Tu Renald usmál se a jeho zrak
se obracel na konec tabule,
kde pod nebesy stálo sedadlo,
to bylo místo matky rodiny.
Mha znova skryla zrak mu žasnoucí:
to místo bylo prázdné, černý flór,
stín jako temný, plynul s lenochu
až na zem dlouze. Renald vyskočil
a temné zastenání dralo se
mu z úst a úzkostlivý výkřik ten
zněl síní, skřek jak ptáka divoký
a všichni sebou trhli za stolem
a dívali se v šerý onen kout,
kde zsinalý stál Renald jako zjev
a Gišár vzkřikl: „Běda, bratři nám,
tam Renaldova stojí mátoha!
Náš bratr přišel oznámit svou smrt!“