„Doktore, kdo začíná tak záhy
jak my, řekněm ve třinácti letech,
záhy přestane. Ach, druhé dítě,
víte, ultra posse nemo. Žena
už jen oči moje k sobě táhne...
Kde vzít rozšafné to tempo žití!
Sladkým volným rytmem též to zvali.
Děd můj seděl klidně, četl knihy,
ryby chytal, dovedl se dívat
do krajiny, do modravé dálky,
na oblaka, rcete, chápete to?
Čím bych platil, kdybych tohle svedl!
A on docela prý v takých chvílích
ani nemyslil a nepočítal – –
šedesáti roků se vám dožil...
Máte pravdu: oni šli jen krokem,
my se ženem tryskem žitím svojím,
proto dříve dobíháme k metě.
Víte, že mi chvilkou napadává,
pětatřicet roků že je dosti?
Že je všechno v nich a vším jsou plny,
čím si kdysi lidé naplnili
sedmdesát rozvážlivých roků?
Veronal jste řekl, jeden tablet –
zkusíme to. Well a na shledanou!“