A Pia plakala po celý den
a děla: „Bože můj, co platno mi,
že bdíc, ten obraz jeho přesladký
si z duše rvu, ach, silou veškerou?
On ve sny moje, krutý, vedral se
a mučí mě a mučí!... Bože můj,
a horší jest, že nezjeví-li sen
mi dlouho jeho tvář, pak smutna jsem...“
A do prsou se bila kajicně.
Pak vzpřímila se řkouc: „Chci silná být,
a manžel můj mi budiž podporou!
Ó, vyznám se mu, vždyť jsem bez viny!
To pokušení pouze ďábla jest!
Ó, zajisté, mě láska vyléčí,
ta pravá láska, láska povinná.
Jsem nespravedlivá, má choroba
mě dráždí proti choti... Miluje
mě Nello posud, milovat jej chci
i já, a Bůh nám pomoz oběma!“