„Na bílém oři v navu pojedeš,
kam Morana ti cestu ukáže!“
Tak Šárka s okem zaroseným dí,
a hlava její krásou zářící
mu padla na hruď jako zlatý květ,
a s očí jejích temnoblankytných
se sladká touha lásky linula,
a jako ve snu k němu mluvila:
„Ty víš, že jsem ti v sluji nelhala?
Můj vítězi, kéž s tebou zemříti
bych směla, bídná, sirá, nešťastná!
Kéž zlatý nůž bych směla ponořit
do srdce hluboko, ach hluboko!
Pak ale s tebou bych se setkala
tam dole mezi stíny v mrákotě,
a pohledy tvé, plné výčitek,
by věčně plašily mne od tebe,
a věčně bol tvůj obnovila bych
svou tváří, do níž vryta vina má.
Buď kliden, Ctirade, můj vítězi!
Ty nespatříš mne v navě soumraké,
já a můj bol, my věčně zůstanem
na šírém světě sami bez druha;
jen o to prosím tebe, Ctirade,
ó, dej mi hrstku svého popele!“