Fatyma řekla, a radila dceři, by otce
Zýskala lásce; a Růžena kvapila k otcy,
Ozdoby těla y duše co před mužem milým
Rozvila mladice švižná, sladila řeči
Chytlavé pochlebováním, očima svýma
Šlehala plameny lásky a vděčnosti svaté,
Zvýšila krásu a ctnost, y se nevinně ptala:
Dceruli miluješ svou tak srdečně, jako
Miluje tebe? a na tvora přívětivého
Pohleděv otec, a skropiv slzami tváři:
Slávo a rozkoši má! tys nad život dražší,
Nad světy milejší! řekl. Miluji tebe,
Dítě! co bohyně lásky, y pro tebe, kráso!
Do ohně skočím. Dívka co anděl se vlídně
Přivinujícý pravila k starcy: Y dcera
Miluje dobrého otce co Boha, a za něj
Na smrt se světí. Což jsy, ó živote sladký!
Se vší krásou, otceli milého nemám?
Což jsy, ó světe, y s poklady všemi, co, slávo!
Slunceli života mého se skryje? Co kvítek
Bez rosy, bez duše tělo, y krásy y duše
Schopnosti bez tebe vadnou; k srdcyli vinu
Drahého otce, co bohyně lásky, co růže
V loudivé slávě tu stojím, žalosti mrou, a
Z mraků radosti lesk k mým vykyne očím.
Kdo se mi v štěstí rovnati může, co dcera
Zýskala otce? Ach! prvé jsem klesala jako
Chudina v bolesti proud, a v ouzkosti mřela.
Neboť se nebezpečenství na tebe se všech
Svalilo stran, buď smrt, neb poroba stříti
Hrdinu chtěla, a v potupu složiti dceru.
Chlapkyně tvářbych slzami skrápěti, nohy
Vítězy líbati měla? Ha! otceli není,
Proženu bok! – v tom spatřuji otce – ó Bože
Jaké to radosti zvuk! Již vévodu žehnám,
Jenž Bůh roztřepiv svár ctnou rodinu spasyl.
Kyžbych jen jednou slavného spatřila muže!
Otče! ó živote můj a rozkoši sladká!
K tobě se vinu, a pro Boha dobrého prosým,
Na dceru patř! cyť prudkost vděčnosti svaté,
Milenku zblaž, aby zočila anděla strážce,
Vyznala k němu se tisknouc: Nám jsy ty Bohem!
Všecko co Bohu se koří vítězy, všecko
Oběti snáší, zjevuje vděčného srdce
Dary y písněmi cyt; a my jediné v kalu
Nenávisti se brodíc milujem svár, a
Hrdinu zmařiti chceme, že otcy y dceři
Zachovav životy boj nám k utěše skončil?
Z dřímoty otče se zbuď, a k ctnosti se vypnuv
Vášní plameny dus, a y Křesťana miluj!
Růžena sladila tak svá pochlebování
Pěnami srdečné lásky; co dívčinka outlá
Sedla sy k nohoum, hladila dobrého otce,
Spínala ruce, a prosyla, plakala, jakby
Ztratiti svět, jak vydati s otcem se na smrt
Měla, by pláčem, by láskou zlomila skálu
Mstivého srdce, a záští zplašila z duše
Zdivočujícý; již zas povstala, vůkol
Stařečka vinula ruce, a sladce se smála,
Jako se milá na svého ženicha směje,
Pohledem pronikajícým dravého srdce
Hlubiny zkouzlila div, že se s povzdychováním
Zhlížeje třásl, a nevěda v zmatku co řícy,
Milenku přitisknuv k prsům zaplésal otec,
Po milé tváři se díval, a zmateně pravil:
Ke všemu, milenko! svolím, Křesťana miluj,
Vévodu s národem smiř; však srdce mé zbité
Lásce se zpírá, vrahu se kořiti nechce.