Kolkol ticho: – dobré jim to znamení;
S jedné strany plot a s druhé kamení,
Před sebou zde vodu, vzadu křoví měli.
Oni v zahradě a k tomu – v prostřed zelí,
Slovem: tak to měli, jak to míti chtěli.
Neboť dobře zůstalo jim v paměti,
Rekové že druhdy, u šedivém století,
Když tu hodovali vůkol svaté vody,
Sněm že spojovali s národními hody;
Kvas pro dědy naše žádnéť neměl vnady
Bez líbezných zpěvů a bez moudré rady:
Touto mysl obmezili rozjařenou hněvem,
Své pak srdce v žebrách opájeli zpěvem.
Avšak, aby po starém vždy nebylo,
Těmto rekům naopak se líbilo:
Nebo zaječímu tomu rodu
Sněm nebýval sněmem bez těch zelných
hodů.
Toto budiž ale ku pochvale řečeno,
Že se v sněmu zaječí to plemeno,
Anož o společném dobru rokovalo,
Svárů všech a hádek varovalo,
Kdežto – ne teď, ale v starém času –
V radnicích se užívalo silných hlasů
A co rozumem a jazykem se řezat nedalo,
To se křepkých mečů rázem přeťalo.
Abych tedy nezapomněl, co se dále dělo:
Povstane tu z těchto hrdin vážné tělo;
Jakož se mi zdálo, podle vznešeného zrostu,
Držel bych ho ne za krále, ale za starostu.
Neboť, nevím dobře, proč a v jaké době
Zajícové králů znelíbili sobě;
Králů prý těch příliš mnoho měli,
Kteří nade nimi panovati chtěli,
Z čehož mnohé různice jsou povstaly;
Aby pak to hašteření stálé
Skončili a pokoj svatý zdělali,
Zajícové z polí všecky krále
I s královským titulem pryč vyhnali:
A od času toho bývali ti králíkové
Pod žlabem jsou živi – v děrách zemanové.
To však proto jsem jen povídal,
Aby každý přítel pravdy uhlídal,
Proč jsem řek’, že ten co v prostřed stál,
Spíše byl starosta nežli král:
Neb vím dobře, že zní osmé „nelži!“
A proto vždy mluvím pravdu ve lži.