Skrz něho čas jenž stíná sebe sám
ta milosrdná guillotina
Skrz něho láska Carmenina
tak vytrvale beznadějná
co místo lístků písničky má
(vadnou jak smutek koncem června)
Skrz něho bdělý sen co sny má
o něm jenž toče sklenkou vína
tak snadno zapomíná
Bdí s půvabnýma dychtivýma
očima krutě mlčelivýma
otěže bič a sebe třímá
aťsi daleko ještě duchů hodina
Bdí o vyznáních – snímá je se rtů
děvčátkům kterým není do žertů –
o kouzlu meče Johančina
– ó popínavá touha růženina
jež místo květů zvonečky má
a vyzvánějí koncem června
vidět že jiná a věřit že jiná
On ledabyle ukrutný
bdí samosamo-jediný
nad kouzly kterým vévodí
protože je vymýšlí
Je řečí která utuchá
je andělským snem padoucha
je tajnou krásou ropušinou
je kuřátkem jímž dravci hynou
a které se na konec přece vzdá
protože úskoky pohrdá
a protože ví kde je pravda
Vymýšlí ráj aby lépe ho ztratil
a „ano“ aby moh’ odmlouvati
a oheň by jím shášel oheň
uhádli jste je bohoroven
Bdí svrchovaně nepřítomen
nade snem který je snem o něm
bdí jak se po kočičím vkrádá
do dívčích srdcí (mají ho ráda)
a když se vkradl – žežulka
se ozvala a ponouká
ke krutým žertům toho kluka –
stručně drápky své do nich zatíná
Bdí nad sebou an ověnčen
dívkami s očima sklopenýma
kvůli nimž na chvíli zapomíná
že přišel se zlým úmyslem
kterého vůbec nezapírá
(„a my mu ještě kvítí střem“)
Bdí nad klokotáním slavíka
jenž ve jméno těch dívek lká
a lkáním se marně dotlouká
milosrdenství hříšníka
ten ještě z jeho trylků tká
zradu jíž se holedbá
protože ví že věčná odplata
nikdy ho nepotká
Bdí že si rouhavýma rukama
vlastní hříchy s čela snímá
a uštěpačně ukazuje
na nářek dívek které zrazuje
věnče věncem hříchů svých
čela oněch zrazených