Byl to chmurný pohled, jak to děcko
zvadlo bledé hochu v náručí!
A přec v objetí mém leží všecko,
šťasten, kdo se líbat naučí.
Slzy sice o mě cinkají,
umíráčky tklivě klinkají,
ale pod mým pláštěm kovovým
svět se skryje se vším bolem svým,
vnějšku života jsem clona pouhá.
Rozum ráda; srdce se mi vzpírá,
kdo má srdce, nikdy neumírá!
Není pravda ve mně, jenom touha,
pravda v protivě je skryta mojí.
Náhodně se kletá světem klátím,
máchnu, nadějí vůz náhle zvrátím,
bdíc vždy, se životem věčném v boji.