„Cit nevýslovný mocným pohnutím
se bouřně chvěje v mladém srdci tvém.
Té mrtvé jest ti líto... Znal jsi ji?
Ne, neznal... Žal tvůj veliký jest žal,
jenž poprvé snad na duši ti kles’,
žal hluboký, jenž světy objímá
a celé lidstvo ve svůj hrne klín,
ač svět o cit a slzu nestojí,
a lidstvo se jim tvrdě vysmívá.
On mladistvých je srdcí údělem,
on jarem jest, již léto nezná jej,
jest bohatým jak žírný hustý déšť,
jest silnou vůní, – hle, já dýši jím.
Té mrtvé neznámé ti líto jest?
Že mláda zemřela? Smrt takovou
již dávno velebili mudrci!
Že opuštěna? Opuštěným jest
vždy člověk, stačiti si musí sám
a hledá-li snad mimo sebe co,
sen bláhový sklamáním zaplatí.
Však lépe snese nezbytný ten klam,
kdo ještě vlastních sil má nadbytek;
vlas kučeravý, mladá, svěží líc,
krev bujará a mysl těkavá
se rychle vždy a lehce ukojí,
a hrdost mužná jim jen pomáhá,
když ale oči kalné, znavené
síť bludu zamotanou poznají,
když ruka mdlá, jíž berly třeba jest,
tak dlouho o třtinu se podpírá,
až třtina vratká v kusy láme se,
klam zoufající smrti horším jest.“