Těch klidných, tichých raděj vzpomeň chvílí,
kdy naše zraky spolu hovořily,
kdy duše stápěly se v světa jasy,
a vznášely se nad květinou krásy,
jak motýli: má se smuteční páskou,
a mdlá, však zcela prozářena láskou,
tvá – pestrá, jako šachovnice polí.
Já budu nad tebou se vznášet duchem,
a sladké vzpomínky ty nedovolí,
by vláčela tvá duše křídla v blátě.
Ji koupej každé ráno v zory zlatě,
svým člunem brázdi vlny času v klidu,
víc oceníš pak bouř a lidskou bídu
a budeš bratrem starším svému lidu,
jenž bol i radost jeho dvakrát cítí.
Tak duše má dál v tobě bude žíti!