A co kněz snoubence na věky svazuje,
rytířem na vršku divý vztek lomcuje,
strašlivý had se mu kol ňader ovíjí,
že ve své bolesti smyslem se pomíjí:
a tichou krajinou když zavzní zvonku hlas,
že průvod v kapli je, a nastal šňatku čas,
a šíř a šíře jde velebných varhan zvuk:
tu v srdci mladíka poslední ohlas puk’,
a z lásky zrazené valí se dým a troud,
a s duše zoufalé valí se děsný proud,
děsný a černý tak, jak dech je zlosyna,
když sebe, matku svou, nebesa proklíná.
Proklíná mladík už, – proklíná zoufalý
tu chvíli, slunce to, i kapli, ouvaly,
proklíná oltář ten, co původ zkázy své,
a hrdlem rouhavým strašlivou kletbu řve:
„Prokleto navždy bud květoucí údolí,
proklet hlas ptactva, které tu šveholí;
proklet buď papršlek, který ti zasvitne,
prokleto nad tebou klenutí blankytné;
nikdy tě na věky dešť, rosa nezvlažuj,
v suchopár proměň se květoucí povrch tvůj;
proklet pramen, jenž kdy v tobě zaproudí,
proklet buď orel ten, jenž v tebe zabloudí,
prokleta ozvěna, kterou ty obrážíš,
prokleta hvězdo buď, pak-li zde zazáříš;
proklet buď kostel ten na věkověčný čas,
proklet i zatracen zvonek i jeho hlas,
proklet buď poutník tvůj, v tobě-li kdy prodlí,
prokleto slovo buď, které se pomodlí;
proklet buď člověk už, v toběli poklekne,
prokleta modlitba, v kterou se oblékne,
žádný ať anděl ji k nebesům nenese,
nebe ať samo se před ní jen zatřese;
modlení zanikej ve hluché prostoře,
slza se propadni dřív na dno do moře;
srdečný povzdech ať rty dívky propálí,
nejčistší pohled ať duši jí pokálí;
klekání samé buď rouhání ohromné
a ruka sepjatá ať na vždy ochromne,
a slovo lásky ať otráví jako jed,
a tichá modlitba do kletby změň se hned,
a kletbou noc ti buď a kletbou buď ti den,
na věky proklet buď, na věky zatracen!“