Kol zaplál po hvozdě nach večera,
co chvíli dál se šine, výše stoupá,
až bleskl v písek na břeh jezera,
kde s pěnami se na mělčině koupá
i dále hloubkou modrých vln se brodí
až k protějšku. Tam širá skála holá
půl ve vlnách a nad vlnami zpola
se v hlubině i výši v šero tratí.
Prv bílá, jako deska hrobová
teď, jak by se jí v ňadra ledová
krev lila, rudne, plamenem se zlatí;
a v žáru tom, jenž sálá v sosen hlavy
a barvy lesa v jeden purpur taví,
hle, po skále stín velký, černý chodí.