Krok na chodbě ji znovu vyplašil,
juž k dveřům blížil se, a Griselda
se vrhla rychle, strachem puzena,
za těžkou záslonu, jež visela
jak zlatý oblak, temně purpurný,
dva kroky od ní. Tam se schoulila,
a srdce v prsou bušilo jí tak,
že bála se, že tlukot prozradí
snad její přítomnost... Teď slyšela,
že někdo vešel v síň, šel kolem ní
a nedaleko zastavil se pak,
za chvilku pronikalo silnější
a prudší světlo clonu purpurnou,
kdos rozsvěcoval svíce, zdálo se.
Pak vyšel opět ven, a na chodbě
zas kroky zazněly, však hlučnější,
teď více vešlo osob, zajisté.
Teď sedaly, a někdo k dveřům šel
a na klíč zavřel je, pak vrátil se
a na to hned se ozval známý hlas.
Klam nebyl to, mluvila Alena!