Emir šel a mnich Ramondo
uchýlil se k břehu moře;
hvězdy vyšly na nebesích,
šuměl záliv, klid byl sladký.
Ale mnich Ramondo plakal,
bouře byla v jeho srdci,
s trpkým pláčem k nebi zvolal:
„jak jsem slabý, jak jsem slabý!
V jaký hřích já padl znova!
Bože svatý, Bože dobrý,
promiň mi, že chtěl jsem lstivě
sladkou smrti strhnout k sobě!
Z ruky tvé já beru břímě
svého žití trpělivě.
Sluhu svému promiň, Pane!“