Lazar spěl dále ku předu a dál,
nemysle téměř na nic jiného
než na Mistra a daný mu jím slib.
Doufal, že cestou jistě potká jej...
Bylo mu jako junu v pohádce
staré, kterou od chůvy slýchával,
jak junu, který letěl přes moře,
daleké, široké a bouřlivé,
na hřbetě velikána ptačího,
drže se pevně pěstmi rukou svých
ptáka, třepajícího křídloma,
aby jej tento cestou nestřásl
dolů, do mořských hlubin bezedných.
Až únavnou pláň mořskou přeletí
a stane smaragdovém na břehu,
pak po nevlídné pouti zajásá...
Též Lazarovi bylo podobně.
Po celý rok přes moře nejistot
se držel křídel svojí naděje,
jež v hlubinu mu klesnout nedala.
Jak dlouho má však ještě putovat,
než uvítá břeh spasné jistoty?