Ó sednout jak ptáče tam u nohou Tvých,
ve vodopád světů dolů se dívat –
co lidé té noci kdy cítili v nich,
výlevem nové písně to zpívat:
jak duše jim rozkvetla v mystický sad,
jak Mír si v ní prestol svůj vyvolil rád
a sněžných květů ve závěji
andílci v ní se procházejí,
bělouncí, celý řad!
jak kraj duše celý se jiskřivě chvěl,
jak skryla jej měkká a vlaživá běl,
jak v modré mu lesy
mír dech,
jak zavál kdesi
touhy vzdech
a stíny svál
jak těžký sen –
a radost bílá jak každému sletí,
jejím kdo po objetí
zatouží jen!