a nyní velitelem v Tur-Simonu
jej jmenoval’s – to dojalo mne tak,
že všecka hořkost prchla z duše mé,
a roztála jak v horách sluncem sníh.
Věř, Bar-Kochbo, že pravdu mluvím ti,
můj odpor proti tvému rozkazu
vzal matčin cit si pouze záminkou,
šel tenkrát z duše mi, já poznala
tě okamžitě, srdce ženy dél
a více pamatuje, hlubší jest.
Však bohatýrské sebezapření,
jímž vykonal’s za mého syna oběť,
jej neznaje, mou pýchu odzbrojilo,
já plakala, po letech poprvé
mé tekly slze – ty’s mne ponížil,
se záští přišla jsem v tvůj tábor, v zlobě
s msty myšlenkami, téhož večera
já Messiášem prohlásila tebe,
já přísahala si, jak věrný pes
jít za tebou a tobě neznámá
tvůj nepoznána každý střežit krok,
jak anděl státi tobě po boku.
Až k pláči dojata – ó Bar-Kochbo –
já nechtěla se tobě prohlásiti,
já síly neměla a já se bála,
že podruhé bys moh’ mne zamítnout –
Však s tebou, vedle tebe stále být
jsem rozhodla se za tu velkou oběť,
jíž neznámé jsi hrdě prokázal.
A na tom ještě všem jsi neměl dost,
ty velkodušný, pravý boží král,
tys mého syna v paměti dál nes,
jej tenkrát objal jako dítě své
a dnes jej nade všecky povýšil,
dav jemu velitelství v Tur-Simonu.
To příliš řeřavého uhlí jest
na hlavu mou – to nesnesla jsem dél.
Ty měl jsi vidět radost mého hocha,
tu pýchu, jak mu z očí zářila,
když pravil mi: „On po tobě se ptal,
měl účastenství s tvými osudy,
po otci mém se ptal, mně říkal synu
a objal mne a v lásce propustil“.
Tím praskla pouta slední mojí bázně;
jak proud, když vytaženo stavidlo,
se rozlil cit můj srdce útrobou
a strhal všecky hráze rozvahy,
a hnal mne sem, padnouti k nohám tvým
a děkovat ti v slzách, děkovat,
a za odpuštění tě prosit v tom,
a žehnati a modliti se v prachu
u drahých nohou tvých...