A náhle přišla chvíle rozloučení! –
Ó, tušil jsem, že víc se nesejdeme!
Však nežli jsme si na vždy s bohem dali,
my na sebe se pevně zadívali
a s ruky svojí prsten s ametystem
jsem navlékl jí na prst sněhobílý. –
V rozpacích ona hlavinku svou chýlí,
blesk zaplanul jí v černém oku čistém
a kytičku, jež ňadra zdobila jí,
mně beze slova dala na výměnu. –
Ó, nevíte, jak velkou pro mne cenu
má kytička ta z proutků rozmariny!
Je talismanem, kouzlo v ní se tají,
vždyť ruka dívčí, bílá, prostá viny
ji posvětila. – Proč se usmíváte? – – –