Jarní slunce zatím ve skvoucí kráse zapadlo,
odleskem nachovým Hazmburku se zarděla výspa
nad rovinou dálnou, v moře stínů již se halící;
stín jeho dvouvěžatý jak zrudlý útvar oblačný
krásně a divně planul, báječné sídlo z rubínů.
Blízké výšiny též v růžné se odívaly páry,
sem tam v barvu fial, postupně hnědly a bledly,
soumraku křídlo šeré se zvolna ukládalo v úval
a v tom z houště keřů pod strání níže kvetoucích
v božský tryskla večer nenadále slavíkova píseň:
perlami těchto zvuků ve stesku a slasti a touze
rázem všechno vypěl, vše, co tehdáž v útrobě vlálo
ztichlým bezděky nám, co zmítalo sladce mi srdcem,
když jsem bezděky jal znova v útaji ručku milostnou,
jež v ruce prodlela mé – v jich záchvěvu srdce se třásla...