Neznámý pak jal se Křemenovi
ukazovat památnosti města,
mimo něž je právě vedla cesta,
ale ránu, již mu svými slovy
zasadil, už nemůž’ zaceliti;
Křemen jde jak ve snách, v duši cítí
ostří výtky – žel! – tak oprávněné;
myšlenka, že na dcerušce svojí
páše hřích, krev do hlavy mu žene,
zraky zdvihnout od země se bojí – – –