Leč doma často v bezesných svých nocích,
když temná nebesa mé duše stíny
hvězd protkávala mihotavým stříbrem,
tu často v ucho věrné družky svojí,
tu samotě jsem žaloval své dumy
a ptával jsem se neslyšený tebou:
„V můj osamělý život čím tys, ženo?
Kdo hodil tebe v cestu mého žití
jak skvostný květ? Zda andělům snad z rukou
tvá duše padla, bílá kamelie?
Mám zvednout ji a ozdobit jí skráně
své poesie? Či jen pouze vůní
mám oblažit svou unavenou duši
a nedotknutou v bezúhonné kráse
ji nechat těm, jichž spanilou je sestrou?“
Ó Heleno! ta snivá, jemná vůně,
jež z prvních fijalek se řine tiše,
mne nejala jak vůně tvojí duše,
sen panenství, jímž kmitá úsměv lásky.