Duše nesmrtedlná, která bydlíš 
V těle mém, ve schránce ve smrtedlné,
Ustvořené z hlíny; ty jenž patříš
Co člověka smyslům nelze zříti,
Nelze pochopiti smrtedlníku;
A podanym tobě, tělem vládneš,
Teď zpívati dej den mně poslední,
Den, v němž čas pomine, smrti bratr,
Hříchu syn hnusného; v kterém ty též,
Odkuďs vyšla, nazpět se navrátíš;
Den v němž slunce zhasnou, světy zajdou;
A tak, jako bylo na počátku,
Dříve nežli Bůh byl stvořil zemi,
Státi bude všecko prázdné, pusté! –
A ty, jenž jsi stvořil ducha mého,
Který patříš minulosť i nyní,
Jehož oko hledí do budoucna,
Nestvořený i neobmezený,
Jehož konce není a nebude;
Podporou buď silnou ducha mého.