A když i ten zajde a zmizí
a posud nic – marný vzdech, sten
a jaro, k nám chladno a cizí,
tam v dáli vše zahřívá jen,
tu s zapřením velkým – zda prosit
my zvykli kdy? – zakryvše skráň,
jak smrt by nás měla juž skosit,
v dál’ chvějící vztáhneme dlaň...