Naše první rozjímaní
Bude jednat o vdávání,
O němž vůbec lidinky,
Zláště ale dívčinky,
Jak o ňákém ráji
Rády poslouchají. –
Jindy, chtělali se dívka vdáti,
Musela se vykázati,
Že má pěkně v jedné řadě
Všech sedm P pohromadě:
Musela být pracovitá,
Pěkná, pokorná, pak pečlivá,
Pobožná a poctivá,
Potom tuším ještě peněžitá.
Jedno-li teď holka má,
Jen to kmitne, hned se vdá;
Velké P však musí míti,
Chceli brzo paní býti,
Sice přijdou colise; –
Musí míti – peníze!
Jindy, nežli bylo vdávání,
Bývala svatební smlouva;
Čech, jenž nyní staré zvyky zouvá,
Utvořil ze smlouvy – smlouvání.
Společenstvo drahocenné!
Povím hned, jak se to stává.
Smlouvčí, ten se na před žene,
Ženich za ním poklusává,
U stavení zastaví,
Na okénko zaklepají,
Hospodáře pozdraví,
Pak se ptají:
„Máte dceru?“ – „Máme.“
„Můžeteli pak ji vdáti?“ „Vdáme.“
„Mnoholi jí asi dáte?“ –
„My jí tolik asi dáme.“ –
„Polepšit se nehodláte?“ –
„Nemůžeme, nehodláme.“
Tatínek-li na svém stojí stále,
Jde se o dům dále.
O je! což jest nyní vdavek,
Kde se jenom měšec vdává,
K němužto se děvče dává
Jenom jako za přídavek!
Jindy prý to nebývalo tak;
Teď je všecko naopak!
Tenkrát žily moudré matky,
Tenkrát žili moudří otcové,
Dítky měli za nejdražší statky,
Blaho dítek byli jejich rájové;
Dítky k sňatkům nenutili,
Srdcím, jenž se vyvolily,
Bez zdráhání
Svaté dali požehnání.