Tu, nad vše nejdražší jež v světě mi je,
zřít’ v sokově se chvíti objetí
a z její retů čísti perfidie,
že dobrým jsa, mám býti obětí.
A tak, co v rány olovo mi lije,
vždy „encore“ křičet’ místo prokletí
a v strašných mukách, na rtech díků slova
a v líci úsměv, vše to prožít’ znova.