Ó, vlny! vzduchu! slaná páro v něm!
ó, větry, posli dálek mlhavých!
jak připínáte duším perutě.
Jak stáří by, všem těžké břemeno,
se s beder zmdlených sneslo zázrakem,
všem takto poskočilo srdce v hrudi,
a sotva zmizel očím z dohledu
břeh Ithaky, si padli v náručí
a objali se hlasně, bratrsky!
Vše prchly starosti, zrak zjasněný
po vlnách těkal, ptácích, oblacích,
kvil větrů bdělé ucho chytalo,
co s výše síla s mládí radostí
jim v ňader otevřené kalichy,
jak vzácná mana tiše stékaly...
Tak ujížděli v dálku neznámou.
Tak pozdravili břehy Hispanie,
Maroko s jedné strany kývalo
a s druhé Sardů křidobílý břeh.
Pak začlo moře úžiti se v ráz,
na pravo Sevilla a Ceuta v levo,
pak již jim kynula strž závratná,
na jejímž konci vztyčil Herakles
dva sloupy, výstražné své znamení,
za nimi moře slaným pláštěm svým
část země druhou vodstvem přikrývá,
svou k levé straně řídili vždy loď,
až oči zhlédly poprv hvězdný dav
druhého pólu. Kolem vodní poušť
a ticho smrti. Pětkrát zhasnul den
a pětkrát vzplál ve matném sousvětlí,
když hora z vln se začla zvedati
před nimi strmá, srázná, vysoká,
jež hrotem v oblacích se ztrácela.
I zajásali... V tom se vichr zved’,
jejž bouř si osedlala na dně vod,
se vyvalivší hrozná, strašlivá;
ta třikráte seskočivši na přídu,
v svůj vír loď chytla spárem železným,
jí zatočila jako pápěrkou,
zpět zadní částí lodě mrštila,
příď hroužíc v bezdno... a již nad všemi
se nedohledné moře – zavřelo.