Opět noční ticho rozkládá se
Po ostatcích strašné minulosti;
Z jasna nebes luna v plné kráse
Svítí na rumy a bílé kosti.
Oko v sloup, co socha bledý,
Stojí Jan tam u pilíře –
Duchamor pak ohnivými hledy
Dlouhou chvíli po svém branci míře,
Šklebí se, teď na měsíc se dívá,
Mumlá cosi, hlasitě pak vzívá.
A tu jinoch, hlavu zhůru pna,
Ze sna děsícího procitna,
Zvolá: “Což to mozkem lomcuje –
Což to pamětí mou zmítá?
V dávných tmách se světlo kmitá,
Hrozný den mi posvěcuje.
Co jsem spatřil – semnou se to dělo –
Dítě, ježto zbrojnoš v chodbě kryl,
Děcko to – já – já jsem byl!
Matka má to byla – a to tělo
Krvavé – toť tělo nebohého
Roditele bylo mého!
A ten prsten, zkropený
Matky slzou přehoroucí,
Dědictví to moje – zde je mám,
Na prstu svém schovávám!
Však hle, co se červená
Na prstenu? hrozný zjev!
Věčné kletby znak, má krev – –
Pomoc! pomoc! matko má! –"
Byl to smích neb vichrů ostré vání,
Deroucí se v rozštípenou zeď,
Jenž teď na mladcovo zasténání
Dalo děsnou odpověd?