A v chvíli slední, v tiché skonu chvíli,
kdy prchá duše, pouta hmoty sytá,
ať postavy jich k hlavě mé se chýlí,
mou stiskne dlaň jich ruka duchovitá,
nechť přivine mne přízrak jejich bílý
na dlouhou pouť, kde hvězd jen tisíc kmitá,
a v náručí svém odnese mě výše
do míru, klidu zapomnění říše!