Svět dnes podvrhem svým, však zítra se spravuje jiným:
„Dnes jen pro dnešek jest, a pro zejtřek nastane zejtra.“
Záměrem všecko je svým, jen prostředky mění se denně.
Kosa ke pšenici jen způsobným ostří se brouskem:
„Brus tedy pudidlem jest, nebo ke věci působní kosu.“
Zde kdo v rozpaku jest, jak svou si tu vyseče stezku?
„Nejprvé mysl si dej, změř nádobu, ohledej brousek;
to když na sebe jde, co ti vyrostlo, posečeš chutně.
Ve věci roztržité jen mysli je potřeba stálé.“
Mysl nestálá se ze skutků vrtkavých jeví:
muž když nemužem jest, snad peprným zhojí se lekem?
Věz, že peprný lek i každému žaludku zdravý.
„Peprný díš?“ – V zlém jest, kdo lečí se v bolestnou chvíli
naruživě a pepře si dá víc, nežli mu třeba.
Tělo v složení svém jest otrokem, žaludek pánem:
všecka od něho moc vychází a životní tělo!
Bez něho tělesný stroj, ba i obrový, mžiknutím shrkne.“
Sladká směsice však i silnému žaludku škodí:
sladkost pro děti jest, a koření pro muže roste.
„Světu se zpomůže tam, kde způsobnost jeho se uzná.“
Pročež lékařství ber, jak z zkušení káže ti rozum:
nevčas výborný lék jest člověku trávícím jedem.
Světská světským chce jen zdárně se lečiti nemoc;
tělo k tělu jde, však mravnost k rozumu sáhá.
Mravní mor jest vrhem svým vždy nejstrašlivější.
„Nemoc i lékařství své jen z času si vybude jméno:
Krom času lékař a lék jsou zbytečné potřeby v domě;
zdraví neprospějí, a přec vyprazdňují měšce.“
Svět tedy nemoci své jen zvláštního lékaře hledá;
není-li moudrého zde, i Černila vezme si z nouze.
Dověra častěji víc, než umění lékařské léčí.
„Mravnou nemocí však jak duch, tak tělo se hubí.“
Člověka v spojení svém i mravně i tělesně mějme:
Mravnost bez těla nic a bez mravu tělo je mrchou.
Mravnost neurčitá však sem tam často se klátí,
ježto by pohnutkou svou jen přímou běžela stezkou:
proto i pepř a sůl jak tělu, tak prospěje duchu;
obojí vlastností svou, kde naleznou neduhy, lečí.
Moudře-li ten jedná, kdo pernému léku se příčí?
Perníkem bude-li s to, aby zkvašený usadil rozum? –
Věčně-li všeliký pták má navyklou písničku zpívat,
kteráž přízvukem svým již z dávního uběhla zvyku? – –
Již tedy mluviti čas, zrak mdlý nechť zostří se jednou!
Důtklivý spis, jejž satyrou nazvali předkové moudří,
tresce neslušnost, však tají osobu, povahy křivé
uvede v smích, ctnost hájí a ctí; tudy k mravnosti vede.
Žeť pak svět všudy má, čemu chutně se zasměje moudrý,
co z toho? – Vždyť i moudrému dost se tu vysměje blázen,
jenž jako všeliký pták svou původní švitoří píseň,
nedbaje na slušnost nic, jen když se mu písnička zvede.
Koho se dotekne spis, ten arci že kysele hledí;
skladatel bez viny jest; nebo raněné osoby nezná.
Lehkosti, jichž všudy dost, si samochtíc vrážejí střely.
Bodnutí zahojí hned, kdo mravný vykvasí neduh;
mravně kdo zdráv, můž bez strachu hrát si i střelami těmi.
Dokud troudí se cit; jest znamení potěšitelné –
naděje opravy. Cit když otupí, po mravích veta! –
Satyryk důvtipem svým víc mravnému prospěje světu,
nežli i ten, jenž zásluhy ctné v svém plemení měšci,
chudobu zákonem tře a se bohatí nástrojem tímto,
uhne pravidlem však, když musil by zavadit o své.
„Zákon proto je dán, aby lidskému dobrému sloužil:
moudrý v nynější čas jen výnosným uměním moudří.“
Takovým ohlavem svět, ach nastojte! vodí se dávno.
Může-li satyryk tvůj, když tomu je tak, se tu ozvat? –
Víc než ten, jenž krásí se tím, co bližnímu pobral;
nežli i ten, jenž pro velký nos rád soustruje brejle;
pravdu zakalí, leč pak vylíčí tak, že se líbí.
