Noc byla prosincová... A vítr zved’ se, vyl,
v zem dupal, skučel, plakal a jako dítě kvílil,
na stromy holé pískal, do spousty sněhu ryl
své vzdušné proudy, ječel a náhlým vzmachem šílil.
V mátohách těžkých kopce se vzadu míhaly,
hor štíty zasněžené své lesy zdvíhaly.
Do kruhu tma jen stála a hlas se nepozdvihnul.
Kde jsi? Kdes nyní, Praho? – Hle, matným září snem
v záplavě rudé vstává ve světle zvířeném,
nad kouři šedivými zjev její již zlíhnul
v širokých, rozprýskaných, zářivých rozlohách.
Rozlil se, rozpíjel se v tisíci konturách...
Mlhový obraz jasní se a z dálky prozářené,
sty světel rozpíná se na pláni unavené...