Viděl-li pan Klíma na oči obě,
Slyší-li ještě dnes na uši obě –
pak nechť si vzpomene, koukne a srovná:
tenkrát tak nebylo, jako dnes zrovna,
tenkrát šlo o vojsko a s vojskem o stát,
tenkrát se nemohlo přihlížet, postát –
byly to obzory hrozivé rudé
(kdo moh jen tušit, čím stát ten dnes bude!)
já tedy, jak tenkrát mou věcí bylo,
konal jsem poctivě to svoje dílo,
neškrtil, netrestal – jen přístup nedal,
co zatím v „Lidovkách“ vtip se jen zvedal,
pan Klíma a páni podobní jemu
robili žerty. No, zvyk jsem tak všemu,
že už jsem nesmál se, když je tak sili.
Pak jiné mocnosti mě vyléčili
z pojmů o čestnosti, pravdě a práci,
(těžce se nabydou, lehce se ztrácí),
já šel a díval se na frašku naši,
jak se vším hraje se, jak se lid plaší.
Pan Klíma tvrdí dnes s rozšafným gestem,
že komunismus je zkaženým těstem,
žvanění, bezzubých prý maškaráda –
proč tedy kousá v něj reakční vláda,
proč kousá do všeho? – řekněm to přímo –
však máte dokladů dost, pane Klímo,
jenom být upřímný, jak muži sluší
a slyšet poctivě na obě uši –
leč jedním jazykem mluvit. A zase
jsou jisté rozdíly ve věcech, v čase:
zavírat okna, či skla v nich drtit?
Blázna dát v kazajku anebo škrtit?