Blíž hrnulo se vojsko křesťanské,
blíž letěl Emeri a jeho syn,
ruch nesmírný byl v plucích pohanů,
král Tybald bouřil: „Na kříž s dítětem!“
A poslechli, ubohý Gibelín
měl brzy ruce hroty proklané
a hrubý provaz poutal na kříž jej
a chystali se útlé nohy též
mu přibíjet, a Tybald krvavý
vzal kopí v ruce, by jej usmrtil.
Na baště vévodkyně zřela to
a prsa tloukla svá a z jejích úst
se nesouvislá slova drala jen
a její zrak byl jako šílené.
Šíp za šípem pohané sílali
po zoufající matce, útrpnost
je k tomu měla. Končit muka tak
ta její chtěli, žádný ale šíp
ji nezasáh’ a bleskot oněch střel
jak aureola kmital kolem ní.
Teď ale výkřik hrůzu plodící
zněl táborem, na nebi zarudlém
kříž spatřil Emeri a oběť tu,
již neslo spásy naší znamení,
a srdce jeho divem nepuklo.
Jak orel letěl v davy nejhustší
a v pravo, v levo zkázu rozsíval,
jak trávy nepřátelé padali,
jich středem prorazil si cestu sám,
u kříže byl, sám pokryt ranami,
krev s čela řinula mu v bílý vous,
však Gibelín byl spasen, Emeri
mu hřeby z rukou trhal s prudkostí,
pak přeťal provaz, dítě omdlelé
na štít svůj vložil, s pláčem hlasitým
pak na svém oři k městu uháněl,
svou drahou kořist stále líbaje.