Nade hrou pamětlivých vod
– konec buduje, boře co počátek snoval –
úzkost a jistota o závod,
bdící obou prost, obou politoval.
Kdo na onom prahu kdy, oslněn,
byl zchvácen vteřinou, když zpita
svou krátkou věčností, a lítá
čelila dávným věčnostem,
tomu bůh bohem, že bleskem trvá,
a dobrý hospodář, kdo mrhá.
Velký Vůz míří vojí svou
na loď se veselící,
nad smrtí v řetězích svobodnou
dlí životem lapený bdící.
A oko v oku, zraky těch dvou
vrátkou váží se přísahou,
a je to přísaha, která víže
vinu s odplatou.
– Že jste mi život zachránili?
Dali jste lhůtu jen.
Jednu bránu jste zahradili,
val valných dob však prolomen.
Vrátí vám chotě, choti má,
ale vysadí cizince na břeh,
jakže vás pozná očima,
pamětí svou vás zapřev?