Hned jak, se chvějíc, psaní tvé jsem otevřela,
Má bolest jménem známým všecka obnověla.
O jméno věčně smutné! věčně drahé jméno,
Vždys ode mne jen lkáním, pláčem vysloveno.
Ba trnu, kolikráte mé jen vlastní přijde,
Že něco odporného brzy za ním vyjde.
Tu slzavýma očma z řádky řádku stíhám,
A smutnou protivenství rozmanitost zbíhám;
Ach potom, hoříc, cítím, ve květu že vadnu,
A ve klášteru tmavém osiřelá chřadnu.
Kde ohně nepovolné zbožnost přísná dusí,
Kde drahý cti a lásky plamen hasnouť musí,