Však marně, k nám nejde – jen mraky
víc obzor náš halí v svůj klín,
víc slábnou a kalí se zraky,
jak v noci by patřily stín – –
až posléz vzdech k nebi se vznáší,
mdlý ohlas všech ztracených dob,
– „dá Bůh, snad potomci naši“ – –
– a to druhé stají už hrob...