jej vedl v zahradu, kde pod stromy
hrob mramorový nocí bělil se.
Tam vytesána spící, na desce
se usmívala klidně zemřelá;
na chladné čelo, ruce sepjaté
ret tiskl Renald mlčky, objal zjev
ten běloskvoucí, němý, nehybný,
vzlyk potlačil a vstal a vzpřímil se,
pak kývl vrátnému, by sledoval,
a poodešel něco od hrobu
a pravil potom tiše: „Odcházím.“