Rudý žár západu v oknech již hasne –
a já si rozsvítil plameny jasné
v otepi smolného dříví:
třaská to na suku, vybuchne z proutí,
do žhavých jazyků popel se hroutí
tak jako do zlaté hřívy!
Rád bývám doma v tu hodinku černou,
vzpomínám na svoji milenku věrnou,
jak se jí v daleku děje;
hlava mi poklesne do tvrdých dlaní,
sním, patře na oheň – však myslím na ni,
a to mé srdce se chvěje...
Ach, jako v nitru těch starobných kamen –
bouří to náhle i ve mně,
vysoko šlehá tam vášnivý plamen,
po slunku dychtím jak země,
po sladkém objetí růžových ramen,
abych je zulíbal jemně...