A tak jsem tě uzřel, ó země! Nad mořem, v stříbře jež hra,
světla jak úsměv bílý, dlíš, Diorozená!
Olivou bují tvé stráně. Břehy jsou z mechové mhly,
dcer olympských růžové paty by měkčej v chlad koupele šly.
Z údolí hudba i z hájů: to Charitky, při zvucích strun,
hymnus Radostem pějí, jež jasný vytvořil um.
Jdou bílé průvody přísné s jalůvkou obětní v před
k oltářům, špalda kde dýmá i posvátný mokvá med,
zatím co na svahu hory, o kopí opřen a štít,
sní mladík ve zbroji zářné, jak proslavit sebe a lid.
Ó pravé ty Ctnosti kraji! Kde Hrdina vykročil v dál
za ženou vážných očí, ne tou, jež barví si tvář,
kde rusí bohové mladí rukou, jíž vzňatá chví krev,
rozepínali pasy smrtelných pozemských děv,
jak tvým jsem zahořel stát se! V tvých vod se ponořit zdroj,
kam nebeský Vozataj smáčí zlatem okutou oj!
Ó pokojné krásy matko! Tvé mramorné rámě já práh
na svojí ucítit šíji, svůj neklid, úzkost i strach
pod fialkovým tvým dechem zřít v lehký se rozplývat kouř,
jak Východu vanutí vlahé na nebi rozhání bouř.