Žrec pak – jako plamenem tím jatý –
volá vznícen: „Ne, ó věčně svatý,
nikdy zbaběle tě nerozdrtí
ruka moje v hoři beznadějném,
jež mě zachvátilo touhou podlou,
bychom nespěli již v náruč smrti,
v zápas za své bohy s vrahů hejnem,
s cizáckou k nám vpadajících modlou!
Odpusť, bože otců mých i dědů,
že jsem v zoufalosti chtěl tě skácet,
aby nezbylo již po tom sledu,
zač by vnuk se prahl zakrvácet,
aby vymizela stopa každá
po tom, co nám bývalo tak svato,
že jsme tisíckráte mřeli za to!
Zděsila mě lidu mého vražda!
Chtěl jsem, by nám heslo bylo vzato,
jímž nám srdce k oběti a muce
tisíckráte nadšeností vzňato!
Zachvěl však se mlat v mé bídné ruce,
která chěla této země děti
k spáse svatozradou zaváděti!
Chtěl jsem, by tě lid můj zapřel, pane,
a by zpustly svatoháje tvoje,
zaúpěl jsem: Ať nám nezůstane
čeho hájit dlouhou hrůzou boje,
ať dá minulosti zapomnění
již nám oddech, smír a vykoupení!