„Aj duše má, tu právě není proč se chvíti:
Červená – bílá – barvy jsou mi rodné,
a u tvých nohou položení vhodné;
že hvězda rudá tobě z mého čela svítí –
to blahé znamení! I mně se o ní zdálo, –
já okem bdícím předl sen si dále,
jenž na oné mi prvně svitnul skále –
kde vroucně tak mi tvoje milé oko plálo,
jak ona zornička na šerém nebi plane;
ty’s uvěřila v moje slovo prosté, –
já snil, že světlo mojí hvězdy milované
nad šírou vlastí záři věčné zroste,