I mnila Asra onou pouští brát se nesmírnou,
tak nepoznána, sama, opuštěna,
za společnici majíc pouze
tu nejbědnějších ze všech společnic,
jež nazývá se hlad a žízeň,
až vysílena k smrti klesla – mřela...
Vichr se zdvih’ a – přes ni mračna písku spěla...