Dí Záviš posléz královi se klaně:
„Nech, pane, třeba ruka byla slaba;
co králům na hlavy, co v ruce dáno,
jen tehdy ruka zemana a raba
má chopiti, když lidstvu nové ráno
má vysvitnouti. – Vládni, pane, sám.
My všichni po boku ti chceme státi,
jak sloupové, jichž řady zdobí chrám,
ač klenby podporou jsou vedle toho.
Ó smím-li prosit, pane, za nemnoho
mé služby, – je to milá tvoje máti.
Jí zapomeň, že někdy na Bezdězi
tě opustila sama na sirobě.
Vždyť žárem pravé lásky plane k tobě
a v obavách a v trudu nyní vězí,
že snad k ní nebudeš se chtíti znáti,
že odmítneš ji jako vichr plevel.
Buď milostiv jí – a mně, králi, nevel,
bych smutnou zprávu měl jí nést, sám žalem hyna,
že měla Václava, – a nemá krále syna.“