Sto prošlo let a hudby Tvojí síla
zas kouzlem stejným v srdce naše bije.
Jeť krása věčná, je též harmonie,
jež lidstvo rozeštvané v celek váže.
Nechť s mečem v pěsti vzpínají se páže,
nechť zuří hněv a neshod sterá vlna:
jak hudba krásy zazní čaruplná
té nesmrtelné, jež všem věkům patří,
hned rozvadění svoji jsou a bratří
a v říši ducha, věčném hodokvase,
juž jedno lidstvo svorně objímá se!