------------ Mint óriási
Kebelnek tompa dobbanási,
Kondul meg egy várbolt alatt
A sziklatépő kalapács
És megrenditve a falat,
Belé mindig mélyebbre ás.
Egy mécs rövidlátó sugára
Világol a sötét munkára;
Pőrölye húzamos, kimért,
Visszarugó csapásinál
A munkás néha meg-megáll,
Letörli égő homlokát:
Kérdőleg föltekint, miért?
De egy szó rádörög: „tovább!”
Mögötte Szúnyog zord alakja,
Mint barna kőszirtből faragva;
Árnyékát mozdulatlanul
Végig fektette a falon.
Arcára egyik oldalon
A mécs fakó világa hull,
S a domború csontok megett,
Melyekre bő fényt ereget,
Mutat homályos völgyeket.
S e megfagyott ábrázaton
Nem rezdül egy ér, egy izom;
Ezüst eresztől árnyazottan
Az ajk, ha szól is ottan-ottan,
Tán föl se’ nyílik, meg se’ moccan;
Csak szeme villog mély gödörbül,
Mint tigrisé, midőn sötét
Barlangjából prédára lés -
Kisérve mindenik kövét
A sziklafalnak, mely legördül,
S a dolgozó gyors eszközét. -
A munka foly, tágúl a rés;
A kar hevűl, a pőröly ég,
Nyomán szikráznak a kövek:
Meghódol a kemény tömeg
És felkiált az úr: „elég!”