Zbělely jí vlasy, ústa oněměla.
V kapličce si denně jako dříve kleká
smutná, ale klidná. Dědinka pak celá
horší se a diví, ale jenom čeká,
o Jezule nové nikdo nestará se.
Však to beztoho jen bude vdova zase,
jenom že as čeká, až se Václav vrátí.
Jistě potom oba budou o to dbáti
nahradit, co kterás ruka drzá vzala.
A když nevrátí se? Pak by sama dbala.
Co by s jměníčkem svým vdova započala?
V útrapách a soužení přec ty časy letí.
Bože, vždyť to bude již pomalu rok třetí.
Lístek! „Máti předrahá, živ a zdráv jsem zase,
však se vám zas navrátím v lepším, Bůh dá, čase.
Více psáti nemohu. Buďte mi tam zdráva!
Přes Rus šírou Václav vám políbení dává.“