Pochodeň, uhasnuvši na břehu, co zmaří,
nahradí velká hvězda,
já pluji, zpívám, v dál se dívám:
sen snem se nezdá,
skutečnost skutečnosti,
strašlivě bouří bolestná má krása
dnů, let a staletí, a prostí
andělé nebes řídí moji loď. A plachty
zpívají, plachty zpívají, a jásá
obloha, moře!... A ty, – – v snách Ty,
původce dálné plavby mé, v hlubokých snách
přijímáš moji duši, v jejíž struny sáh’
tep tvého srdce žhavý?
Přísloví drahých ostrovů, ty víš, co praví:
korálu přibývá, a palma roste – člověk odchází...