Je kniha vždycky naše společnice,
a v parku, v tichu, kde vše rozkvétá,
čítáme chvilku jemné sloky z Keatse
neb z miláčka nás obou, Musseta,
jenž v svého verše hudbě přelahodné
s rtů jejích splývá v řeči svojí rodné.
To z toho je, že z módy naše děvy –
se v duchu smějí svému příteli –
teď posílají záhy do Ženevy,
že v lycejích pár roků prodlely.
A sobě sám též posmívám se vždycky,
k té její krásné patře postavě,
jak z přítelova listu pedantický
zjev ženy kýval mojí představě.
Neb Adrienny jemné vzdělání
jen jako kořen, jenž skryt pod zemí
a na povrch jen sněti vyhání
a opíjí tě květů vůněmi.