Pak dozrál den. Tu musily jej odstřelit
zklamané ruce bratří stejných cest
i nadějí i kleteb, ne však věštbou hvězd,
leč ke psům pod bič že byl snížen lid.
Tu k hvězdám ani jedna modlitba
se nepovznesla. Člověk jediný
zaň neorodoval tam u Boha,
neb těžký na všem ležel hrobů sen,
kdy mstí se duše strašná, ubohá,
i po smrti, jak jeho rod tak zlá a mstná:
Ať v krvi lidí všech se brodí dějiny,
když jeho rod je z kořen vyrván, vymýcen
a vyplet z dějin. Musilo tak být.
Za cenu svobody ty ruce potupené
i podruhé by musily jej odstřelit!