Ale vší té tajůplné krásy
ubohý náš Láďa nevšímá si;
jako by se zastaviti bál,
bez oddechu kvapí dál a dál
k černému až hvozdu zamlklému,
na jehož se mrtvém nyní lemu
vine dráha. – Ve chvatu co jej
zadrželo náhle? O kolej
Láďa klopýtl a znaven stanul.
Větřík chladivý, jenž jemu vanul
v rozpálená líce, k uchu náhle
zanesl mu jasné zvuky táhlé:
signál, který příchod vlaku věstí.
Láďa zajásal: „Hle, osud sám
v ústrety mi posílá to štěstí;
nebe, jak ti děkovati mám?!“