Tam patří na dav; jará zář plá v oku.
Jde Přemysl tu po Libuše boku
čarovnou září leposti se skvící;
tu svatý Václav s usměvavou lící,
v železném pancéři jde Vladislav,
jak u Milánských přioděn byl bran,
a dále nese vánků lehkých van
dva ladné zjevy – lepou Dagmar s Mladou;
zbroj těžká toho reka na to chrastí,
jenž na Hostýně západ zbavil strastí
tatarsky tatarských. – Tu on – jenž zradou
kles’ v náruč smrti na Moravském poli,
s ním česká sláva na krvavé lůže.
Z ran tisícerých vykvétají růže
tak jasně rudé jako svěží krev. –
A na trůn used’ Otokarův zjev
a jeho mocný zvučel hlas, jak zvon:
„Zda tobě, vnuku, po života skon,
jak nám, ta česká sláva bude mila?“