„Můj Bivoji, děkuji náhodě,
že zavedla mne před tvou jeskyni.
O službu velkou chci tě požádat.
Tvá ruka věru jest tak dovedná,
um tvůj tak vymyslivý, bohatý,
že nikdo v šírých vlastech vyrovnat
se tobě nemůže! Jak třpytí se
všech barev drahokamy v čelenkách
a v zlatých prstenech a v náramcích,
jež nakupeny v tvojí sluji jsou!
Nuž zhotov pro mne věnec svatební,
jenž pestré duze podoben by byl,
též pás, jak mléčná dráha svítící,
a snubní prsten, rudě hořící.
To vše za tuto noc, a k ránu jdi
v kraj širý hlásat bohatýrům všem,
že Kaša toho pojme za muže,
jenž nad divokým kancem zvítězí,
nad stvůrou děsnou, která hubí kraj
a která Zeleného Vítěze
ve hvozdě usmrtila tesáky.
Noc chrání stvůru temným křídlem svým,
však jasná zora stopu vyzradí...
Na Vyšehradě čekám hrdinu,
jenž ruky mé si vydobude tak...
Ty slíbils duši vlastní, nikdy víc
že mečem v boji nezamávneš juž,
to nevadí snad, abys poslem byl?“