Zároveň s chrty, s ohaři pána
na zámku hlídán hošík byl malý,
Bůh ví, proč jemu ta milosť přána,
že z měkkých loktů matce ho vzali
a dovlekli ho pod panskou střechu.
V bídě byl zrozen, – co asi vzdechů
vyslala k Bohu matička chudá!
Však jaké štěstí! Kdy se tak udá!
Hraběnka mladá hošíka shledla, –
byl bledý, churav, otrhán, bosý, –
pod její hrudí hnulo se cosi,
v živůtku těsném ňadra se zvedla.
V tu dobu právě podivnou shodou
též lidumilnosť, na krátko pouze, –
vysokým pánům stala se modou
a paní, hovíc dávné už touze
proslavit také dobrým se činem,
na zámek hocha přivésti dala.
Tak rozloučili s jediným synem
matičku chorou. – Proč pro něj lkala?
nepřála hochu snad toho štěstí?