„Zde tedy sedá, právě pod tím stromem,“
cos zašeptalo sladce v ňadrech Šárky;
„zde právě vykonej svou velkou pomstu,“
cos zasyčelo – ale boj byl krátký.
Před zrakem Šárky krev jen mihala se,
v ní ztápěl mech se i kořeny dubu,
v ní tráva, listí, haluze i vrchol,
skal útesy, i čistý azur nebes,
tok Vltavy a celá dálná země –
jen krev, jen krev, jen krev – krev Ctiradovu!