Jen jediná určitost a docela jistá věc,
před jejíž nepochybností nic, zdá se, neobstojí,
a která přece jak přízrak lomozný mezi nás vpadá,
urputně zírajíc v zeleň, ticho a jas, jež se k ní nehlásí,
ano, ta vpadá sem, vpadá a mizí, a já ji čekám vždy znova,
po třetí, po desáté... vleče se, potí se, heká
jak soumar s břemenem nesmírně těžkým a hrozným,
také však jako prostinký z předměstí pohřeb obestřená
šedivou svatozáří, a ta ji tak cizí činí živočišnému klidu
tohoto sytého kraje, který se vyhřívá,
a ta mé srdce lidské sbližuje opět s lidmi,
s hazardním kročejem dějin, s osudem milionů –
jediná určitost, kterou nic není s to vrátiti již,
válečný vlak,
vlak a vlak...