Ne proto, abys zabíjel, leč abys žil – zde žiješ,
toť příkaz určitý a krásný: nezabiješ!
Leč nestačí to, synu můj! Jak vražedně vždy srdce raní,
obrovské zříš-li kolem umírání! –
Oh více, více raní, strašlivě hruď drásá,
vždyť umírá tak často sladká, tichá krása.
Zda klidně sneseš myšlenku, že jiný
za tebe zmírá, za tvé vlastní viny,
bys ty žil klidně v úsměvu a klidu?
Druh vražděn je, a věčnou snáší bídu!
Ty zabíjíš jej! Ty, ó lhostejný a klidný.
Kdo vraždí i kdo souhlasí, je stejně bídný.
Ni myšlenky, ni krásy, ničeho, čím žiješ,
v šíleném bludu lidstva nezabiješ!