Náhle v prorvě mraků jako mezi břevny
zardívající se kotouč slunce vzplál,
tenký proužek tmavý víc a více zjevný
jako řemínek mu obuv těsně spjal,
výše vystoupil pás kolem beder pevný,
jako stuha na prsou se chvěl a vlál,
až konečně slunci, když již dolů spělo,
vínkem panovnickým ovil hrdé čelo.