Janík spěch svůj ihned ještě zdvojí.
A hle! se zlaté tam zámku střechy
bílý orel vstříc mu křídly mává.
Stojí Janík už u vrchu paty,
hbitě stoupá tam, kde zámek zlatý
zaplaší snad jeho žal a vzdechy,
Anulěnku buď mu opět vrátí,
aneb jej též dračím spárem schvátí. –
Otevřena hle, je zámku brána!
Valašku teď Janík sevře v pěsti –
život jeho v ní a jeho štěstí! –
odvážlivě kvapí na šarkana,
jenž už v bráně z dvanáctery tlamy
proti němu oheň chrlí samý.
Skok! a Janík valaškou veň švihne:
první hlava kutálí se dolů.
Zasípěl drak, jedenáct hlav spolu
divým ohněm po šuhaji střelí.
Ten však odskočí a opět zdvihne
k druhé ráně valašku svou – celý:
druhá hlava u nohou mu leží!
Odskočil však tentokrát jen stěží;
neboť proud ohnivý ze hlav draka
jako blesk vyšlehl na junáka.
Sotva šlehl, pod ranou juž třetí
k nohám hocha třetí hlava letí.
Hoj, a darmo šarkan vztekem sípí,
darmo soptá ze hlav žhavé šípy,
Janík rube, sráží jako trávu
šarkanovi za hlavou dál hlavu.
Dobil ho a do vnitř zámku kvapí,
do zahrady, z kořenů kde lípy
teče hojný pramen vody živé.
Zlatý pohár šuhaj ruče lapí,
vody nabere a v slasti divé
ubíhá s ní ze zlatého hradu.