Pousmál se jeden, trpce trochu:
„Nehněvej se. Řeknu upřímně:
cizí parfum nějak dusí mě,
vnikl – netušíš snad, dobrý hochu, –
štěrbinami v prostorné tvé sály,
ostře čpavý, že mě v oči pálí.
Ale, hochu, proč tak čelo mračíš?
vím, že není tady vinníka, –
zžíravý dech všady proniká,
štěrbiny že ucpat nepostačíš.
Nu, což – odpusť, nedbej slova mého,
dotkl jsem se místa bolavého.“ –
Ale soudruh nějak podrážděn
hodil hlavou, smál se: „Řekni jen
celou pravdu poctivou a ryzí:
ne ten parfum, my tu byli cizí!“