A rci, proč přišels? Však ne. Nemluv. Slyš mě.
Tribune, slyš mě. V ruce tvojí leží
můj život. Chraň mě, císařovnu svoji.
Já nejsem bídná. Nešťastná jsem pouze.
Jsi mužem, chraň mě. Veď mě před Claudia.
Ti otroci a libertini podlí
mu leží v uších. Svobodu dáš jemu,
mne osvobodiv. – Proč se na mne díváš
pohledem zlověstícím? Přistup ke mně
a hleď mi v oči. Chci tě ráda míti
jak nikoho – oh, odvracíš se, muži?
Otroci podlí! Před dny několika
jak pes bys byl se válel u mých nohou,
pak z lůžka bych tě byla vyhodila
jak citron vymačkaný! Jak ty druhé.
Vy skety podlé, jež se potácíte
jak mouchy v podzim po tom našem těle,
vy netušíte ani, co je žízeň
a co je vášeň! Tribune, meč vytas
a bodni tedy! Proč se díváš na mě,
vojáku tupý! Ano, tak jsem žila,
kdo chce mě soudit? Claudius, ten hlupák?
Či jeho senat? Jako jed jsou muži,
čím víc jej bereš, tím víc protiví se
a tím víc dráždě vraždí. Nuže, bodni,
otroku bídný, bodni Messalinu –