Ó svět je samá vráska a nahota a hřích!
Za léta příkrov prachu, a v zimě smrtný sníh,
toť jeho roucho drahé, toť svatební je šat!
Ó ne, já půjdu také radš pod ten příkrov spat!
Ty šťávo smrtonosná, vlej smrt mi do všech žil,
já omdléval a trpěl, já vždy jen bídný byl,
já dosti dlouho čekal na jeden jitřní svit,
já doufal, že mi dáno též bude šťastným být.
Já věřil... marno všecko! Jeť konec všemu juž!
Spíš mrtvé z hrobu vzkřísit, než mne ten život můž’!
Ne – nestrachuj se, bude tak skončeno to dřív –
buď zdráv, ty zrádný světe, buď Bože, milostiv!
Teď ohlédnu se ještě a zvolám naposled:
kdo říci smí, že jiné krom žalu a krom běd – –
Jen dále, rte můj těžký, co uzamklo tvůj zvuk?
Co vábí zrak můj ještě v tom labyrintě muk?
Jaký to paprsk nebe, ký luny sladký třpyt
sjel jako pozdrav ráje v mých ňader hrobní skryt?
Jaký to nové touhy mně svítá světlý jas?
Či jakýs přelud směje se bolu mému zas?