Vzduch leskl se, jak jiskrami by proset byl,
sám krystal ledný, jenž se v ostří jehly slil,
a jichž se třpytilo tu vrstev statisíce;
zrak nezachytl jich, však cítilo je líce.
Zem byla běloučká, však s modrým blankytem;
aleje u cesty, jak jel bys úkrytem
kdes černokněžníkovým – stříbrny teď byly,
a vísky jakby střechy bílé pochýlily.
Tak čist byl obzor. Tam až hory skví se kdes –
to Krkonoše jsou; tu prošedivěl les;
zem, cítíš, ráda je, že sníh ji pokryl hebce;
spíť v rolích zrno jí, jak děti ve kolébce.