Sen viděla... Duch zpět ji nesl
z tmy modrou nocí plnou bílých hvězd,
jichž nedosáhne toužnou rukou,
však také moře v příboji,
co po ní pne svou temnou pěst,
jí pod nohou jak vlny skálu tlukou,
ji nestrhne. V mlh závoji
se od vln dělí výspa bílá.
Kam na ni klade nohu pevně:
poušť Thebais se rozestýlá
jí v ústrety – – Jak světice
jde ona sama vesnou čarovnou a svěží.
Klid jitra na oasách leží,
jen její čistý hlas v něm pěje
dni Alleluja, vánek „Alleluja!“ věje,
i palmy, hlavy kloníce,
kde na východě v oblaku se Kristus bílý sněží – –