Rozbřeskne se jitro. Někdy břeskný ten jas
vládne celým dnem: poledne zdolá,
odpoledním mrtvem metá třepotavá kola,
k večeru zvedne svou fanfáru zas,
zatřeskne se, sesune se. – Tma je.
Ví bůh, jak jsou krásné tyto dny věčně mladé!
Ví bůh!
Ví bůh, když se hučivé temno zprudka sklade,
že ještě zní jitrem, jeho že průzornou písní
mi do sna ještě hraje; zástupy světla se tísní
u bran mého srdce, ví bůh!
Potom pozdravné salvy duní mými sny
a věští nový den, jenž se za moři rodí.
Stá evokací je – i vstane úžasný,
čirý vyplyne v škebli. Pluji v ústrety s lodí,
jejíž nejvyšší stožár zorou se rdí.
Zpěněné vlny daly lodi mé sta
rozdutých křídel – cesta necesta,
v ústrety jitru, v ústrety jitru!
Na vodách, v kterých se zrcadlí mraky,
prchající v úžasném zmatku všech věcí,
jen my dva, sami dva. – – Planoucí zraky!
větrem sobě vstříc, blíž a blíž.
A již!
Stiš se, mé srdce, stiš se! – – – –
Rozbřesklo se jitro. Kterak břeskný ten jas,
v náručí mém zajat přece vítězně zpívá.
Jitro nahé! Jitro! Kde je svět, kde je čas?
Kde je blud, kde je stín? – Krom nás Slunce jen zbývá.