Vše vůkol spí. Klid velký srdcem vane,
v sluch neurčitě vzdálený zní šum,
to rudý žár v tiš noci zadumané
se sloupy kouře stoupá k nebesům,
a dálkou kolejí stín chvátá blíže – – – –
jak upomínky trudné starý žrec,
jenž hlásá v noc, tam, blíž té strážné chýže,
jak na koleji zhynul zoufalec – –
a za ním druhý, který chmurně bájí
zvěsť o druhu, jenž v srdci štěstí nes’,
to sladké štěstí, jež se rodí v máji, –
a co květ zlomený na kolej kles’ – – – –