Šel dlouho, dlouho – samý vřes
a potom černý, černý les,
v něm stromy až až do nebes.
V lese tom louka, ta kvete jen, svítí,
a na ní ze zlata zámek se třpytí –
„To zámek bude knížecí,“
Plaváček myslí, obchází
a údivem jej provází:
po bocích zlaté věže ční
a uprostřed ta největší. 