Přešli kolem krámkův a budek, nezahledše tu Živsu.
Však jeho bystře pohled ku chrámu je dále provázel,
až mu zanikla rudá dívčího stužka klobouku.
Ač ho bavil rozhled půvabný po kraji šírém,
ruch též pouti jarý, přec teskný stín mu zacláněl
lehce to vidmo potud; leč z tváří Ludmily jasných
rázem záře jakás veselá vše zanítila vůkol –
Bývá takto časem, když slunko se v oblaku hrouží:
Smutná chmůra halí luhy květné, říčku a háje
a v ducha též se maní pochmurná záduma loudí;
avšak náhle mrakem vítězné slunce problesklo
a hned luh je vesel, pleše háj, směje říčka se lesklá
a v mihu rozblažené též líce a nitro se jasní.