Teď vykřikl jsem. Známé drahé hlavy
ve vločkách mih’ se obrys třepetavý.
Toť on! Jen chvíli hrůzou zachvělo
se tělo mé jak dechem věčných ledů,
pak s jasnou vláhou v roztouženém hledu
s pocitem blahým na něm utkvělo.
I hledím vytržen, jak burným sněhem
ta drahá líc se jasněj’ probírá,
pod rubášem, jenž urván větru šlehem
vlá kol a prchá, v dál se prostírá.
Ach, otče můj, tak obličej tvůj drahý
mi září v paměti z mých dětských let,
kdy věk a hoře ve tvé krásné tahy
nevryly ještě hluboký svůj sled,
kdy čelo hladké k nebesům se pjalo
a jarým leskem oko plápolalo.
Kdy v mužné síle, ideálů pln,
ramenem silným v píli nehynoucí
zrak upíraje k lidstva hvězdě skvoucí
jsi veslo ztápěl do života vln;
ba krásou nadzemskou teď tamo září
tvůj obličej, nebeským světlem vzňat,
závoje žití poslední ti spad’
útržek sporý s lunojasných tváří
a zcela proměněn tvůj dobrý hled
v ten hvězdný třpyt, co životem tě ved’.