Od stavení volal v pole žitné
sklenář Podhajský a běžel s kopce:
„Hleďme na ně! Sotva den že svitne,
by je člověk hlídal. Půjdeš s meze!
Nejvíc práce dám si z celé obce,
bych měl meze zarostlé a rovné
jako rámce, zelené jak pásky
s kořením a kvítím. Kam to leze?
Nezná cesty? Ať ho havran klovne!
Otřepe mi při tom krajní klásky.“
Takto horlil, hrozil v dálku holí,
a pak vidět odrostka, jak rukou
drží sobě beranici v týle,
by mu nespadla, jak o se tlukou
plaché nohy, až mu zmizel v poli.
Vrátil se, by pokračoval v díle.
Potkal souseda, jenž smeká před ním,
zastavil ho: „Kmotře, pohledněte,
tak mi robí: po mezi se plete!“
A když ještě setkali se s jedním –
soused byl, jenž nechal v poli koně,
by vzdal úctu kmotru sklenářovi,
takými si tento oddech’ slovy
hlavu obnaženou vzájem kloně:
„Jářku, moji sousedové zlatí!
Co už teď se děje v obci naší!
Co pak člověk a co stáří platí?
Ovšem, ať sní každý svoji kaši,
to však hanbí obec: od té doby,
co jsem vyhnal krejčích, jen mne zlobí.
Vyjde před barák a pozoruje,
co se u mne děje, slídí všude,
odběhne a zas tu – něco kuje,
krčí se a vede s sebou ženu,
též jsem slyšel, kterak Filomenu
naši ondy škádlil. Něco bude,
neboť také odrostky zve k sobě,
vídám, kterak v podvečerní době
scházejí se, šňupou s ním a mluví,
smějíce se dívají se k našim
skrze sněti stromů vedle plotu.
Slyšet syknout, neb jak hučí sůvy,
ale někdy ostudně je splaším
Však ať obec překazí tu slotu!“