I stojí tu, to mladé tělo, pod vrbou,
Jako zdřevěněno, a jako zkameněno.
Lesové dohučeli, a větrové dovětřili,
A duše se navrátila do mladého těla,
A hlas navrátil se do ust, do pěkných a jarých:
„Ach, plynula – doplynula juž osudní léta!
A po vás, bratříčkové! po vás veta,
Nevysvodímli vás ještě dnes;
A já vás vysvobodím – ještě dnes!
Devět vás osvobodím, než přijde noc:
Hrůzy nejsou nic, a jeden bratr je moc!“