To něco pro mne, myslím sobě,
a nevidný se kradu dál,
neb jeden z nich by v pravé době
mi za pekelnou kořist stál.
Jdu za ním v patách, kam jen kročí,
a chodeb projdem směsicí;
mám všudy ucho, všudy oči,
až stanem v šumné ulici.
Tam před portálem vozy stojí
a portýr v dlouhém kožiše,
hůl samo stříbro v ruce svojí
a hroznou přezku na břiše.
Hned číslo jakés křikl v davy –
vůz zadrkotá, zastaví,
a v jeho vnitřek za skly tmavý
i s mužem vklouznu zvědavý.
Tam pěkně měkko, vše se houpá,
tam kapsa též je na boku,
co on si klidně jabko loupá,
já v jejím zmizím hluboku!