Na dávný večer vzpomněl jsem v tu chvíli:
To v dálném bylo kraji, velikého
blíž města. V rudém svitu z výletu
se navracely řady kočárů
a pod kopyty koní růžový
se vznášel prach. A městských dívek řad,
na paže milovníků zavěšen
– růžemi šípků ňadra zdobena –
se vracel němě z hloubi tmavých lesů
a ještě – v mdlém jak dozvuku – jich taili
objala časem ruka milence.
A čet jsem v ohbí stichlé silnice
tři slova, vrytá hůlkou do prachu:
„Vše zmůže láska“. A teď v hořký smích