Přistoupila k oknu. Jaká změna venku!
Stromořadí holá nebrání teď oku
na konec zřít parku, tam, kde ve výklenku
glorietu Amor jako schoulen stojí,
jako by se krčil pod popraškem sněhu;
umělý se potok zvolna staví v běhu,
také vodomet již ustal v práci svojí;
klece s papoušky a drahých opic domky
přeneseny dávno teplých do salonů;
luční koberec a květy ze záhonů
zmizely a slamou obvázány stromky,
na nichž zbylé listy časem zaharaší.
Od obrazu toho Camilla se brzy
odvrátila, v oku zatřpytly jí slzy
a rty zašeptaly: „Bez pomoci vaší
ležela bych pod tou ztuhlou zemí v hrobě.“
Zabušilo srdce v těle Vladimíru,
a jak před lety kdys prvně u klavíru,
vroucně Camille teď zlíbal ruce obě.
Mladé vdově denně přibývalo síly,
Vladimír však přes to mnohou ještě chvíli
denně u ní tráví; v duchu štěstím jásá
vida, jak jí v oku svítá blaha záře,
jak jí růžemi zas prokvítají tváře,
kterak se jí vrací vzácná její krása.
Někdy Vladimír se zimní na krajinu
oknem zadíval; zřel skrze větve holé
pusté cestky v parku, za ním bílá pole,
v dálce les pak šedý, v jehož tichém klínu
myslivna se zraku zvědavému tají,
a z té chaloupky mu jako z houšti stinné
skromná fialinka – něžná dívka kyne,
jejíž rtíky tichou prosbu šepotají.
V takých okamžicích bývá Vladimíru
v komnatách těch šerých jako ve vězení,
ze kterého nikde vyváznutí není;
vzpomínek a tužeb ve závratném víru
křídel sobě přeje, aby okamžitě
octnouti se mohl před myslivny prahem,
před Blaženkou kleknout, zajásati blahem:
Sem v mou náruč, drahá, dosud miluji Tě!
Ale jakmile zas obrátí své zraky
do komnaty šeré, s bílého mu čela
rozprchnou hned těžkých myšlének se mraky,
v mysli bledne skromná fialka, až zcela
zvadne před ohnivou sladkodechou růží,
s divanu jež na něj tak se svůdně směje,
rozkoší že tajnou Vladimír se chvěje,
hlas že vázne v hrdle, prsa se mu úží.