Nadarmo Pavel v temném ústraní
klid těšivý, samoty půvab hledá.
Již host si nezvaný mu k boku sedá
a pěknou hlavu skloniv do dlaní
šepotá opět, stokráte co šeptal:
jak prapor vlál, jak pokryly se kosy
kanoucí krůpějí nachové rosy
a komoň válečný jak trávu deptal,
jak zbraní nepřátel ti, oni padli,
jak břízy vyrostly, kde rodný stával dům,
a v parku že as břečtan polosvadlý
obtáčí soch a vodotrysků rum.
Že rád by zabloudil ve svitu lunném
v kraj daleký, kde býval šťasten, mlád,
a s milenkou unášen lehkým člunem
jak druhdy veslo na kolena klad’.
Jeť toulavý to dálné Polsky syn.
Již konec toulky, konec na vše časy.
Jak stal se druhem bohopusté chasy
ten romantický, sešlý paladin
se škapulířem za ňadry? Či duchem
neklidným hledal boj a rozkoly
a dobrodružství, bouř – ať kdekoli
a jako buřňák veselil se ruchem?
Či lhostejno mu bylo, zač se rděla
ruměncem krve otců karabela?