Staré Hátě utopil se
starý muž, jenž nemoh’ snésti
její týrání a zloby.
Do hrobu jej v pytli vrhli
vedle plotu na hřbitově
blízko kopřivy, kde kvetla.
Jednou ráno v devět hodin
slunce zase plálo, hřálo;
stará Háta přišla k hrobu
navštívit chtíc svého muže,
pomodlit se očenášek,
zdrávasek a věřím v boha.
Při tom dívala se kolem,
a že doma měla husy,
rychle vzpomněla si na ně,
vidouc zpousty kopřiv kvésti
kolem plotu hřbitovního.
Odskočila od zdrávasu,
trhá, sápe, rve a řeže,
v klín si schovává je bujné.
Přišla řada na rytíře;
viděl vrabec milku svoji,
jaký smutný konec bere.
Pláče, vzdychá, a však marně;
osud železný a slepý
nemá srdce, ani rozum,
jenom zákon smrtí psaný,
jenom zákon bezohledný,
bez výminky, amnestie.
Nezná lásku vrabčíkovu,
jeho vřelé, teplé srdce,
které žalem, hořem pukne,
nezná jeho básně, zpěvy,
do nichž tolik citu vložil.
Čím mu vrabčíkovo srdce?
Čím mu jeho básně, mysle?
Smete to, a skrouží znovu;
vše mu jedno, velké, malé.