Ó králi! Shléd’ jsem Krista Ježíše –
ach, jeden jeho pohled pravil víc,
než slovem lidským vyjádřiti lze.
Já před ním klek’ a prosil v pokoře,
by dovolil, bych jasnou jeho líc
směl malovat, a drahý obraz ten
pak do Arménie nést co památku
tu největší! On snivě usmál se,
a já se pracovati jal. Však žel,
má ruka třásla se, a do očí
mi slzy stoupaly, a srdce tak
mi tlouklo tesknotou a radostí,
že byl jsem slep a práce neschopen.
Já třikrát začal rysy tváře té
na plátně značit, třikrát nezdar můj
mě plnil zoufalstvím, a nešťasten
já s pláčem líc svou zastřel. Kristus pak
když viděl bol můj, ke mně přistoupil
a pravil tiše: „Zanech smutek svůj,
já pomohu ti!“ Na to bílý šat
vzal z rukou matky své a vnořil tvář
tu svatou v měkké z vlny předivo.
V tu samou chvíli, velký zázraku,
na bílém šatě jeho podoba
tak jasně jako hvězdy zářila,
a svatý obraz, hle, je v rukou mých!“