„A vy též jste jak ten skřivan, křiklouni!“
Ale kos se usmál: „I vy kujóni!“
„Nechte šašků! Na mizinu chcete snad
nerozumným mluvením nás všechny hnát?“
„Toho nechci, neb už na mizině jste!“
řekl kos, a na to hejl: „Vy zajisté!“
„Co tu máte?“ tázali se havrani,
„že do sebe tak jste oba zabráni?“
„Zle je, bratři! Víte, co nám krocan řek’?
Že z té řeči bude trochu oprátek!“
„Z jaké řeči?“ – „No, co skřivan mluvil dnes“.
„Vždyť jsem pravil: Toho byl nám dlužen pes!
A jestli my neukážem rozum svůj,
zatočí se s námi – Bože, pomiluj!“
„Tady třeba něco dělat –“ hejl zas děl,
„by ten žvástal zaškyt’ se!“ – „Ba oněměl!“
„Pohladit ho, až by sletěl!” – „Dolů s ním!“
zakviklo už hejno – „Ano, dolů s ním!“
A již zástup hejlů s davem havranů
rozvášněn se ku smělci hnal skřivanu,
k pařezu se vedral s houfem vran a sov –
skřek se ozval, křídel chřest – tak beze slov –
a od zadu na zem stržen pěvec pták –
náhlým lekem strnule se lesk mu zrak.
Nebyl vztek to v jeho zraku, pomsty plam;
výčitka to byla tichá, soucit sám.
Ani netík – ale sotva viděl dav,
z jeho hlavy krev že barví zeleň trav,
s lítým skřekem vrhli se naň, zahoukli,
zobáky ho divokými utloukli;
utloukli a roztrhali do všech stran,
by ni mrtev nemoh’ býti pochován.