A vítr neustává kvílet. Prostor potemněný –
jeviště boje strašného – od země k nebesům
plní se přízraky; a vracejí se sceny
skončené dávno! Temná střelba umlkla a kdosi ještě ruku zvedá –
a prapor v ní, a kdosi k zkrváceným rtům
naposled tiskne ústa umírajícího druha.
A tma a smrt a sen jak stigma zarostlé v tu zem se zdají,
a jako obřad smuteční se v dálku plazí stínu černá stuha.