Hovořili, slovo dali k slovu,
pomalu až došli ku Hlohovu.
Bílé štíty nových výstavností
vyzírají ze zahrad; kol ploty,
podél nich, jak vyhlížejí hosti
na hod dívky za humny, tak stromky
za stavením. Jdou tu na novoty.
Z kamena neb ze špalíčků domky,
ovržené maltou, okraj střechy
šindel kryje, došky přistřiženy,
netřesk v čeřenu a hladké mechy,
okny do vsi dívají se stěny.
Barácký tu vidí, že si zašel.
„Pojďte poobědvat s námi, strýčku!“
praví Boženka – je smutná v líčku.
„Musím domů, trápí mne zas kašel,
stará musí květ mi z lípy vařit.“
„Však vám také uvařím, a pro dnes
nechte Veroniku hospodařit.
A kdo by vám barák za dne odnes’!“
„Není strachu!“ tkadlec dí a kročí,
aby s nimi zased’ za stůl v rohu,
aby řek’, až v míse lžíci smočí:
kdo dá chudým, dává Pánu Bohu!