na sklonku stálo juž a přádalo
kol žlutých stromů v staré zahradě
čar plný touhy, plný snivosti.
Pod šumnou lindou Olgerd spočíval
tak nehybný, jak by juž mrtvým byl.
Jak vlny traviny se čeřily
a klonily se přes něj, jak by rov
juž nad ním sklenout chtěly před časem,
a jako němá socha náhrobní
stál vedle svého pána bílý kůň
jak kamenný. Jen hřívu pozvedal
mu občas vítr... Olgerd hleděl naň
a dojat šeptal: „Ó, můj příteli,“
a slabě rukou máv’. Pak pozved’ zrak
ku nebi bledému a sinému,
kde mrak jak orel plul... a myslil si:
„Kéž v onom světě, v onom tajemném
se s touto němou tváří shledám zas!“
Vzdych’, zavřel oči, jeho myšlénky
teď určitosti jasné ztrácely,
cos jako dřímota jej schvátilo,
a zdálo se mu, že se povznáší
na bílém koni svém tam k oblakům,
a hloub a hloub do tůně nebeské,
jež víc a více zlatem planula,
a byli teď u brány ráje juž,
on Olgerd Gejštor a ten bílý kůň...
Zář nevýslovně světlá, kouzelná
vstříc proudila mu, oslnila zrak
a v paprscích těch čistých, démantných
se nesla luzná, svatá postava,
by vítala jej v lůně věčnosti,
a poznal ji, a blaho nesmírné
jej schvátilo jak řeka bezedná,
když ona, kterou v žití miloval,
se plna dobroty naň usmála,
ve velkém slitování... Zašeptal:
„Ó, královno...“ Tu náhle zbudil se,
a z Rožmitála Lev teď před ním stál
a volal rychle: „Vstaň, jde k tobě host...“
Však než se Olgerd mohl vzchopiti,
na polo teprv ze snů probuzen,
pod staré lindy přišla královna,
a nevěděl, či sen, či skutečnosť,
co udiveným zrakem vnímal teď.
Tam proti němu stála, pod stromem,
svým bílým prostým rouchem oděná
a zlatou září slunce oblitá
jak letní oblak zorou. Třímala
tu jeho knihu v bílých rukou svých
a vlídně z výše své mu hleděla
na bledou tvář, na které chvěly se
těch šumných listů stíny měnivé.
On hleděl na ni jak na z nebe zjev,
a ona světlá, luzná královna,
krok učinila blíž a pravila
svým tichým, snivým hlasem andělským:
„Já slyšela, že, pane, chorým jste,
tak chorým, že juž kloníte se v hrob,
a proto přicházím, bych zkusila,
zda možno snad vás opět uzdravit.
Vy řekl jste, že vaší sudbou jsem,
nuž, vaše sudba nyní káže vám,
své chorobě abyste odolal
co křesťan a co muž. Já kážu vám,
to strašidlo abyste zapudil.
Chci, byste, poslušen mi, dále žil.
Tak pouze dokážete oddanosť
mi svou, co pravý rytíř dámě své.
Já dovolím, byste se rytířem
mým nazýval. Můj choť to dovolí.“
A mlčela, a Olgerd zachvěl se
a sebral síly své a poklekl
a klonil hlavu v trávu hluboce,
vzal lem jejího roucha, přitiskl
jej ke rtům, „díky, díky“ šeptaje.