a vše to, nad čímž moudrý svět
pokrčil vážně rameny;
ó Muso intimních těch chvil,
kdy také já jsem býval šťasten –
ba málem bych už nevěřil,
že také jednou býval čas ten;
ty, s níž jsem při měsíci bloudil, –
nu, byl jsem hloupý, mladý hoch,
než přísně jeden muž mne soudil,
že lyriky jsem nechat moh’;
ó Muso, která’s na Příkopy
mě vodívala druhdy, žel,
kde daktyl, jambus pětistopý
a trochej mnohý vypučel
v mé hlavě, básněmi se zrodiv,
jež v něžné sbírce vydal jsem
svým pánům současníkům v podiv
s titulním něžným obrázkem –;
Ty, Muso, tvář dnes sobě zastři,
jak já to činím ubohý:
tak dlouho páni kritikastři
mně šlapali tu na nohy,
až po způsobu velkých pánů
mně vidělo se říci: „Dost!“
A jednou v krásném jarním ránu
svou mládeneckou domácnost
jsem opustil, dal Praze vale
i pianu, jež nade mnou,
ach, stenávalo neskonale
pod čísi rukou hanebnou.
Svým hněvem ztresci toho, Pane,
kdo takto o můj život hrál, –
já jako ptáče polekané
již prchám, letím dál a dál...