Faráři prchal čas, že rychlej’ nemoh’ pílet...
již mladí odbyli si první z hnízda výlet,
když farář jedenkrát, jak v novinách svých čet’,
se vzrušil velice a jásal, v záři hled:
„Ach, panno Terinko, toť nález znamenitý,
zde v Čechách nalezen zas šperk byl z bronzu litý,
památka keltická, i koruna, skvost pravý,
toť vzácnost nesmírná – to nade vše mě baví –
nu, musím, musím již se zase v práci dát,
ten spis svůj, víte-li, bych skončil nyní rád!“
A farář nedočkav a v novém touhy vzmachu
již sáhl po spisu a sfouknuv trochu prachu,
v něm jal se probírat. Tou dobou Terinka
se z jizby vykradla, neb spánku hodinka
jí byla nade vše a zvláště nad ty střepy,
i bronzů keltických nad nález velkolepý.
Však sotva složila svou hlavu na klín prázdně,
hlas blízký zaslechla a vyskočila rázně.
To volal jemnostpán a nějak podrážděný,
až stáhlo úzkostí se srdce bodré ženy.
A létla. Na prahu pan farář čekal již
a listy nějaké v své ruce zvedal výš,
a hněv a zármutek se chvěl mu každým rysem.
„Tak, panno Terinko, se probírám tím spisem,
a listy scházejí mi dva tu zrovna v středu!“
– Můj Bože, Božínku! – hned ona, bázeň v hledu.
„Nu, kam se poděly, se ptám teď – farář přísně –
vy vědět musíte!“ A ona, plna tísně:
– Ach, jemnostpane, ne, jak vědět mohla bych,
vždyť ani nedotknu se papírů a knih,
jen že tak po ránu s nich trochu prachu setru,
snad někam zapadly při zavanutí větru – – –
„Ne, vše jsem prohledal, to pořádek mi čistý
je nyní na faře, z mé práce celé listy...“
– Můj Bože, Božínku! – zas ona s jekem novým.
„Vy tedy nevíte?“ děl farář. „Nuže povím
vám o těch listech sám!“ A hněvem rty jen hryz’.
„Vám dávno protivný byl učený můj spis,
vy vždy jste broukala na urny mé a střepy,
nic, ani slova teď, já nebyl hluch ni slepý,
a tak jste v zlobě své, jen přiznejte se přece,
mé listy, práci mou do žhoucí vrhla pece!“
– Ó, Pane na nebi! – se hospodyně lekla –
což myslí jemnostpán, že zlá jsem nebo vzteklá? –
„Ba jenom ze zloby...“ – Když, jemnostpane, tak –