„Oj, brachu, o pokladě skrytém
jdeme ti zpívat, člověče,
ne pohádku, ne dětskou bajku,
než radost, radost bez konce!“
Jdou neviděni, utajeni
všetečným zrakům zvědavým,
aby jen dílo bylo zjevno,
veliké jejich poslání.
Muselo být to zařízení,
skryti že jsou všem pohledům,
sic by, je vidět při tančení,
svět dívčí přišel o rozum.
Vždyť si mi samy stěžovaly:
„Jak jste se dříve měli líp!
Vy jste se aspoň vytančili.
A s jakou chutí! Ale my?
Představte si, dnes mladí páni
při krátkém tanci už zívají.
Jsou už tak pyšně blaseováni,
jenom se pansky dívají.“
A tu by zjevili se naráz,
jak by je nebe seslalo,
jinoši štíhlí, jasní, smělí,
z čela jim svítá nový den,
z očí jim blýská tvůrčí síla,
krok jejich – rytíř rozený.
Na moutě, já sám, býti pannou,
vida je, bál bych se o rozum.
Já totiž viděl je a slyšel,
v duši zní dosud jejich hra:
ta divná harmonie zvuků,
bratrů všech ranních svítání,
bratrů všech hvězd, těch květů nebes,
bratrů všech květů, zemských hvězd;
v duši zní slavný průvod tónů,
hovory jejich, jásot, zpěv,
zvroucnělá jejich objímání,
šepoty, smíchy, polibky.
On totiž zrak i sluch mi přetřel
úsvitnou rosou dobrý duch,
stařeček dobrý, duch hor našich,
na volné slunné mýtině,
když jsem tam hoch byl na jahodách,
malinách, ptačí tam chytal zpěv,
sledoval za rodinou srnčí,
s veverkou smál se, sám veverka,
horským se nemoh’ vynadivit
květům, hře slunných paprsků,
osadě hříbků a muchomůrek,
ej, ej! – a tak se stalo již,
že jsem směl za nimi potichu kráčet,
hře jejich z dálky naslouchat.