To její růže byly... Noemi
tak milovala tyto růže, jež
od jara k jaru, z léta do léta
památku básníkovu životem
svým vlastním oživují – růže ty
s tak tklivou vůní, růže krvavé,
jež ona kdysi milovala tak
snad pro tu barvu jich i pro jméno,
to krásné jméno: Andrée Chênier...
Teď zázrakem ty růže na čele
sádrové masky, pokryty dřív prachem,
se orosené rděly tmavým nachem.