mu dala k práci tato myšlénka
a loučiv na dlouho se pohledem,
tvář od královny posléz odvrátil,
chrám zanechal – a domů rychle spěl,
a uzavřel se znova v komnatu
a s novou pílí, šťasten, pracoval,
a víc a více Annu miloval,
však s city víc a více svatým snům
se podobajícím, a nebažil
juž ani viděti ji den co den,
když toho odříkání žádalo
to slavné jeho velké tajemství.
Vždyť v duši jeho žila jako květ,
jenž vůní svou jej blažil, věčný ráj
svou luznou vidinou mu kouzlila,
a její hlas mu stále v sluchu zněl
jak hudba nejsvětější pod sluncem. –
Svět ostatní kol něho zapadl
jak do mlžin, on na něj zapomněl.
Tak stalo se, že tušit nemohl,
jak zatím u dvora co nejtišej’
se zráda proti němu strojila.
Neb závisť sledovala jako stín
té velké přízni, kterou královna
na jevo byla dala tenkráte
na večer zahradě, a závisť ta
jak zmije rostla, která živí se
svým vlastním jedem. Sítě tajemné
se přely kolem jeho osoby,
lež, ploužící se neurčitě tmou,
bez jádra, matná, věčně měnivá –
vždy ale záhubná, jej třísnila
svou slinou žíravou a úmornou.
Jen šeptmo na počátku syčela
ta příšera na jméno Olgerda,
až slovo „pikhart“ jednou vyslovil
pán pyšný z Šellenberka, Petr Jošt,
ten dávný jeho tajný nepřítel.
Hned tisícerým echem dunělo
to nařknutí, a nikdo nepátral,
zda pravdu opakuje nebo lež.
To bylo v době, když král Ferdinand
do Prahy přijel, mraky hrozivé
když se všech stran se v Čechách jevily,
a o piklech když právě pikhartských
se nahlas mluvilo, a Ferdinand
když jako bouře hleděl na Čechy.