Žil tedy, maje pevně zaručeno
vzletnými ústy našich výtečníků
a žurnály všech stran i život věčný
i vděčnost národa a velkou slávu.
Zvyk záhy jim a s pýchou samozřejmou
přijímal věnce, jež mu přinášely
návštěvy vzácné spřátelených států,
i řeči vyslech, cenil je a měřil,
ba, stupně vřelosti už rozlišoval,
zvlášť libuje si v bratrech jugoslavských
a ve francouzských libých zdvořilostech.
Za nocí měsíčných rád vylez z rakve,
sed na ni, údy svoje protahoval,
i prsty křupal. Prohlížel si věnce,
stuh nápisy si četl, promýšlel je,
a mínil: Tohle měla by teď vidět
má stará máma! Nebo naši ze vsi,
pan farář s učitelem! Moje sláva!
Jak Honza v pohádce! Jsem víc než princem!
(Ty pojmy matky, kněze, učitele,
vsi jeho – nebyly však představami,
smrt z duše jeho vymýtila všecko
a zbyly pocity jen... Matka, farář,
učitel, víska – všecko bylo pocit.)
No, narodit jsem se sic nedovedl,
leč umřít uměl včas a na svém místě.
A co z těch řečí člověk profituje!
Už vím, co byly kdysi Thermopyly,
co Marathon, i v dějinách se vyznám:
já přemoh vítěze jsem z Bílé Hory
a v dějepisech děti čtou si o mně –
vlast – svoboda a volnost, a já za vším,
jak říkám, štěstí člověka si najde
i po smrti.