Hle, za plotem se cosi zabělelo.
„Mrzáčku, kde jsi?“ po zahradě znělo. –
„Toť moje Roza!“ soused vyskočil
a přešel plot až ku podivu lehce.
Kol boků ženě ruku otočil. –
„Jdi!“ hněvala se, „žertů se mi nechce!“ –
V tom ve stínu mne státi spatřila,
přistoupla blíže. – „Aj, pan soused! – věru!
Já nemohla vás poznat v pološeru.
Však opravdu bych hněvati se měla!
Již celý měsíc spolu sousedíme
a o vás sotva z doslechu jen víme.
Kdy poctíte přec návštěvou nás milou?“ –
A podala mi ručku roztomilou
s půvabem svůdným přes plot nakloněna.
A starý manžel s blaženým děl smíchem:
„Ej, vidíte, jak hodna jest má žena!
odříci nelze, bylo by to hříchem!
Nuž dobrou noc, – a přijďte brzy k nám!“ – –