I chodím trhat modré vděky tvoje,
jak za chlapectví jsem to činíval,
kdy život ještě bez slzí a boje,
pln půvabů se na mě usmíval;
a když má ruka do snopku tě vije,
rád zapomínám v dojmu poesie
na nízký rod svůj, na svou chudobu,
na svoji vlastní, drsnou podobu –
a zřím jen ji, tu krásku bledých lící,
již miluju, ač nesmím jí to říci...