Proč se tak směješ! Dej mi ruku svoji!
Ó, znám já dobře nahořklý tvůj smích!
Vím, kterak často v krčmách zapadlých
své rozumy jsi rád všem vykládával –
tím hlubokým a klidným hlasem svým
a pro život jsi dobré rady dával
nám mladým hochům málo zkušeným.
Ba, doposud tě, starý brachu, zřím,
jak skleničku jsi v obou dlaních svíral,
do bílé pěny neodvratně zíral
a rděl se víc a mluvil tíž a tíž
a hlavou kýval stále níž a níž.
A říkával jsi: „Běda, hoši, běda!
svět nestojí teď za lok vody již
a, jářku, blázen, na světě kdo hledá
pro sebe štěstí, – najde jenom kříž!
A když tak někdy dumám o životě,
tu počne se mi věru v lebce tmít. –
Čím že je člověk? – K věčné zrozen psotě –
Eh, jářku, hoši, dnes je těžko žít!
Nu vy jste mladí, což vy ještě víte!
Nadějí máte všichni na koše,
věříte ve sny, kolem sebe zříte
jen ideály, lásku, rozkoše.
Hahaha! jářku, bláhové to snění!
naděje sladké ve šťovík se změní
a ideály, láska – toť je dým:
Co? – nesmějte se! já to tvrdit smím!
vše na světě je dým, ba pouhý dým!
A nakonec, – proč o tom přemýšleti!
Ať bez cíle svět motá se a letí
a za štěstím se hloupí lidé tlačí,
vždy od srdce se musím smáti jim. –
Já vím co vím: že všechno je to dým!
Mně, na mou duši, dobrý doušek stačí,
a padne-li mně v kartách dobrý list,
toť nejvyšší je blaho, – tím jsem jist!“ –