Ó vzněť už, země má, svou duše vatru
a hlasně zavolej: Stůj bratr k bratru,
stav k Slovanu se člověk k člověku,
jak v lůně tvém dřív bylo od věků!
Ó matko Slávo, kdy že zavoláš:
„Pojď, Slováče, vždyť drahý syn jsi náš,
pojď, s dětmi druhými se v jedno sluč
a v půdě otců znova rosti, puč,
květ vydej už a sladký práce plod,
pojď, v jeden kmen se sluč a v jeden rod
a v srdce jediné, jež vroucně buší
a v jednu myšlenku a v jednu duši,
vždyť matce Slávě po Tobě se stýská
a volá Tě. Hle, na Tatrách se blýská!“