Bodáky mně před očima
blýštily se jako hadi;
cítila jsem jejich ostří,
a v tu chvíli se mně zdálo,
že již projely mé srdce.
„Zavražděte“ – volám na ně, –
„ničehož vám nevyzradím.“
A již počali mne bodat,
tlouct a bíti všichni čtyři.
Vida Řehoř muka moje,
ujal se mne, a pak pravil:
„Do lípy utekl Václav.“
„Do lípy? a jaké lípy?“
řvali na něj katanové.
„Inu do té naší lípy,
české lípy tamhle tudy“ –
ukazoval Řehoř rukou.
„České Lípy? Odkud víš to?“
„Inu, sám jsem jej tam vedl,
doprovázel dneska v noci,
a vám za to jistě ručím,
že tam utek’ odtud od nás.“
Při tom kroutil obličejem,
a tak pitomě se tvářil,
jak by pět neuměl sčítat.
Mluvil pravdu, věřili mu,
když tak bázlivě se tvářil,
jen že jinak vykládali,
ovšem tak, jak Řehoř chtěl to.
Odtáhli pak čtyři čerti,
pospíchali za Václavem
do České jej Lípy hledat.
Zachráněn byl takto Václav.