Co od tebe, již není pro tebe,
Tvůj svět tak ouzký, tak malý, jest,
Nepotřebuje místa víc, než ty; –
A časem li co z dálky pochopíš
Uchem otevřeným, jen touhu tvou
To budí více, bys to spatřil též.
O já to znám, tak jsem bloudil i já, etc.
Teď však jsem sám si stvořil jiný svět,
Ten žije ve mně – kdo mi vezme zrak
Nímž na tento můj vlastní hledím svět? –
Nic než smrt! Ha! – co díš? – a předce,
Smrť mně zbaví toho také zraku; –
Tehdy – nic – nic – nic nespatřím více,
Nic než tmu, a ani tuto již –?
Vsak co více, ona také sluch
Vezme mi, zbaví mně čichu, citu,
Ani jeden smysl nezbyde,
Co by zbudil touhu po zraku;
Říše ta pustá bude noc,
Až já zapadnu – a smrt a. t. d.