Záhy jim pověry horečka skalí očí jas,
žeřavou rukou vždy rváti je bude děs a mráz,
uzří vždy na konci věcí všech dravčí horkou tlamu,
v zmatku se v stádo seskupí blouznit vykoupení,
jehož nemohou dosíci, točíce se v klamu.
Pověry jednotný plamen vždy budou dmychat, mníce,
když v něj všichni ponesou stejný podpal, že snad
přece pravdu z něj vymámí,
jako jepic tisíce padajících v plam
mní, že přece na konec v ohni občerství se
a že polknou zářivost, jež k nim hárá tam.
Protože slabé ti nejslabší v zmatku přelstí v sled,
bídu pak největší z běd.