Růžovec už pamatoval dosti
– střechy jeho zdobil starý mech –,
ale nikdy ještě ve svých zdech
nezřel věru tolik vzácných hostí,
co jich letos štědrý svedl den.
Prostorný je pokoj naplněn
Záleského přáteli, již sami
životem jdou – bez milené druže,
k nim pak jako lepé, vonné růže
v úborech se vkusných řadí dámy,
hostitelky mladé přítelkyně,
z nichž tak mnohá do hodovní síně
s válečným šla plánem v krásné hlavě,
s jistotou, že zdaří se jí hravě
dnešní večer k sobě připoutati
toho, jemuž vzdechy její platí.