Opouští útulek, dál vrávorá,
setřena každá krůpěj krve v dlani,
šípem mu oko, sluch mu hrochotem,
útroby jedem, ohněm duši raní.
Za starým dubem asi kroků sto
v paloučku bujném studánka je svěží,
pod dvěma vrbami se prýští zdroj,
a tamo nyní umýt krev svou běží. –
Pokleknuv u studánky na kámen
vodicí chladnou bol své rány krotí,
v prameny čisté smáčí šedý vous,
rudými pruhy jasný strumen brotí,
a při tom hučí hlasem chraptivým,
prokletí metá na svět v kvělném řevu;
v studánku hořké slzy padají,
slzy to bolu, vzpomínek a hněvu.
Za letních znojů odpočíval zde
od polní práce ve vrb milém stíně;
dceruška Pavla, dítě jediné
hrajíc si v jeho sedávala klíně,
okolo čeleď rozložila se,
mezi ní žena jeho, tenkrát mladá,
k svačině rozdílela boží dar,
a před ním po lukách se pásla stáda.
To všechno vidí jako na jevě,
vztáhl by ruku k dceři, k milé choti –
rány však bol mu mutí krásný sen,
a rudá krev to čisté zřídlo brotí.