Skřek, hvizdot, stanice. – Již slunce uklání
se ku západní straně ohnivé.
Stín za stínem se klade po nivě
a z blízké vsi je slyšeť klekání.
Jak modliti se mezi prkny těmi?
Zníť ovšem tichá píseň haluzemi,
jež modlitbě se podobá, co kolem
tichounce táhne po stráni a dolem,
však v této jizbě prkenné a nudné,
v níž zisk a klam a šalba stálým hostem,
i nejbohatší citem srdce chudne,
ač světa bídným klne nepravostem.
A přece tamto! Slunce západ zlatý
naděje ke mně pršky posýlá,
myšlenky mé jsou k tužbě rozepjaty
a želem, slastí dmou se ňadra má.
Ó ptáčku, jenž tu letíš, křídloma
mi zatřepetej v písni na mou hruď,
ó zazni měkce v srdci, struno má,
a potěchou mé bědné duši buď!