A jednou zase do lesa jsem zašel
a vidím: v prorvě oheň, nad ním kotlík
a člověka, jenž palašem v něm míchá –
já dýchat nikdy nebál se jak tehdy
a nikdy tak se netřás rozčilením
a nelezl tak opatrnou chůzí,
jak v této chvíli. Vskočil jsem mu na šíj
a mrsk jím stranou, uchopil jsem kotlík
a běžel, až mi došel dech a síly –
pak lup jsem prohled: brambory, ó bože,
snad deset, dvanáct! Vařeny už skorem.
Šest jsem jich snědl, ostatní dal v torbu
a vrátil jsem se. V noci probouzel jsem
se blažeností nad majetkem vzácným
a jezdě stuhlým prstem po tornistře
já čítal je a laskavě je hladil.
Mráz svištěl v noci této – když jsme vstali
– ach kolik zůstalo jich zase ležet
na kámen skřehlých! – vyňal jsem svůj poklad
tak opatrně jak bych krad jej komu
a kousnu – zemák oblázkem je tvrdým,
mě zub to stálo! Plakal jsem jak dítě
a klel jak pohan. – Tížily mou torbu,
já vyházel je. – – Bože, jak jsme řídli!