Zveselení kalné nebe v rouchu modrém pozdravilo.
V hebkých ramenou zas bouři utišení oslavilo.
Mládenče, jehožto hladké čelo růžověnce nese,
Jenžto trudné tvory těšíš, ptactvo k zpěvu zůveš v lese.
Píseň má tě také vítá v provázení harfky zvučné,
Z dolin zpěvy sprosté ohlas tobě nese z louky tučné,
Řady sekáčů kdež křivé kosy ostří v tmavém znění,
K seku tys je vyzval vlídně po lijavce utišení.
Koberce, jež jaro dalo, chrustem vrhnouc kosa ruší,
Dívek plnorámných hejna v potřásání vlny suší.
Roztomilý, přelíbého utěšení plný čase!
Zděšeného smrtí jako anděl plavce těšíš zase;
V milostivém pohlednutí, v tichuplném usmívání,
Lidstvo zapomínat učíš na povzteklé bouře vání.
Blažícím ti vysvětlením oka všecko obět pálí,
Tebe usta, srdce, tělo chládkem občerstvené chválí.
Z středu běhu svého, zatím pod oponou tmavou moků
K snížení se žene slavná kule slunce v bystrém kroku;
V zlata dokonaném šperku slepícího vyjasnění,
V plné vznešenosti, hory ještě slaví jeho dlení.
Letem bystrým plameniny jiskrosršné k uhasnutí
K pěnícím je nesmírného moře vlnám letět nutí.
Pohled jaký na oblohu, modrost kterou obaluje;
Před soumrakem posléz ještě oko jasnem zveseluje.
V dálce dechem větru plují klasné role v veselosti,
Mrakověnec oko jímá barev krásnou mnohotností.
V stínu modrotmavých lesů vrcholiny kamenité
Růžovými prouhami jsou přetažené, v zlatu svité.
Proudu hladina prv modrá, v řeřavosti nyní plyne,
Sloup se z ohně slepícího do hlubiny proudu vine.
Ejhle! císařovna spěchá k skalám v vážném postoupení,
Ptactvo s ní se loučí, v hájích hlučné provází ji znění.
Již se letem k horám blíží, již se v dálce topí, tratí,
Nebe růžemi plamení, hory ryzím ohněm zlatí.
Soumrak líbý od východu v oblacích se ukazuje,
Zvonek příchod jeho s věže vrchu dolům oznamuje.
Netopýřík vyprch z skouly, v okolí si lapá brouky.
Sekáčové k tiché vsi se ženou v řadě domů s louky.
Z vůně tmavých bezin poslyš jaká nyní kouzla v pění
Prchem vyplynují! v jakém mile ohlazeném znění
Hudebních teď zvuků hony z roštin líbě dřímajících
Ven se vinou! – v ohybáních jemných, srdce jímajících,
Dechu skrovničkého tahy, v nevyvážném nalezení
Z skladu písní nových, zpěvák ducha nutí k podivení.
Bez vší okojímající krásy těla, čarováním
Prsa rozkoší nám plní, okolí svým radováním
K veselosti zůve tiché, oboru, i porostliny
Proniká, i píseň zvučná jeho tře se v oudoliny.
Lidstvu šerem okřálému laskavý cit v srdce leje.
V mnohotném teď proměnění hlasu, v hloubce temně pěje;
V chvílce, v středu váhavé se slabým dechem s písní plazí,
Brzy během do výsosti z hluboka jí doprovází,
V volání kdež přeroskošném sem tam kolik chvilek pluje.
Na početí změny dálší tejně zatím přemyšluje.
Potom z hrdla outlínkého množství hrne v okamžení
Zadržených krasohlasů v pronikavém hlaholení,
Kteréž v měnícím se zvuku z houště do veškera derou,
Až pak v nepozorovaném tichu šeptem konec berou.
V chvílce, v měké padá lehce z ticha zase naříkání;
Ohlas pronikavé pění rozptyluje v křovné stráni.
Ve všech zvucích hlasovodů měkých kluzem lehkým bloudí,
V okamžení k přechodu se tvrdému zas z ticha loudí:
Nejkrásněji odměřeným obratem teď hlasy třese,
Brzy z dosažené výšky ohlazené k hloubce nese,
Brzy tahem sílícím se, brzy tržně výraz dává,
Až pak v klokotání zvučném píseň slavnou dokonává.
Doly rosou ochlazené ticho milé sladce blaží,
Větříček se více ani břízkou vrznout neodváží;
Ani v trávě s zavitými modrozvonky zašustění,
Ani třtiny na rybníce pohýbnutí slyšet není.