Jistě nějaká pěkná věc někde se děje:
buď na hoře děcko v lese stojí a zpívá,
nebo dva lidé řekli si upřímné slovo,
nebo snad – bylo by to možno? –
chlap někde mužně přiznal svou barvu –
a praruce duchů znovu se objevují,
stávají se nějak zřetelnými,
a zvonice, moje zvonice –
ty andělsky vzdušná moje stavbo! –
vystupuje všemi obrysy z nicoty,
srdce zvonu odráží šustivě paprsky léta
a... a... nepohnulo se?