Však noha vázne ve loudavém kroku,
hosť náhlý, slza vystupuje v oku,
a ve prach padá, jako oni snové,
již přišli ke mně s říše myšlénkové,
když ve smutku jsem pod větvemi seděl.
Co zbude ze mne? – Kéž bych aspoň věděl,
že marným není celé moje žití,
že byl jsem k nebi paprskovou nití,
a že se stanu svitem tichým, stálým,
jejž po dni parném na luně si chválím.