A patak még idegesebben borzolódik és egyre dagad. A hegyek között esik már.
A fák komolyan összebólongnak a széltől és ütemesen potyog egy-két túlérett szilva.
Odafent kugliznak: mindig nagyobb robajjal döngenek végig a golyók az ég boltozatán és valami megnevezhetetlen, túlfeszített szag van a levegőben, mely izgat, fenyeget és tompán sajogtat fejünkbe.
Rohanni kell. Nagy cseppekben esni kezd.
Recsegve, bömbölve iszonyú villám suhint a levegőbe: valahol lecsapott...
– Mi Atyánk, ki vagy a mennyekben...