Ó srdce žen, vy hrdličky, jež vír k nám bídným žene,
vy ubohé, vy přesvaté, vy květy nestřísněné,
vždy poznáte, kde úsměv byl, tam zítra výsměch ostrý,
a krása, láska oprchá a „umřem“ pláčí kostry.
Umřeme, běda, umřeme, však štěstí vaše hned,
když prvně muž vás obejme, a než k vám oko zved’,
on květy vaše potrhá, snů čistých zboří chrámy,
dnes žebrá ještě pohled váš a zítra zhrdne vámi,
až jeden výkřik bolesti vám navždy duši zmámí.