V Praze pohané se vztekali, a
Na Tetíně staří, mladí svaté
Oplakávajíce kněžny, její
Ctnosti živým obrazyli cytem,
Pronášeli lásku, probudili
K činům starce, varné pacholíky.
Prohlásyvše milostivou matku
Za světicy Boží vyjevili
Neskrocenou lásku. V tom sem zpráva:
Drahomíra vraždí křesťany; hned
Strašný hlukot utichl; pohlížeje
Jeden na druhého, zvídal, jak sy
V nebezpečenství, jak v smrti třesku
Počínati mají? Jako v nocy,
Když svět odpočívá, když list ani
Větříčkem se nehne, jako v tichu
Mrtvém strach a ouzkost pocestného
Pojímá, a mysli vyjevenou
Potvorami bouří; tak y tichost,
Tak y hrůza obkličuje zástup,
Smrtí rozboduje vrtká srdce.
Zticha Vratislav se protrh mluví:
Kdos Čech, komu milá vlast, slyš radu:
Drahomíra s trůnu sstup, syc konec
Pomatené vlasti. Staň se! zkřikli,
S bědováním nesli k hrobu kněžnu,
U hrobu pak přisahali vlasti
Věrnost, Bohu svému věčnou poctu.
A hned ozbrojivše zbory jako
Lvové pospíchali hájit vlasti
Své a víry. Sotva pohnuli se
Polem, již je potkávaly matky
Zoufajícý křičíc: Děti, milé
Děti osyřeným matkám dejte!
A tu na kolena padly, lid y
Boha vyvolaly na mstu, a se
Opět do hlučného rozpustily
Pláče, do divého proklínání.
Ze zoufání těsných trhnouc sebou:
Kde jste, zlatá neviňátka, kde jste,
Naše radosti a slávo? Vásli
Outlá poupata chce společnice
Ďáblů stříti? Smrti nehrozte se!
Vaše matky bdějí, zástupové
Boží kvapí k vám, smrt trne, prchá.
Řekly, napřed utíkaly, muži
Letíc s nimi hulákali, až se
Zem y nebe třásly. Podívání
Hrozné v letu zastavilo zástup.
V prachuť ležel zkrvácený Mnislav.
Ještě, maje ducha vypustiti,
S hasnoucýma, s prosýcýma sháněl
Očima se po pomocy, sháněl
Po svých milých dětech, vzdychl a umřel.