Proměna nepodvrátí stálého ducha,
Milenko drahá! promluvil Saladýn, a
Zulimu zkleslou k mocným přivinul prsům,
V ráji se raduje muž, y v pustině zpívá,
V nehodě neponíží, v svodného blesku
Slávě se nevypne ctnost, jen nevinné srdce
Za byt sy volíc. Pověz, kdo v porobě tebe
Květinu outlou sýlil, ač vysypal muky
Na tebe vztek? Ctnost bouřemi ukrutenství
Obryni vodila v smrt, až zjasnilo štěstí
Měnivé tvář, a se prodralo k pokoji s tebou.
Bez trnu nekvete růží, bez mraku nestkví
Slunce se nám; zmuž doufaje v ouzkosti ducha,
V slávě se nepni, a trhaje sladkého štěstí,
Člověče květ tvoř plesy sy v přítomnosti.
V blahosti, živote můj! tvá milenka sedí,
Radosti moře se vylilo v pokoje sýdlu;
Ach! jak srdce se třese, že milého mám, že
K srdcy ho vinu, a slzami sladnoucými
Rozkoš skropuje tvář; ach! okoli spatřím
Drahého muže, a slávali neuvadnoucý
S čela se mužného jasní, bez sebe klesám,
Neočekávané proud se mi radosti prejštíc
Stiskuje srdce, a mrtví prudkého ducha.
Jaký, Bože, to cyt! Krev střeluje varná
Do hlavy mdlé, a tvářemi lahodivými
Zživuje radosti ráj; květ ozdoby každé
Sype se k nám, blesk slávy a pravoty vládu,
Hrdino! věční tvou; div celého světa,
Moudrosti ohlas a vlídnosti krása mne ženu
Miluje svou; shon rozkoše Božské mi zvrátí
Zprouděné smysly, a duší zavěje plnou
Blahosti vír v touň podivu nepřehlednou.
Bože! co děje se semnou? V rozkoše bytu,
V blahosti moři se topím, naděje květné
Budoucnosti mi zlatí bělavé sny, a
Staví milosti chrám; a předc jakésy zdání
Stěsňuje lekavé srdce, a v hlavě mi plodí
Zármutku stín, že se třesouc na tebe dívám,
Že se y k srdcy ti tisknu, a ztráty se děsýc
Vzdychám: Nejvyšších jsem došla již štěstí.
Rozkoše blesk tvé zmatuje smysly, snad štěstí
Zvracuje tvář. Ach Bože! co křižuje v hlavě?
Kdyby se pád – můj hrdino! nebezpečenství
Hrozý životu tvému, ó podporo naše!
Lítého boje se chraň, bys zachoval vlasti.