Temný, slavný hukot zavzněl blízko něho; to je les...
Sundal klobouk, přejel šátkem spocené si čelo v chvat
a chtěl přímo mezi buky na zdař bůh se hvozdem brát;
ale v chvíli, jak zved’ hlavu, zarazil se, ztajil dech.
dvacet kroků před ním kdosi do zelené trávy leh’,
neznámý muž v sprostém šatě, otřeném a zevšednělém,
ležel polo opřen o kmen, polo vnořen v trávu čelem,
v dlaních, jak by plakal, vryty spočívaly obě líce,
jakás mapa vedle něho, klobouk a pak rukavice,
kolem krku žlutý šátek otočený ledabylo;
farář viděl pouze čelo, plno velkých vrásek bylo,
zachvěl se a couvnul zpátky, obrátil pak nazpět chůzi,
bledá jeho tvář v té chvíli byla obraz němé hrůzy,
tiše, ale rychle zpátky ku vesnici dal se v spěch.
Jako děsnou ranou hromu z myšlének byl zbuzen všech.
Tyto jako polekaní ptáci náhlým výstřelem
rozlétly se a jen jedna zůstala teď pánem v něm,
a ta byla děsná, hrozná, zabrala mu celou duši,
železný jak obruč spjala v své ho kruhy stále užší,
rychle, neobrátiv hlavu, kráčel polem, prošel ves.