Když slunce zapadlo a barva barvu sháší,
má duše toužící se do neznáma vznáší,
by plula sestersky za večerními divy.
Mlh tichým závojem, jenž z jarní stoupá nivy,
a vůní tajemnou a sladkým dechem kvítí
to němý krouží pták, a bílé křídlo svítí,
snů záři vznášejíc nad hmoty slepou tíhu.
Van studený se zdvih a v peruť zadul. K jihu,
ó, k jihu zaletět do pohádkových krajů,
pod nebe zjevení a zaslíbených tajů,
do modrých půlnocí, o kterých hoch už temně
a dusně sníval kdys, tam v ostrovní ty země,
kde krása zakleta, na vzdušnou pout se dáti:
Spí jižní jezero, spí za sedmdesáti
hor strmých hřebenem a za devíti moři – – –
Tam spěje duše má. Jí touha život stvoří,
že smí se pozvedat na křídle dávných přání.
Přes sedmdesát hor, přes devět vodních plání,
Alp ostrou vichřicí, vln usínavým vánkem
jde plavba mlčící nad zemských věcí spánkem.
Až posléz na cypřiš pták bílý znaven sedne,
zří v hloub a sebe, strom i světlé temno shlédne:
Rej bledých přízraků se hebce zvedá zdola
a mizí ve vlnách, hlas nezrozený volá,
zpěv mrtvý zaznívá, mlh zástupy se kupí
nad vodní hladinou a srážejí se v trupy
a roztékají v nic. Je jasno. Ticho. Svatě.