Slunéčko teplé svítí do oken,
na řimse holub bublavý se hřeje, – –
jak milo venku! prvý jarní den! –
A mně tak mrazí, až se duše chvěje. –
Co Ludmila as dělá ubohá?
Kéž vymodlí si pomoc od boha, –
já nemám, nemám více žádné síly! –
Ubohé dítě! Za kratinkou chvíli
odejde na vždy ve svět chladný cizí
a v jeho proudech utone a zmizí.
Utone, zmizí! děsivá dvě slova, –
Zda sejdeme se někdy přece znova?
Ne, nikdy více! na protivné strany
se dělí náhle naše pěšiny
a naděje – to marný kvítek planý! –
Ach zdá se mi, že někde zvoní hrany
a zvony duní, – hlahol jediný:
„Utone! tone!“ – Žal mne jenom šálí!
jen srdce bije a v něm vina pálí.
Kdo vyhání to ptáče v cizí svět?
kdo hříšnou rukou trhá vonný květ,
do kalných vod jej chladnokrevně hází? –
Snad ptáče slabé zloupí ostříži
a kvítek svěží v kal se pohříží – –
Ó, řekni jí, ať odtud neodchází! –
Vždyť na tebe snad, na tvé slovo čeká. –
aj, čehože se tvoje srdce leká?
Jen pospěš, pospěš a zachraň ji – sobě! –
Vše marno! pozdě! – Pozdě! znova dím, –
nač rozjímání? buď jen statečným
a vzdoruj srdci, chvilkové té mdlobě! –