Ty svatá urno stará, kterak málo
jen zbylo v tobě z dávnověké síly,
již bohům rovno lidstvo se kdys zdálo,
již jako duby stáli otužilí
ti předci ze pravěku
nám neznámí, živoucí pouze v báji,
již ukrotili tura v divém vzteku,
jenž tesáky se hájí,
jen svalnatou, jak kámen tvrdou rukou.
Jen hrstka prachu! Veliká a ryzí
ta síla vnukům cizí,
a poslední juž stopy mrou a mizí.