Již z rozložité aleje jsme vycházeli,
když ukončil jsem zprávu svoji sáhodlouhou,
na člupku nizounkém se bílé stěny stkvěly –
pan rytíř puzen zbožnou úctyhodnou touhou,
by drazí mrtví stále blízci byli živým,
zde hrobku svého rodu zbudovati kázal
a něžným způsobem hluboce pohnutlivým
svůj vlastní život s prachem rodičů svých svázal.
Okrouhlá kaple věrověstu Antonínu
je zasvěcena, v modřínech a v sytém stínu
lip mohutných se skrývá, rozepjaté křoví
se po zdech bílých vine vzhůru ke stropoví
a větvičkami do malých se oken dívá,
svit slunce hasnoucího, jenž se rychle krátí,
erb nade dveřmi paprskem ohnivým zlatí,
do listí vadnoucího jasným leskem splývá.
Zde paní z Jesenu se náhle zastavila,
tvář sluncem ozářenou ke mně obrátila
a děla: „„Nemožno je slovem vyvážiti,
co srdce samo kuse chápe jen a cítí;
kdo dovedou se obětovati, jsou svatí,
za skutky lásky sám Bůh dobrotivý platí!““