Napoleon však dlouho otálel,
vždyť nade vše rád Josefinu měl,
tu Josefinu, jež s ním věrně šla
životem celým, první věřila
na jeho hvězdu, pochyb neznajíc.
Jen ona dala křídla jeho duši,
jen pro ni dobýval svých vítězství,
zaháněl feudální armády,
pevnosti sbíral, děla, prapory,
by jako květy k nohám jí je klad.
Teď měl se od ní navždy odervat,
ji provždy ztratit, v duchu její tvář
již blednout zřel a hasnout očí zář,
až o rozluce zví. Jen s těžkým srdcem,
když všichni naléhali prosbami,
se odhodlal k té velké oběti
a hledal v světě novou nevěstu,
jež byla by též pevnou záštitou
příštího míru celé Evropě.