Což tehdy satan do mne vjel?
Je dolů uvrhnouti,
ať mine rozkol, církve žel!
A za císaře hladkých slov
což nerodí kde země kov
i duby nad rákos a proutí?
Pryč, vari, lestný satane!
Leč nyní bouř tam zaplane
a hrozná výčitka mně na mysli tu tane:
Proč tehdy rány dopadem
já nesklál je, byť úkladem!
Muž – pozdní lítost bez činu mě rmoutí...“