Ale slyš! Zas ozvaly se gusle,
novou zpěvák započíná píseň.
Nezpívá však o minulých bojích,
o junácích z časů dávno zašlých,
ne! on o nich, o nich samých zpívá,
jejich kraji, o vsi jejich rodné,
smělém činu jejich vlastních synů,
o němž sami dnes mu vyprávěli.
Provázeny guslí hudbou dumnou,
plynou verše zpěvu řekou šumnou:
„Vraní horo, planino ty skalná!
Vraní horo, krajino ty žalná!
Kolika jsi matkám syna vzala?
Kolika z nich srdce probodala?
Kolik sester odělas v šat černý?
Vraní horo, žíznivá ty země!
Ještě dost ses nenapila krve?
Zas už po ní ta tvá ústa prahnou?
Dosti ještě masa junáckého
havranů tvých nepozřela hrdla?“ –
Rytmem známým, zpěvu šumnou řekou
proudí verše, vlní se a tekou.
Večer již se sklání nad krajinou,
ale gusle zní a verše plynou.
Vzrušeně i zbožně vesničané
naslouchají písni zadumané.
Dovedla by žíznivá ta nitra
naslouchat jí do samého jitra.
V půdu srdcí, zprahlou, rozpukanou,
slova kanou vlahou požehnanou. –