Krev stydne v srdci, dřív vřelá,
v mysli mé plno je pavučin,
srdce mé samý je stín...
Pojď ke mně, má neťko osiřelá,
pohleď mi do kleslé tváře
svým okem důvěrným,
plným záře,
srdce se zjasní pak, já to vím;
pohlaď mé vrásčité čelo,
aby zas pokoj mělo,
přiviň se na mou hruď
a všecko se rázem změní,
den bude pln ptačího pění, –
pak nech mne usnout a juž mne neprobuď!