V lazuru moři letní slunko plá,
Miriam hledá proti parnu chlady,
vychází v park, kde vánek vítá ji,
a stinných stromů dlouhé, táhlé řady.
Po luhu kráčí k bujné bystřici,
poslouchá květů hovor tajeplný,
usedá na břeh mezi keřů stín,
a hledí snivým okem v hravé vlny.
Bystřice vypráví, co viděla
na horách vysokých, kde má svá zřídla,
rokotá dálné věsti oblohy,
obláčkem letným kde svá měla sídla,
šeptá, co v ňadrech země zírala,
povídá mořského dna tajné divy,
a sdílí, co v své pouti sebrala,
od věků vmetena jsouc ve kruh živý.
Na druhém břehu dřímá šumný les,
lepetá v prostor snů svých šedé báje,
ptáčkové rozpěli se nad luhy,
vše vane hudbou z neznámého kraje.
I srdcem jejím tatáž hudba hrá,
proniká v hloubku celou bytost její,
čeří se v roztoužených citů tem,
a budí slzy, jež se rosou chvějí.
Pohybem liliové ručky své
trhá si nezabudku v pestrém břehu,
potápí černé oko v malý květ,
a zírá v modrou, ladnou jeho něhu.