Zlekána vyšla na dvůr ze síně,
ze dvora na sad, ze zahrady v pole.
Zní za ní hudba někde v dědině,
hoch veselý tam zavýskl si v kole
a chorá úže tiskne děcko k hrudi.
„Jen ticho, ticho, ať se neprobudí!“ –
Po strništích a přes zoraný lán,
přes vlhké louky klopýtá a běží,
však nohy mdlé již unesou ji stěží.
Zde blýskla voda! – křovím lemován
břeh nízký před ní. Unavena během
stanula, hledí. – Řeka široká
hle, plyne tiše – němá, hluboká. –
Z bělavé páry nad protějším břehem
vychází měsíc – velký zlatý kruh. –
Přes vodu tichou chvěje se a splývá
třpytivá stezka, dlouhý světlý pruh. –
Nemocná žena s podivem se dívá,
ta zlatá stezka k nohám až jí splývá
a zdá se jí, že volá ji a láká. –
„Hle, cesta k nebi!“ tiše zaplesá,
„kol na zemi se víc a více smráká,
však jasná cesta vede v nebesa. –
Pojď, broučku drahý!“ šeptá, „zlý je svět, –
pojď, donesu tě k Pánubohu zpět!“ –