host jeden hrubý, drzý, spitý zcela
se smíchem skočil, chtěl ji obejmouti.
Jak ubohá se vzpírala a chvěla, –
však nemohla se z jeho spárů hnouti.
On svíral pevně její ručku bílou
a pokoušel se, políbit ji v líce.
Kol pustý smích. – Já nezdržel se více, –
ku smělci skočím, veškerou svou silou
jím stranou mrštím. Zazněl pokřik divý
a spití hosté proti mně se ženou.
Já přitisk’ k sobě dívku poděšenou,
jež ke mně zvedla pohled úzkostlivý,
a stál jsem hotov k nerovnému boji. –
Útokem ženou, – starý krčmář běží
mně na pomoc. Já protloukl se stěží
divokou vřavou, – v útěku jen spása! –
a prchám s dívkou, jež mi v rukou leží
na polo mrtva. A za mnou se řítí
divoká smečka, vyje, řve a jásá.
Však krčmáři se zdařilo mě skrýti
v jakousi jizbu nevelkou a temnou.
A zavřel dveře. – Tma mě obklíčila
a bledá dívka sama byla se mnou.
Ó, jaká bouře v prsou mých se kryla!
Já její dech jsem cítil na své tváři
a celou tíhou půvabného těla
opřena na mne, v rukou se mi chvěla
a kolem hrdla ručky své mi kladla.
I já se zachvěl. – Při krvavé záři
kmitavých blesků, která v okno padla,
kol jsem se rozhled’ – Jakés lůžko prosté
jsem u zdi shled’ a na kraj jeho sednu,
své děvče zlaté na klín zlehka zvednu.
Mne bázeň jímá, – nepokoj můj roste
a zdá se mi, že zardívám se studem.
Však nikoliv! Já neměl proč se rděti!