Do světa vidin mých, země mé, mojich lidí,
mrtvých i živoucích lásek i nenávistí mých,
měst, jichž věže zrak v budoucnu vidí,
vsí mých v lukách utopených,
lesů mých, kouřících se touhou
vzdálenou, modrou, do věčna dlouhou,
lidí mých, toužících po duši, –
smály se oči mé a cos je konejší, osuší.