A když slávobranou stkvělých činů
žití dokonával zářnou pouť,
k lůžku zavolal dvé dobrých synů,
by jim v duši mohl nahlédnouť:
„Jindřichu, i ty, můj Viktorine,
statně kráčeli jste cestou mou,
já ji dokonal a v kraje jiné
cestu konám; zrak můj chabne tmou.
Osiřely rodné vaše země,
osiřel jich trůn a bouří val
hučí vlastmi hrozivě a temně;
národ můj jim dosud vzdoroval.
Ale nyní zuřivějších bouří
proud se valí v naši krásnou zem,
ve svárův i bojů hustém kouři
koruny se halí diadém.*)