,(Truchlejší mně bylo podívání,
oblaku, jenž viděl siné moře.
V divém vzteku vlny bijí v skály,
tisíc jícnů řvaním lačných šelem
otvírá se zhltit vše, co žitím.
Stěžeň zlomen, rozervány plachty,
bez kormidla hříčkou loď je vlnám,
Plavci klnou, pocestní se modlí.
Zoufaje muž v náruč tiskne ženu.
Dravci šedí nad palubu pnou se,
na svou kořisť hledí kalným okem,
pak se pojí u jediný příval.
Koráb zdvižen hřbetem velikána
k výsostem se ještě jednou vznesl
a pak svržen v propasť letí věčnou.
Pronik výkřik, děsný výkřik jekem
a již v skály pusté vráží trosky,
již svou obět hltá v jásu moře.‘“