Slyš, jak to v lese ven a ven
jásá a zvučí a zvoní,
až slunce zázrak unaven
k západu smutně se kloní;
výkřiky řídnou, tichne zpěv,
nebesklon zrudnul jako krev,
hoří a plameny blčí;
jedle si vzdychla a mlčí,
smrčina z hluboka dýše...
Tiše, mé srdce, buď tiše!