Vy dívky doma! – Ňadra dmou se výše
a hlavou lítá obraz vytoužený,
krásnější než jich doma po síni,
v níž řada předků odpočívá tiše.
Aj, obraz tento všecky zastíní,
i vaši zář, vy milující ženy.
A ret si jmeno vyvolence šeptá,
by nevyšlo mu z drahé páměti;
po chvíli jazyku se srdce zeptá
a staré jmeno na rty zaletí,
aniž je slyšet uchu člověka.
Zdaž smuteční šlář, ženy, nečeká
na oběti své v nedalekém čase?
Snad teď váš milý klesá zemdlen k zemi,
neb stižen vrahem oplakává němý
svou svobodu a v duchu po vás ptá se?...
A teď snad už – ó slovo neblahé –
snad mrtev padá v krvi vlastní
s rozbitým štítem, pokalenou tváří –
snad posledně mu světlo světa září
a duši anděl smrti odnáší
i rozpomínky z mládí předrahé!
Ten smrti anděl všecko rozplaší –
a vy ste, děti, chtěli býti šťastni?