Vy, jimž duši ono kouzlo zhřívá,
v kterém slavík jarní noci zpívá,
v kterém bují stero zářných květů
za prvého mladistvého vznětu,
s kterým v duši nasypáno jest
celé nebe zářných, zlatých hvězd,
odpustíte, že se na úkradku
láska hledá sousedních dvou statků
přes příkazy rodičův a vůli,
že se nadál ňádro k ňádru tulí,
že se v taji ret na retu tich
oddá vínu citův opojných.
Neb co v ňadrech jenom Boha dílem,
nálad hříčkám v mrzký dáti plen,
by nezoufal kdysi nad omylem,
vratký člověk není oprávněn.