Již s Tatry sestupoval jsem já mlčky.
Zem jen se skvěla od slunečních svitů,
hor modrých řetěz obepínal mile
háj, nivy, pole vlnící se klasem,
vzduch širý pln byl kmitajících jisker.
Zem životem se z dálky na mne smála,
pták prozpěvoval v lesích na úpatí,
tak milá byla, nekonečně drahá
mně byla zem, mně drazí byli lidé.
A k Poesii, matce všechné krásy,
jsem z rozrušených prsou takto volal: