V tom věďma znovu ze sna vyjela:
„Krev, krev se valí!“ vzkřikla zděšeně,
a proti Nynvě pěstí hrozila.
A Chrudoš mečem o krb zabušil,
až jiskry vyletěly z kamene,
a tvrdým slovem věďmu káral tak:
„Co skuhráš, stvůro, na niž zapomněl
čas, jenž přec všechno schvátí proudem svým?
Chceš, abych konal úkol jeho já,
a tvého žití nekonečnou nit
pro vlastní pokoj přerval mečem svým?“
Však věďma nedbá jeho výčitek:
„Proč hučí kolem domu vichřice?“
Tak zvolá úzkostlivě bědujíc.
„Jak po kořisti lační dravý pták,
tak ona po požáru hladoví.
Já vidím ji, jak tluče křídlem juž,
by jeho vzmachem rozdýmala žár!
Krev valí se! Smrt bledá vešla v síň!“