Odcházím, nepřijdu již,
brána se zavřela, cesta čeká,
do ruky berlu, do hlavy tíž
a v oko slzu nadčlověka,
belhavým krokem do tmy blíž.
Msta opět nad lebkou mojí prázdnou,
čekající blesku pravdu celou,
nad lebkou bídnou, zkamenělou,
žene mě zarostlou cestou sráznou.
Já chci tak –! Kdosi mě zastavil,
štval k bráně lidí zpět
a stopu pracnou smyl.
V bráně mi znova dají pouta,
znova žebrat, znova se chvět
na schodech žití, v stínu kouta!
Bůh mě to zastavil?A proč mi nedá
s balvanem klidu svou passivnost sdílet!
Hlava má marně svou pustinu hledá,
ó proč nemohu, nemohu šílet?
Rozmetat intellekt,
štěstím pak ztiší se hlava bledá!