– Však tohle všecko měl bych vlastně říci
jí do očí, jen jednou ještě v oči
a naposledy, ale říci všecko...
Snad vyjadřoval jsem se dosud planě
a nehleděl, zda slova jdou jí k duši,
a když jsem vlil své city v rozměr veršů,
ty verše brala s úsměvem vždy vlídným
jak prsteny, jak spony, náušnice,
jež ženy vlastně nosí k vůli lidem,
a spokojeny jsou, když pochválí je
a obdivují hosté při návštěvách
a známí po ulicích a dav v cirku –
a já jí vlastně nevyložil nikdy,
že ve verších těch duše moje mluví,
mé srdce pláče, moje bolest sténá...