Dočet’ Ivan, svěsil hlavu
jako v podzim pozdní kvítí,
jemuž slunce nezasvítí
ani dneska, ani zítra.
A z myšlének všeho davu
vyplašená jedna – víra –
odletajíc teskně zírá.
„Dovršena muk mých míra!“
Velká bolest v tomto slovu,
zoufalost a beznaděje
skryty, které Ivanovi
s polomrtvých retů spěje.