A když se ráno rozebřesklo znovu
a zaplanul kraj žárným východem,
dík vojska bral se k modru nebes krovu
a dav se pohnul novým pochodem.
Jak hybná pevnosť hradba vozová
a v před i na zad Taboritské řady:
co jiskry oči, prsa kovová
a nadšení co bujný orel mladý.
A v čele voje volným krokem cválá
oř bezpečný a na něm vůdce slepý:
on ten, v nějž vtělila se ona neskonalá
myšlenka lásky, volnosti a slávy,
s tou gloriolou kolem drahé hlavy –
v němž děje naše v obraz velkolepý
se rozřadily; těžko povědíti,
zda k hrůze více čili k obdivu.
V něm stvořen národ ku žití a bytí,
jím na věky zůstaven na živu,
on české slávy stal se majákem,
tím znakem odlevy a uvolnění,
tím znakem naděje a zachránění! –
Nechť další kresba mohutných těch dějů
již sama stoupne před vás, české děti,
jeť slabo slovo, sláb je výraz zpěvu,
a na dno srdce ani nedoletí...