Kde jsou ty Vesny, z kterých duše fialek 
zde dýše roztavena v sladké krůpěje?
Tak dýše ruka tvoje, šíj, tvých ňader vděk,
v té vůni samota a sladké naděje
a tiché jásání a upomínek něha
a rozkoš s tebou být z té vůně šlehá.
Ba celá duše tvá v tu vůni rozlitá
jar zašlých glorií mou duši ovívá,
já cítím, hlava má v tvých ňadrech ukryta...
zřím dlouho v tvoji tvář, která se usmívá;
kéž sloku poslední mé básně dozpívá
ten úsměv nebeský, to dlouhé, vlídné zření!
Tvou vůní zahrnut chci čekat v sladkém snění,
než vůní probudí mne tvoje políbení!