Před se Fritiger se dívá chmurným zrakem,
duchem pohroužen je v divné dumy sen
a hruď mocně dme se černé mysli tlakem;
tu zor pozdvíhá jak ze sna probuzen,
i dí temným hlasem: „V tísně víru takém
Ludiše a Vanda skýtá spásy den!“
Odmlčel se hledě velitelce v líce,
i ta chápe jej a soptí jako lvice:
„Bleskem duší slova projela tvá zlatá –
dost vím, dost a jdu, bych vykonala hned!“
Dořekši jak bouře po nádvoří chvátá,
v mozku lávy žár a v srdci mráz i led.
Před ní v chvíli malé stojí Vanda jatá
vedle Ludiše, jež jako vesny květ
k matce tulí se, žal ňader v slzách roní
a své hlavy břímě k její srdci kloní.
Okem pronikavým šípy pohrdání
lučí Brunhilda a v ňadrech snuje lest,
ale pod strachem se duch jí marně brání
a ret hrdým slovem hlásá ženám věst:
„Vím, že před Zábojem hrad mne neuchraní,
neboť pomocníkem hrozný hlad mu jest.
Zahynem-li zde pod rumu ssutinami,
v propast bezednou se povalíte s námi.
Já však nechci smrti ani své ni vaší;
proto odesílám do tábora vzkaz,
aby záhubu, jež nad vámi se vznáší,
Záboj odvrátil a spasil mne i vás.
Vzdám mu vás i hrad, jenž troskami mne plaší,
ale průchod žádám, by ni jeden vlas
nebyl zkřiven mně ni zástupu mých manů –
volni opustíme na Tuhani bránu.
K tomu nesvolí-li, co má vůle praví,
hlasatel mu dí, že tady na valech
před zrakoma jeho srubat dám vám hlavy.
Tak i učiním, a smrti černý dech,
prv než vlahá noc se vhalí v závoj tmavý,
nad mrtvolou vaší zdmychne žití žeh.
Kvapí čas jak blesk – a posel ždaje stojí,
s jakou věstí jít má od vás ku Záboji.“