všech lidí osud, nemohla přec snésti
houf básníků, jenž stál jak na rozcestí
a o překot si průchod klestil pěstí.
však to by ještě ušlo – při vší vině.
Hůř bylo, že vše naše síně,
zvlášť ona, v níž jen paní naše trůní,
po audiencích páchly směsí vůní,
až člověk myslil: ne básníci jaří,
než že tu byli sami voňavkáři.
To nemohla přec paní trpěť dál.