Ó zdroje Askerské, Sicilské svahy!
Tam vyrostl jsem čacký jun a nahý,
v mých vlasech zefírové luzní hráli,
do mojich snů se samé nymfy smály
a brzy tigry v lese thyrsů tažen
jsem hřímal světem zářící a blažen!
Jsem šťastný Jih. Pan velký otcem byl mi.
Ó habry, břízy, kaštany a jilmy,
kde centaurův se rozpřádaly boje,
ó včely Hymettu! Ó dryad roje
se stromů skákající v soumrak šerý!
Ó nymfo echa v ozvuk tisícerý
kdes zpívající v syringy a flétny!
Ó svahy Edomu! Ó stráně Etny,
kde Aischyl sníval tyče lebku holou
ku hvězdám, jež jí byly aureolou!
Jsem něha ve všem, pohoda a krása,
jsem gracie i tam, kde síla jásá,
to Isthmus ví i pláně Marathonu
i snivý Narcis v luzném hlavy sklonu,
jsem sladkost manny a jsem vůně duší!
Já také zahřměl oštěpem a kuší
v svět ospalý, však zvuky mojí lyry
vždy byly silnější, v svět dálný, šírý
jak ohlas zněly lepších, jiných světů.
Můj klín byl vždycky plný smavých květů,
a jestli Danta chmurné pod obočí
si duma sedla, Laury pod vrkočí
spal Amor, diblík v zraku Fiametty.
Ó závody, ó hry, ó lauru květy,
ó turnaje! Ó dobo lidstva junná,
kdy krvavý meč zvonil jako struna,
smích karnevalu s Avignonu zvony
kdy parafrasoval ty sladké tóny,
jež při banketu Platonově zněly.
Když vlád’ jsem, Ariost a Casa pěli,
bůh Angelovi vedl dláta ránu
a císař zvedal štětec Tizianu,
svět chvíli myslil: Mladý jsem a šťastný!
a věřil chvíli šťastné svoje na sny.
Vše bylo jas a zář, ves rmut a špína
se utajily v poškleb Aretina
a hrály duhami, vše báseň ruchu
a žití byla, čerstvý doušek vzduchu,
po kterém prahne člověk v žití pouti.
Ó na mne lidstvo musí vzpomenouti!