Kvil divý znovu lesem zatřese,
a jako štíhlá sosna, kterou blesk
na chlumu hory zhoubně zasáhnul,
tak k zemi padne lepá Libuša.
A Vlasta prchá, bědující, v les,
a Lumír zvedá kněžnu se země,
a jako v létě dešť tak lije se
na čelo její proudy jeho slz...
A bílý její kůň teď přicválá,
a Lumír na hřbet jeho vsadí ji,
a vzdychaje, ho vede lesinou...