Ledva okem velebystrým lid Bohdána dohlídne,
An chvojinou průvod vede tam k stanovišti velebně;
Vstříc z dalekosti hrdel mu tisícero již se ozívá.
Prudce doráží do skalných stěn pokřikem ohlas,
Vzduch ho donáší zas v ucho od stěn šesteronásob.
Vůkol zmat kraluje v lidohlučném háji radostí,
An každý hrne ku knězi blíž své zástupy vůdce.
Rozpůliv pevnou hráz příval s hor se valící,
V rozšklebině z všelikých pramenů vlny jak v sebe mísí:
Splyv z dalekých končin krajanů tako louky na rovnu.
Až Bohdán prodere skrze dav se na místo povýšné,
Zmat teprvé stíší kolkol jeho rámě kynoucí.
Nakloněné ucho se slov proudu otevře pozorně: