Den tiše skláněl se, den před svatbou,
a Pia vyšla z domu otců svých,
ze síně soumračné, jak z hlubin vod
květ bílý vynoří se leknínu.
Za Apennin se slunce chýlilo
a přísně pyšné domy hleděly
v šer ulic siénských, však náměstí,
kde mocných Tolomeů stojí dům,
jsouc prostrannější, posud rdělo se
tím sladkým světlem zory večerní,
tak růžím podobným, a jako pel
svit kouzelný ten padal na tvář teď,
na čelo, na ruce a na šaty,
na celý světlý, luzný dívčí zjev,
jenž na prahu stál chvilku paláce
a s úsměvem se zdál těch vážných zdí.