Pět let je už tomu, co byl naposled
pochován tu mrtvý, starý Hájek hluchý.
A když tehdy v noci s rakve víko zved’,
z kypré hlíny volán mezi duchy,
nic jim na otázky říci nedoved’.
Stářím byl už sešlý, tupý, bez paměti. –
A před ním? – můj bože, jak ty časy letí! –
před ním nemluvňátko jednou pochovali.
Ale, bůh ví, kterak dávno už je tomu,
co ti, kteří tady pod trávníkem spali,
neslyšeli žádné zprávy o domovu.
Nepřibyl už kolik dlouhých let,
kdo by o světě jim mohl vyprávět. –