„Věčný bože,“ v slzách Hanuš zas,
„hle, též anděly náš zrodil čas!
Bratře, otče! srdce tvého krása
sluncem se v té koby temnu jásá,
věřím ti a nelze přijmouť přec,
hřích tvé smrti nechce nésť má plec.
Ty chceš mříť? vždyť dcery něžné vnady
urvala by cizopasná sběř
dřív, než by ji zavraždila, věř,
za pokutu stejné s tebou zrady!“