A u hrobu tam z kapsy u kabátu
kdos papír vyndá, promluví pár vět
o ideálech, arše, k Araratu
jež plula, všednem co byl ztopen svět;
o národu, jenž chová v paměti,
kdo síly své mu všecky zasvětí,
o mládeži, jež ještě v pozdních dnech,
kdy i prach z těla, jež tu kladem, zmizí,
té poesie jeho krásu ryzí
dál bude nosit v srdci, na ústech.
A srdce tvoje sevře náhlý bol,
když rozhlédneš se kolem kol a kol.
Kde je ten národ? Kde ta vděčná mláď,
s níž vidíš náhle slávu svoji spiatu.
Pláč ženy, dětí, k hrobu klesá máť,
hrud dunění sbíraných na lopatu...