A stařec dojat na to řekl jí:
„Vy svatá jste,“ a když mu bránila
tak mluviti, děl na to s nadšením:
„Jest v moci mé, přec dát vám útěchu!
Nuž, ukážu vám místo, pochován
kde leží ten, jenž drahý v žití byl
vám nade vše!“ A polo nesl ji,
neb příliš byla slabá, aby šla,
v tu vyprahlou teď, pustou zahradu,
kde Sandro někdy ležel zabitý,
a dole pod baštou jí naznačil
cos jako rov, tak nízký, pustý tak,
že slzy do očí jí stoupily,
a pravil: „Tam jsme zahrabali jej.
Co jsou mi hrozby Nella z Pietry!
Ať za to, že jsem vám to prozradil,
mě zabije, jak hrozil. Zaplacen
jsem vděčným vašich očí pohledem.“