Jen hospodář vzal klobouk a zamířil do vsi,
kam jiní sousedé se také zvolna trousí.
Stál přes dvě stavení jen dvorec s velkým statkem,
kam Vejvodič se bral spěch maje důležitý,
neb vryla se mu vráska v obličeji hladkém
i tučném, oholeném, a těch zraků svity
cos věštily, jak blesky bouři věštívají.
Šel podél plotů každý stromek převyšuje
a rovně rostlý tak jak dřevo topolové.
Teď potkal souseda; hned ruce sobě dají
a ukazují k tlupě, jež se cestou snuje
tam zrovna míříc do vrat, kam i sousedové.
A vráteň vrzla do kořán se otvírajíc,
z ní zaštěkali psi a zakejhaly husy,
a z telat stáda jedno do vrat zabečelo,
však prutem zeleným je zahnal chlapec rusý,
jenž při ústech si držel namazaný krajíc.
Ten spatřiv cikány, jimž do dvora se chtělo,
co síly v těle měl, hned mrštil v obě vrátně,
a ty se zavřely. Sám posel od úřadu,
jenž černou tlupu vedl, dvířkami všel v statek,
a za ním sousedé již sbíhali se chvatně,
by v hromadu se sešli, dali sobě radu.
Co cikáňata venku bita od svých matek
o překot vřeštila, a ženské hubovaly,
však muži pohodlně v trávě rozloženi
si z dýmek bafčili, tam v radění se dali
a stále křičeli: „My chceme vysvětlení!“
A rychtář poslu z města, jenž vykládal spisy
z té brašny veliké, jež po straně mu visí,
tak domlouval se ptaje: „Co nám přivádíte
ty lidi černější než zem, co s nimi tady?“