A ten slavný Jiřík z Poděbrad
Byl jest Čechů nezmožený hrad.
Žadného ač neměl vidění
A nevěřil v babské bájení,
Dobře zíral svojím zrakem bystrým,
Dobře rozumem svým rozumoval,
Dobře tepal vrahy mečem ostrým,
V míru mírný meč do pošvy schoval.
V královském jsa prohnán umění,
Jakby vládnul od narození,
V lásce srdcem, rozumem se řídil,
Až si v našem kraji choť vyslídil.
A to jesti naše chlouba dávní,
A našeho kraje přednost hlavní,
I všech jeho výsad podstata,
Že nám z celé krásné země české,
Která chová děvy švárné, hezké,
Rodí on nejbuclatější děvčata
A nejmoučnatější zemčata,
Tak že hlad nás, dá Bůh, neumoří
Jako nebožáky v Rudohoří!