Dřív než křikem ulekaný kmet
pospíšil své dceři na ústret,
odkvapila ruče do obydlí,
jako křepelka, když k mezi kvapí,
než ji lestný člověk, srdcem stydlý,
při měsíce hebkém svitu lapí.
Odkvapila, avšak růže z klínu
vytratila při neblahém letu,
těžké vzdechy řinuly se z retů,
srdce plno paprskův i stínů
topilo se v radosti i želi, –
jako sen byl výjev dvora celý,
aniž mohla říci na otázky
svého srdce, je-li onen zjev,
jímž zkypěla klamův prosta krev,
mrakem hněvův neb červánkem lásky.