„Mistrem v řemesle jest, kdo rozumí řemeslu svému.“
První ke věci krok, když řídí se opatrností,
žádanou užene věc a k zištnému přivede konci:
ten, kdo počne si v Ach, věz, druhdy že uvízne v Ouve! –
Ne však uměním vždy, i příhodou stane se mistr.
Mnohý mudruje dost, však hluchým a mudruje slepým:
pakli že drsnatě jde, i zub svůj srazí si někdy.
Když tedy všeliký pták svou původní písničku zpívá,
kdokoli na uši zdráv, nechť přízvuku rozumí jeho.
Proto-li satyryk má, když bez brejlí užívá zraku,
mlčeti tam, kde lékaři dobrému mlčeti nelze?
Satyryk rozumem svým jest opravcem porušenosti
mravů a proto se vážiti má, že k dobrému vede:
víc než vznešený pán, jenž v svědomí pokoje nemá,
ačkoli švarný ho řád všech veřejných výčitek sprostí;
nežli i ten, jenž pána i čeledě směsičně šidí
mistrnou chytrostí svou – dle služby a úřadu svého.
Nežli i bojovník ten, jenž přeslici na místo meče
na pravý zavěsí bok a se k pokojným udatně mívá;
kterýž uměním svým ctnost hyzdí a nepravost krásí,
obrazy slaví a ctí, však živého sužuje bratra,
nečisté svědomí své mní penězi očistit svými,
o nichž se ví, že na každém trojníku sirotčí kletba
vězí a krvavé Ach! v tom prokletém pokladě straší.
Nežli i ten, jenž v úřadě svém, maje mluviti, mlčí –
mlčením častěji víc, než mluvením naloví rybář:
rovně i ptáčníka, že mluví-li, rozplaší ptáky.
Zisk již konečně chce, aby všecko se rovnalo k svému.
Cokoli čestného jest, ctnou satyryk obestře chválou;
vetchost uzřel-li kde, jen děravé směje se střeše:
protože vrabčata tam, jak mohou, se nejvíce hnízdí.
Vrabcův na vysokých co tu viděti bez brejlí – střechách! –
Jest tedy na místě svém, ba ví, než zákoník mnohý,
který bojí se v zákoně číst, aby neviděl zlost svou;
jenž oči má, ale jen k sobě a pro sebe hleděl;
jenž uši má, však jen aby vyslyšel pochlebování;
jenž mluv má, ale cokoli dí, v zlou směřuje stranu;
jenž tělo má, však jen aby v rozkoši volně se páslo;
nežli i ten, jenž čárku hájí, a smazuje řádky:
kopytem, praví se, svým že s Parnasu svrhuje umky,
ježto se vůbec ví, že v kopytě rozumu není;
nežli i ten, jenž za peníz bůžka si upeče k snědku,
štěstí, rozum a ctnost však za ořech děravý dává;
hříčky světí a ctí, ale moudrostí povrhne směšně:
aby si v svědomí zlém jen povrchně opatřil pokoj,
oběti dá tomu, jenž ani zlata, ni mumreje nechce,
protože čistá ctnost jemu vzácnou obětí bývá,
nečisté svědomí pak, byť dosti se třpytilo, – blátem.
Než ten, jemuž svět ani nebesa předmětů tolik
obsahují, aby záměrem svým se tu uložil jednou:
Bůh sám dobrý mu jest, když dá to, co dobrého žádá;
nejde-li všecko mu vhod, všem svatým i udělí výhost.
Nežli i ten, jenž obrazem svým jest podoben lidem,
vnitř pak cokoli má, jen dravému přísluší vlku;
k tomu i užive vtip, aby bližního neslušně tejral;
pálí světlo a šeredí brk, aby oklamal bratra;
uzlík blysknavý na prsou má, aby okřičel oko,
kteréž zdravostí svou, co se skrývá pod uzlem, vidí.
Nemocí všelijakou se svět náš přebídně klící:
tělesnou přemůže smrt, však svět ani nestačí mravné,
aby se opravila a věrně se vrátila k ctnosti.
Světu jest v potahu ctnost: nebo chválí, co chváliti sladko!
Silný se po slabém tře a chytrý si prostého sedlá:
nešlechetnost svou obranu má, když mrakotou vládne,
neb tudy způsobnost svou jen k vlastnímu zavede zisku.
Rozum položen jest mezi zboží docela cizí,
které se vycliti, však ani svobodně prodati nedá.
Všeliký na světě pták svou původní písničku zpívá,
nedbaje na přízvuk nic, jen když se mu podaří píseň! –
Není-li satyryk již tím mocným lékařem mravů? –
Navyklou zlost tepe, miluje osobu, povahy směšné
uvede v smích, ctnost hájí a ctí i potěší smutné.
Dobře-li ten jedná, jenž tomu se protiví muži?? –