„Mnoho-li žádáš?“ zaznělo vedle.
Po jeho boku Jarmila stála.
A s mrakem hněvu na tváři zbledlé
on trhl sebou a vzkřikl temně:
„Hoj, příliš směle se mnou jsi hrála!
Ty’s jako had se dotřela ke mně,
slídila’s všudy po stopě mojí. –
Proč se mi nyní do cesty stavíš?
Jdi!“ – Bez pohnutí Jarmila stojí.
On dupl nohou, neschopen slova.
„Mnoho-li žádáš?“ ptala se znova.
On sypěl vztekem: „Co že to pravíš?“ –