Tedy mlčel, hleděl za ní
jak za hvězdou, která mizí,
s kterou hasne náhle světlo,
jediné na pustém nebi.
Zlomen jako větrem třtina,
dotknut jako ranou dýky,
potácel se v prázdno síně,
vrátil se do tmavé kobky
mezi knihy, alambiky.