Mudřec snášelivý na křehkosti
Lidské patře bývá v pochybnosti,
Vida, že se s trním sjednocuje růže,
Jist jest, že y poblouditi může;
Pročež nemiluje marné půtky
Dokazuje šlechetnými skutky,
Že se dotřev moudrosti a pravdy čisté
Za hynoucý bleskot dobyl slávy jisté.
Jako otec o rozmilé dítky
O sousedy hrubé veda péči
V choulostivé prácy sladí řeči,
Po trnové stráni seje kvítky,
Ze skal kouzlí vinohrady,
Z bahen líčí květné sady,
Z pustin vesnice a města.
Bludným přívětivě ukazuje,
Kudy z motaniny trampot cesta
Zkormoucené duše vyvozuje
K sýdlu blaženosti sladké,
Drsné mravy hladí, tuží hladké.
Jeho pečí ráje povstávají,
Ctnostní lidé štěstím oplývají.
Kam jen člověk okem hodí,
Patří na panny a na mládence,
Kteří pletouc krásné věnce,
Kvítím po zahradách chodí,
Ke cti muže šlechetného
Vnadné písně prozpěvují,
V slávě dobrodince svého
Věncem lásky korunují.
Kdo tak s moudrostí se obíraje,
V milé vlasti štěstí rozsývaje
Jak Bůh lidem tvoří nebe,
Nad hrdiny zvýší sebe.“