Ku břehu přiběh jezera,
kde stáli spolu z večera,
člun dubový tam odvázal,
jejž v rákosí vztek proudů rval,
a uchopiv pak vesel dvé
ty vody brázdil sinavé.
Chtěl z tmavých lesů jediný
květ přinést v ruce dívčiny.
Vztek vln uchopil loďku hned
a v divoký s ní kvapil let,
co platna vesla, námaha –
bouř jeho síly přemáhá,
a zdá se mu v ten hrozný čas,
jak tajemný by slyšel hlas:
„Dnes najdeš svého štěstí květ“!
a echo volá řeč tu zpět:
„Dnes najdeš svého štěstí květ!“