Viděl jsem vás kdysi, smutné zraky,
ve štěstí a prvních snech se smáti...
Jaro právě vítalo své ptáky,
žitko vlnilo se na souvrati –
šla jsi s hochem polní stezkou bílou;
šli jste – skřivánků dvé srdce vaše –
on ti pravil, že’s mu nad vše milou.
Líčko své jsi nachýlila plaše,
potom zvedla’s k němu oči vlahé –
pohled ten se nikdy nenavrátí! –
tenkrát viděl jsem tvé zraky drahé
ve štěstí a blahém snu se smáti!...
Zřím je zase. Jak jsou nyní smutny,
zakaleny slzou mnohou, mnohou!
Léta vpila slz těch ručej rmutný –
zdaž ty oči ještě plakat mohou?