Král Hakon osaměl. Vše odešlo –
jen teskné stíny táhly komnatou,
jak v nočním tichu duše zemřelých,
by gratulovat králi přišly též.
A divně bylo mu. Šly vzpomínky,
jak ptáčat hejna, vítr severní
když v bělokoré pře se kmeny bříz
a hejli, dlaskové a jíkavci
se na jih tlačí... Oči přivřené
zří v jiný svět a staré obrazy
ožily zase, vzplály barvami,
jak čaroděj by se jich dotekl
svou hůlkou kouzelnou... Jak skvělé jsou!