Ó jméno „otče,“ o jak drahé jméno,
Ó jméno svaté, jako svaté jitro,
Když v tiché velebnosti vznáší se,
A s věže zvon k modlení vyzývá,
A přec tak vlídné, jako večernice.
Slzami se mi oči zalívají!
Ano, když jsem byl děcko, učili
Mě jméno „otče“ štěbetati. Já
Z počátku smysl jména významného
Nechápal, zponenáhla však jsem počal
Mu rozuměti. Kolem mne byl muž
Povahy vážné, leč i jemné tak,
Že v brzku si mé celé srdce získal.
Jak den a noc mé blaho obstarával,
A rád se odřek všeho, aby mně
Nemusel utrhovat, ale také
Mě moudrou káral přísností, jakmile
Jsem v něčem chybil! A když já se pak
S lítostí vinul k jeho prsoum, a
Jej prosil „otče,“ a on smířen mně
„Mé dítě“ řek’ a políbil mě v čelo –
Ó slastiplné zpomínání!
Odpusť mi, Bože můj, že slze cedím!