Čas plynul rychle, měsíc, dva a tři,
a s Olgerdem se změna udála.
Juž nebyl šťasten: neboť prohlédl
a viděl jasně slavné království,
ty Čechy nejblouznějších jeho snů
že nejsou více tím, čím bývaly,
a s těmi cítil bolesť velikou
již v budoucnosti tušili juž pád,
a srdce se mu v prsou svíralo,
když poznával, nejvyšší purkrabí
Lev z Rožmitála, jeho ochránce,
že není ryzím tak, jak věříval,
a v hloubi srdce vřelé přání měl
do lesů litevských se vrátit zas,
a trpké sklamání své pohřbit tam
v tom starém dvorci, nízkém, útulném,
kol něhož ptáci pěli sladce tak
a stromy šuměly, však odvahy
to panu Lvovi říci nenalez’,
stal se zamlklým a truchlivým,
ač kolem něho vřava výš a výš
se dmula jako moře. Vyvolen
na český trůn byl zatím Ferdinand,
a chystaly se velké slavnosti
pro blízký jeho příjezd do Prahy.