Co zatím tvrdý dub sám, jako vraha zjevy
na skále vyprahlé, všech lidí vzdálený,
vždy smuten, zamračen, bez těchy, bez úlevy
hnal v mračna větve své a v půdu kořeny,
jen ptactvu dravému své nastavuje údy,
a šelmě zuřivé svůj otvíraje bok
byl lidstvu k postrachu, neb jeho tělo rudý
tak často máčíval té lidské krve tok.