráj a květná houšť,
rozdusaná zbude poušť,
a tvou velkost, země králi,
ledová tříšť v blátě zválí.