Drahý příteli, ó, byste věděl,
radost z mateřství co krve stála!
Nemoc vražedná, jež upoutala
na lože mne na několik neděl,
zůstavila stopu svoji děsnou.
Lékaři mne těší, že prý zcela
zdraví se mi vrátí s novou vesnou,
naděje bych prý jen neztrácela;
já však cítím, – a Bůh svědkem je mi,
předtucha ta málo že mne leká, –
že již ani vesna nedaleká
nedovede kouzly svými všemi
zadržet, co jest mi usouzeno – – –
Ta jen v duši myšlenka mne pálí,
že tak záhy Jaroušek můj malý
– Vaše hle! jsem dala jemu jméno –
osiří a že pak za čas krátký
nové snad se dostane mu matky,
jejíž jinam přikloní se cit,
která ráda nebude ho mít.
Díky za Váš dopis! Před tyranem,
v jehož moc mě vrhl osud zlý,
útěchou mi bude, talismanem,
v nejtěžší jenž chvíli vykouzlí
vždycky před můj zrak tvář Vaši milou,
která novou ozbrojí mě silou.
Díky za tu něžnou péči Vaši,
za ta všecka Vaše slova zlatá,
jimiž posílena volně z bláta
sobectví se duše moje vznáší!
Žití bouř ať vůkol řádí lítě,
trpět budu klidně – pro své dítě!