„Kudy?“ zvolal vůdce Turčín,
jenžto nebyl sice bašou,
ale mohl jím se státi.
„Jest jich mnoho? Vezou špíži?“ –
„Hojnost!“ vězeň odpovídal;
„jest jich asi ke stu mužů,
asi ke třiceti mezků
s rýží, kávou, pomoranči,
s medem, v celku s lahůdkami,
neboť tolik vím, co pravda,
že ti horští odbojníci
žijí hrozně labužnicky.“
Naslouchali oněmělí
s vypouleným zrakem Turci;
vyhládlé to bylo mužstvo,
vůdce sám měl laskominy.
„Kudy táhli?“ křikl k vězni,
a hle, starý Černohorec
poplašené klopil zraky.
„Kudy táhli?“ ryčí mužstvo,
a již vězeň mhourá stranou,
kde dva šeré skalní hroty
opodál ční nad obzorem...
Ha, co to? tam v strmé výši
zakmitla se mezi hroty
hlava, puška černohorská,
a než malá přešla chvilka,
hlava druhá, pak zas třetí.
„Nestřílejte na ty ďábly!“
Turčiskům jich vůdce velí;
„lapneme je bez povyku!
Ty pak ukaž, bídný ďaure,
kudy se jim dostat v paty!“
Bambitkou mu vůdce hrozí;
šedý vězeň rozmýšlí se,
rozmýšlí se, ale krátce:
„Pro několik pomorančů,
pro nějaký soudek medu
nezahyne Černá Hora,
a já přec svou hlavu spasím.“
A již vězeň Turky vede;
odkud vstali, v tábořišti
zanechali silné stráže
a pak mezka kulhavého.
Marno pěti o těch srázech,
o klikatých rozsedlinách,
o hřbetech těch řízně úzkých,
kudy vězeň Turky vedl,
zrovna jako přes most onen,
nad peklem co vlas jenž tenký
moslemíny vede k ráji.
Až pak došli hrotů skalních,
mezi nimiž běží stezka, –
hle, tam junák samojeden
bez mezků a pomorančů
stezkou vzhůru kráčel vzpřímen,
by jej z dálky vidět bylo,
po rukou pak nazpět slézal
k zemi stlačen jako ještěr.
Kolikrát tak dnes byl přešel,
násobě se zrakům Turků,
kteří až tu z blízka zřeli,
jak jsou krutě oklamáni!
„Palte!“ soptil vůdce v zlosti,
junák sám však střelil v Turky,
v dýmů hned jak dým se ztratil.
A též vězeň s výše skály
přes hlavy jim skočil mžikem,
kamení tam zahřmotilo,
smích se ozval, pak to ztichlo.
Vrátili se v tábořiště:
zabité tam našli stráže,
po skalách krev rozšlapanou
množstvím noh a kopyt mezčích;
jediného pomoranče
nenechali jim tu hosté; –
kulhavý jim zbyl však mezek.