Načež jemu vojevoda Rado:
„Nic se neboj, Boškovići Petře!
Pojď jen! Tělem ručím ti i vírou,
za mák že ti neublíží paša!
Omerovu brůnku, nevěříš-li
Turkům, aby zatím co my budem
u pašy, ti nezabavili snad,
před Spužem nech, ke stromu tam uvaž;
pušky ale dvě a břitkou šavli,
ty vem s sebou, na počesť je nosíš!
Bude-li pak nejhůř, – koně mého,
bratře Petře, znáš, a teprv poznáš!“