na křižovatky tajemné donesou svou vůli,
podruhé s rozmyslem pevnějším volí každou půli,
kterou vesmír půjčuje věcí tvářnosti:
rub i líc uhodnou svěřeni děcka prostotě,
kde jak v zrcadle zářivém se vší přesností
křivda každá se obráží zraku zkušenému.
Chybit se podruhé před tváří děcka zdiveného,
chybě učit, ji vykládat,
žel, že jak jádro tu zahořkne, samo více v sebe
šťávy zdravé nepřijmouc, zaschnou tak v své míze
větve též ohebné, křehký pak peň, jenž vichrům s nebe
hlavu volněj v plen složí, co zatím v troud i z hloubí
kořen svadne, pln zhouby.