To řekl. A lstivému lid věřil smyšlení;
Nechť umře, bylotě jich hlučné snešení.
O smutná pro ženu tu ctnostnou hodina!
Než bohům vědomá jest její nevina.
Vy znáte srdce mé, vy, řekla, bohové,
Vy vizte křivdu mou, již chlipní vrahové
Mi činí neprávě mne obviňujíce,
A pro mou čistotu mne odsuzujíce.
Já umru nevinně, vy smrt mou pomstíte,
Vy zlostné umysly těch Starců vidíte.
Vy dítky rozkošné, má radost jediná,
Ach! umru já brzy, než umřu nevinná.
Vy nezapomeňte, že chlipní Starcové
Se stali ctné matky, vám milé, vrahové.
To vše když s vzdycháním a lkáním mluvila,
Svou běločervenou tvář pláčem kropila.
Lid velký k popravě ji smutnou zprovázel,
A každý slzy líl, kdož tu se nacházel.