Mateřiny lásky slova
tvrdá skála uslyšela,
zachvěla se touhou sladkou
prsa její zkamenělá;
v srdci jejím ryzí zlato
rozžehlo se, roztavilo,
ve ztuhlé se její údy
jako vroucí život lilo;
zatepalo srdce skály,
ztrnulé se lokty chvějí,
kolem děcka s něhou lásky
pohnula se náruč její;
slunným dechem teplá skála
oživena oddýchala,
a již děcko černohorské
sama v klíně kolébala.
„Nevydám tě orlům skalním,“
pacholátku skála šepce,
„na svém lůně chci tě houpat
jako matka na kolébce.
Zde mi vzrosteš, zde mi zkveteš
na junáka, na hrdinu,
v loktech mých se v reka ztužíš,
skály synu, můj ty synu!“