Vím, kde to bylo, a hned nevím snů zas měnou.
Kraj bílý pod sněhů sní nadýchanou pěnou
– zde rovina, vln onde návěje, les, chlumy –
a ticho strnulé i loskot koles tlumí,
kde dlouhou alejí mé jede čtverospřeží.
Ční topoly jak hroty gotických tu věží
zdob hustě prolamovaných, s nich časem dolů
sníh v kločkách měkce řine do silnice zmolů.
V tom náraz, otřes, pád – vůz bokem sedí v sněhu.
Jen tuším nohou šust. Kams u chvatu a běhu
jdou pro koláře snad, vsi někde ku kovárně,
leč oknem rozbitým kam po nich hledím, marně.
Chlad mrazí mě. Ven z vozu. Bez lidí jsem, sama.
Sníh sesouvá se z příkopů, jak sluje tlama
by pod nohou mi zela, ale bez obavy
hloub do ní klesám: Stříbra hromady, tok, splavy
se pod ruce mi hrnou, stěn kde chytám se a držím,
a padám radostně – toť k peněz hojným stržím!
Co na tom, že mě mrazí ostrý dotek jejich,
když náhlých bohatství jen tonu ve peřejích,
je k sobě hrnu v náručí, v klín, na hromadu,
– ach kdo ví, čí jsou! – hladně za ňadra je kladu.