Od té doby rejdištěm zlé moci
klášter ubohý byl dnem i nocí.
Tisíc neplech drobný ďas tam robil,
řeholníky sterou fintou zlobil.
Zdřím-li v parnu mnich pod větví lípy,
jistě stéblem pošimral mu chřípí;
v šach-li hráli dva, před hlavním tahem
skoče na desku vše skácel šmahem;
růžky křivé nahmát’ nenadále,
kdo sáh’ pro meruňku ve skrýš roucha –
různým poboňkem je škádlil stále
zpupný šotek, dotěrný jak moucha.
Bratr sklepník, před načatým sudem
když hled kochal v jasném moku rudém,
sršícím jak rubín v číše krystal,
a již nektar okusit se chystal,
náhle mrštil sklenkou o zeď sklepu
a mok vzácný stekl v hrstku střepů:
pohlédnul-tě v drzá očka čertu
v lemu číše, když ji nesl ke rtu.
Stejnou trýzní fráter kuchař vzdychal:
zmok mu s cukrem sůl, med s jíškou míchal,
a když stála na svátečním stole
hrdá paštika, již s hora v kole
věnec jemné rosoliny šňořil:
jedva v ni nůž opatův se vbořil,
jistě uvolnil jen průchod ďasu,
by z ní skočil, zkaziv perlu kvasu.
V noci rozlehl se zvonec k hóře
a hned mniši, střásše spánek sladký,
k modlitbám se shromáždili v chóře.
Leč kdy zkřehlí zašli do cel zpátky
a sen zlatý znovu k nim se skláněl:
zvoník, nastojte! zas v chór je sháněl –
bylť jej ďasík v tuhý spánek vrhl
a sám prve v nečas zvoncem trhl.