Ne, nebylo! Slyšel... nejprvé zcela slabě,
pak silněji stále směsici divných zvuků,
jichž rozeznat nemoh’, nejasnou, tajeplnou,
jak vánek by zadech’ v napjaté struny harfy,
jak hudců sbor v dáli nástroje k hře by ladil...
A viděl... hle, viděl... ve tmě se barvy chvěly
a vznikaly tvary. Krůpěje drobné, rudé
jak jeřabin plody vířily v spoustách před ním,
a šeravé stíny mžikaly v jejich shlucích.
Pak modravé kruhy obvodů paprsčitých
se točily v změti, hasnouce zase záhy.
A viděl... aj, viděl... před ním se dnilo, dnilo,
jak okno by velké prorazil do tmy kdosi,
a oknem tím v jiné viděti bylo kraje.
Směs nejasných zjevů, mlhavých, bledých vidin
se jasnila zvolna v skutečné, zřejmé hmoty.
A viděl... ó, viděl... vesnici malou, bílou,
kol táhly se kopce zelených, svěžích strání
a klikatá říčka drala se mezi nimi.
Jas ranního slunce spočíval na všem, na všem:
plál úsměvem vlídným s drobných těch, světlých domků,
let’ vlnami polí zahnědlých, těžkých klasů,
spal v nádechu mlžném zrajících hroznů vína
a tříštil se v řece v nesčetné, drobné blesky.
Dech života svěží z obrazu toho proudil
a širokým proudem zalétal až sem k němu.