Božího pak Těla obřad slavný
po třetí mu zjevil obraz její.
Řád, ve službě boží neunavný,
oltář vzácný zřídil před kollejí.
Obestlán jsa drahých látek šatem,
zaskvívá se celý stříbrem, zlatem.
Sterých květů milokrásným tvarem,
stobarevnou pýchou záhonů
příroda tu jarní vonným darem
tvůrci svému vzdává poklonu.
By pak ještě více mysli davu
okouzlili, dovršili slávu,
jinochové z žáků vybraní
místo andělů se kolem staví.
Za rameny jejich třepetavý
zlatých křídel pár se uklání,
pod obroučkem zlatým volně kane
k šíji hebký kadeřavý vlas,
splývající roucho zlatotkané
propouští jen lýtko ze svých řas,
pod nímž pozlaceným řemením
připoután je sandál k holením.
Kolem oltáře tak s obou stran
skupeni jsou krásně, výš a výše,
každý pak, než obřad dokonán,
stojí nepohnut a sotva dýše.
Mezi nimi Václav stojí bledý.
Kaditelnic chmůrou libovonnou
vysílá jak bílých mráčků clonou
z řasy svislé zrak svůj na výzvědy.
Svátosti tu září zlato ryzí
jako slunce – svící hvězdná pýcha –
dole s čaroleskem kněžské řízy
žáčků komže bělostná se míchá.
Kolem pak se valný zástup tlačí
jak hlav, šatů příboj barvitý;
v lících obdiv, pobožnost se zračí.
Však též tajný kacíř zarytý
tu a tam škleb tají límcem pláště,
nebo blesky málomocné záště
z pod obočí svislých kradmo metá.
Ba, tam u pozadí zbrojná četa
celý zástup zjevných husitů
divých brad a zarputilých tváří
přihánět sem musí z úkrytů
halapartnou k nebes blahé záři.