Ta píseň! – Jeho! – Někdy rovna supu,
jenž rozhlédá se po krvavém lupu
a v letu o spár sobě brousí spár –
a někdy zemdlená se vleče v dáli...
to lev je, jenž jsa znaven, chor a stár,
se uchyluje mezi pusté skály,
by nikým nezřen dokonal tu žití běh.
A jindy zas je tichá, tklivá, plná něh,
jak první píseň malých skřivánků,
jak povzdech stromů, večer při vánku
když sobě vypravují, luzným zjevem vil,
kde který jinoch zaveden a sveden byl...