Ticho, vábné ticho po světnici,
sedím, dumám opět při konvici:
Kde jen dlí, že nevrací se ke mně!
Sčítám chvilky, hledím k dveřím temně –
ó můj bože! až tak náhle vkročí,
co jí poví ústa a co oči?
Dvéře vrzly – letím k ní jak děcko,
a co v srdci, v čelo líbám všecko!
Ó jak černá očka hledí na mne,
jak ty rtíky usměvavé, klamné
sklánějí se vroucně na mou šíji!
A ty ručky, sepjaté mi k skráním,
v čarokrásné, němé harmonii
svatým lásky mluví požehnáním!