Tak hovořili tito čtyři spolu
pod nebem bez hvězd. Stráž, jež ve plápolu
těl škvařících se, doutnajících cárů
a v jisker dešti a v reflexu žárů
dne ruchem zpita zemdlená zde bděla,
z jich řečí temný smích jen uslyšela,
jenž ironicky, blasfemií v čtvero
se úhlů světa nes’ a znikal v prázdnu
jak žebráka ston, jak popěvek bláznů:
„My, Kriste, hlídáme zde – quemadero!“