Svou krásnou hlavu někdy opřela
si o ruku a sedíc v lenošce
s ním mluvila a její oči se
dívaly jinam... Rádi měli se,
však lásce jejich cosi chybělo,
oč láskou svou já chudý proti nim
tak nepoměrné byl jsem bohatším...
V tom oku jeho záblesk radosti
jen zřídka kdy se kmitnul na chvíli,
když mluvil s ní. Ba věru, žárlivost
mne zmáhala se, vkradla jako had
se v srdce mé a otrávila je,
když viděl jsem, jak jinak planuly
ty oči jeho, když se s Noemi
náhodou setkal a když stisknouti
jí mohl ruku, již mu podala.
A srovnávaje v duchu tu, již sám
tak z celé duše své jsem miloval,
a slečnu Adu, dvě ty bytosti
tak různé srdcem, – i když trpěl jsem
tím poznáním, sám v srdci svém jsem chápal
klid jeho tam, zde vzrušení a zápal.