Jest pokoj, v němž nic není drahého,
jen spousta kněh. Ty stojí v příhradách
do značné výše kolem čtyřech stěn,
ty na stole jsou, leží na zemi,
i po židlích jak zdomácnělý host
se roztahují. Podobizen řad,
tož zemské schránky nesmrtelných jmen,
se dívá v pokoj s příhrad temene
a několik snů milých malířů
knihami nezajaté kryje zdi.
Veliké okno vede k severu
přes rudé střechy, zahrad vlnění,
přes hřbety mírných kopců viničních
k lesnatým horám. Města shon a šum
sem nedoniká. Na půl venkovem
jest odlehlá ta tichá ulice,
kde maně člověk zná už člověka,
rodinu jeho, jeho osudy,
psy, děti, služky – všechno podle jmen,
ač nestýká se s nimi. Hrčí-li
vůz pískem ulice, tu v oknech všech
se hlavy zjeví pátrající, proč
a kam se šine nezvyklý ten zjev;
cizinec jde-li, pozorují ho
a hádají, kde asi zaklepe...