„Büszke, dacos némber, nem jöttem kérni kegyelmet”
- És leüté botját a süppedező szobaföldbe;
A bot azonnal, mint legtisztább fényü szövétnek,
Lángba borult s háttérbe nyomá a köznapi mécset.
Most Hábornak egész nagyságos idomja kitűnék:
Halvány arc, busa homlok, erős feketéjü szemöldök,
Kancsal bár, de azért égő szemek árnyas üregben,
Negyvennyolc foku szöglet alatt hajlott hegyes ormány,
Félig nyilt ajakok, gyönyörű fogak, állra simúló
Kurta szakáll, nagy nyakbötyök (au jaj nyelvem!), előre
Hajlott váll, de azért ép, domboru mell; beapadt has,
Hosszú póklábak, még hosszabbakra telendők
Hogyha, csak egyszer bár, sikerülne kinyujtnia térdben.
Illyen volt Hábor, s tenyerét teregetve szünetlen
Öblögető hangon folytatta beszédit a kontyhoz: