El ne felejts, azért hogy bal sorsomnak
kegyetlen karja tőled messze vet;
hogy dallyait nem hallod víg lantomnak,
‘s orczámra életet szép orczád nem nevet.
Gondold, hogy sem üdő,
sem hely olly szeretetnek,
mint a’ miénk,
hervasztó gátot nem vethetnek,
‘s értsd meg, ha majd
távúlrúl mondom szívednek:
el ne felejts! el ne felejts!