Václavův věhlas zemí tiše rost,
a moudrost jeho, něha, dobrota,
to byla lidu řeč, jíž nejraděj
se široširý ozýval náš kraj.
A každý těšil se a Boha slavil,
že dal té zemi toho kněžice.
Však nejvíc nad tím dívka plesala,
a den ten vždy jí velkým svátkem byl,
když v komnatu mu vlnu nesouc, jej
tam zřela jako světce v nebesích,
– neb tak se zdál jí být – ač sama též
jen byla světicí, to nevědouc,
a pěstovala ovečky své dál.
Teď teprve je ráda v pastvu honí,
neb ví už proč....