Ty jsi se tak zahleděla v ty vášněžhoucí tahy;
Oko, jenž svou kořist v nízkosti hledalo,
Jenž samou již láskou křečovitě plálo,
Se ti o dost malou lásku žebrat zdálo.
Jak se ti ten oheň hříchu zdál svatý být a drahý!
A koho by ten pohled žádoucí neslitoval?!
Vždyť mnohý – mnohý anděl za ďábla orodoval,
Vždyť mnohý – mnohý anděl za hřích se obětoval.
Stál on před tebou, milosti co žebrák polonahý.
Myslela jsi, že se trápí – moří,
Že v něm udušený plamen hoří;
A zatím jsi z jeho oka jedy ssála!
Blaze tobě tenkrát, zrak jeho tě minul;
Ty jsi tou nešťastnou, hroznou láskou mřela,
Jeho ale útrob naposled už vřela;
V sladce otráveném obejmutí – zhynul!
Po smrti teď bloudí. Tys mu všecko dala,
Odměna tvá – dítě co pod srdcem nosíš,
A i to mu musíš v obět dáti!
On ti bude za to – děkovati;
Proto lže ti milost, kterou žádáš – prosíš.
Co ti potom zbyde? – Tys ho milovala! – –