Vlníte, vlníte se, lesy, posunkem, dětinským jaksi, schytáváte
větrné prameny kraje jak rozhozenou přízi,
rázem jí snujete v ovzduší pravé, jehož nedýchám již,
ale jím – jako chléb, jako chléb: požehnána budiž chuti
plynoucí, planoucí, drahocenná! Konáš, že slzím.