Sed těžce v návštěvní si křeslo
a zadíval se na básníka:
„Tak, Jene, pětadvacet roků...
A já ti přišel gratulovat
i za sebe i tvého tátu –
no, nediv se, i tvého tátu.
Je, pravda, sedm let už v zemi,
leč dneska mnou chce mluvit k tobě.
A dnes ti odevzdat mám odkaz –
tak nařídil mi, ne prý dříve,
až ráno v den, kdy dovršeno
prý pětadvacet let mít budeš.
Tvůj táta, víš, byl moudrý člověk
a opatrný – tak znal svět ho –
a podle běžné míry světa
byl tedy opatrný, moudrý.
A že byl taký, s hořem hleděl
na nepraktickou duši tvoji,
tys k básním tíh, ty s pohrdáním
ses díval na prospěšné cíle
i studií i žití toho
a hlavně: neznals cenu peněz –
to červ byl hrozný duše jeho!
Já hájíval tě, vysvětloval,
že vlastně to je přednost tvoje,
neb to je pevná moje víra
a potvrzena zkušenostmi,
že kdo těm penězům dá vládnout
nad žitím svým, kdo dá si jimi
běh jeho určit, ten se stane
otrokem toho plantážníka
a plantážník je hrozným pánem!
Před sedmi roky, když tvůj táta
se roznemoh, já slíbit musil,
že odkaz jeho, jejž dal ústně,
chci provést. Na vlas. Dneska ráno.
On doufal, že přec časem uzráš,
že zmoudříš, valně zopatrníš
a jako metu přesně určil
den dnešní. Renta, již brals dosud
dnes přestává. A kapitál ten
ti banka vyplatí – krom toho
ti odevzdávám depositum
dvou milionů, k tomu ještě
ti banka vypočítá úrok –
jsi, slovem, boháč, hochu milý,
dík moudrosti to tvého táty.“