Do samoty v horách zabloudil kdys...
Tam panna mu krásná přišla vstříc...
Tak chvěla se křehkou bázní bříz,
že v studu a v zmatku skrývala líc...
A podala pít mu, ač nevěděla
víc o něm, než lovec že smělý jest,
jenž u večer kráčel tu za prvních hvězd,
když už se louka stměla...
Víc nevěděla ni tehdy, když
přicházel v každý a každý čas,
když milenkou sladkou mu byla již
a rozpuštěný vlas
vál jarním větrem a velké oko
vábilo smutně, přehluboko
a vábilo zas a zas...