Blaze mu, když zašlé časy
V srdce kouzlí svatý mír,
V nitru-li se ozvou hlasy,
Že co hltí světa vír,
On co jinoch a muž pevný
V srdci, v duši zachoval,
Pro ctnosť, pravdy zákon zjevný
Vždy že šťastně bojoval!
Jako poutník světem dálným
Řídě choré kroky své,
Zírá s touhou okem kalným
K cíli cesty mlhavé,
Jako žehná krokům, k cíli
Kteréž s vřelou konal pílí:
Tak vážný starec zmdlelé oko
Upírá v blankyt převysoko,
A duše, kteráž v smělém letu
Stíhala hvězdy, dráhy světů,
Ač mocnou tíží let se sklání,
Teď činům dává požehnání:
A z mlhy času jako snové
Se žití vinou zašlí dnové,
A květem zlatým v usmívání
Ubledlou věnčí starce skráni.
Aj! králem on tu slavných činů,
Jimž z trůnu pevné vůle vlád’;
On za podnož vzal času vinu,
Ne hanby mrzké za podklad.
A radosti tu sladká zář
Růměncem krášlí starce tvář,
Jen na to vlhkým zírá zrakem,
Co skryto posud’ pode mrakem;
Než pravdu svatou, pravdu věčnou,
Jenž u vesmíru světy klene,
Je věčným slovem v dráhách žene,
Tu pravdu svatou – nekonečnou
Nestíhly smysly nesvěcené.
Však nadějí tušení máme,
Že hrobem pravdu uhlídáme;
Neb krví mír se vydobývá,
Bolestmi vzejde blaho nám,
Tělesnou schránu hnilosť láme –
Duch ten se vznáší ku hvězdám.