Vodila jej na šedivé skály,
kde vzduch mořský, osvěživý pil
a kde zíral, na sinavé dáli
koráb běloplachetný jak ryl
v moře brázdy fosforného skvění.
Pil tam pustou číši zapomnění.
Ale výhost dal i poezii,
hrdě vztýčil úpornou svou šíji
a co hříčky dětinské své rýmy
náhle spálil žáry plamennými. –