– „Na nebi svit slední hyne
na obzoru růžným jasem,
výše modro bledé kyne
v souzvuk smaragdovým pásem,
za nímž oko naše tuší
onu věčnost usměvavou,
v níž Pán kryje svojí slávou
sídla vyvolených duší.
Zda se ti tak drahý, nezdá?“
šepce Vlastislava druhu.
„Na nebi, hle, první hvězda
v onom bledějasném pruhu
který k sobě vábí, táhne,
předtucha jak krasších říší...“
Mlčí zas – rty sotva dýší.
Chvíle jsou, v nichž srdce prahne
po neznámé bolné slasti –
touha po životě, v smrti
když ta pouta těla drtí –
touha jako nad propastí,
jež nás vábí ve své bezdno. –
Tak nás vábí nebe hvězdno –
ona propasť nekonečná,
děsná, tajemná a tmavá,
v které nás buď očekává
věčné nic – neb žití věčna –
„Žijem nad propastí děsnou,
menší než ty mušky v trávě,
které každou novou vesnou
vznikají a hynou právě.
Zřel jsem bídu kolem sebe,
ubohé to lidstvo celé,
zmrzačené v duchu, v těle,
deroucí se o to nebe.
Často zřel jsem mrzáky ty
pracující bez ustání,
aby mozoly jich dlaní
byly jejich děti syty; –
v duchu zřel jsem zatím červem,
jenž se člověčenstvem zove,
Jak obrací mlýnským žervem,
potravy by získal nové.
V duši mojí bolest krutá
jako žhoucí pára tryskla,
jak by ruka nepohnutá
v srdce vřelé ocel tiskla.
Klesl jsem tu na kolena,
cítě v prsou ona muka,
pod kterými lidstvo sténá,
pro něž Kristu srdce puká.
Zrak mi zamkl úžas bolu:
nechtěl jsem to tvorstvo zříti,
které klesá v propasť dolů,
při tom ale myslí, cítí,
trpí, umírá, se modlí,
proklíná – vše bez naděje –
kdy však s nadějí se děje,
pouze mžikem u ní prodlí,
aby kleslo v propast věčna. –
Kolikrát já prožil dobu,
která připravuje k hrobu,
ptal se se zoufalstvím boha,
zdali za ta muka mnohá –
jedna oběť dostatečna.
Neodpovědělo nebe.
Tu jak děcko v noci temné
hrůzu pocítil jsem ze mne,
schoulil jsem se v sama sebe,
přál si aspoň jedné duše,
která by mne toutéž silou
obejmula v lásky tuše,
která by mi byla milou,
nad vše, na zemi té bídné;
věřil jsem a věřím posud,
že jsou bytosti ty vlídné,
které řídí lidský osud;
které lásky věčnou strastí,
neskonalou, nezměřenou,
zachrání nás nad propastí,
do které nás proudy ženou;
že pak taká láska svatá
neskonalá, nezměřená,
která za nás v oběť chvátá,
jaké schopna matka, žena,
musí obměkčiti toho,
který nás tak bídné stvořil.
Dosti – řekl jsem snad mnoho –
vždyť mám tebe!“ – dohovořil.
Šumí řeka klidně dále,
k moři blíže – svojí vlasti –
jak ten čas, jenž s lidstvem letí
do neznámé do propasti.
Šumí řeka, šumí stále –
milenci dlí ve objetí,
nad pohádkou zamyšleni,
nad pohádkou srdce, žití,
smrti, – které v pravdě není.
To, co v prsou vlastních cítí
jest pak věčna vlnobití –
tepot srdce – všehomíra.
Jest to hymn, jenž uzavírá
v sobě taje netušené,
v kterém vešken život zmírá –
nové bujné puky žene –
„Slyš!“ se dotkla jeho ruky –
slyš! to v dáli, dáli, dáli –
slavičí zní sladké tluky –
blíž a blíže zaznívaly.
Probudil to měsíc jasný
ohlas kouzel čarokrásný,
kouzel kraje toho kolem,
že ta divůplná píseň –
budí v prsou sladkou tíseň –
něhu, promísenou bolem?
Tóny jasné, vítězící
kouzlí rozkoš v jejich líci,
hned zas v oku jasná vláha
nad něčím, co k srdci sahá.
Šepce noc to svoje vzdechy:
vážné ticho, plné těchy.
Časem, jako hvězdky dráha
svatojánský brouček hoří,
kruhy lesklé kolem tvoří.
Nad nimi pak neobsáhlá
vinula se pásma hvězdná –
oblasť vábná, která táhla
duše k sobě v propasť bezdna –
v propasť, která září květla
čarnější všech drahokamů –
nejsvětější chrám to chrámů –
duší prazřídlo a světla. –