Do plechové kasy hodil
Řehák desetník. „Já pravím,“
pokračoval ještě přísněj,
„lid je dobrý. Material
přímo vzorný. Jako nikde.
Kolik je nás? Počítejte!
A teď hleďte: co tu máme
daní národních! To všecko
bez reptání, ba, co pravím,
s nadšením náš národ platí.
Podvolí se disciplině,
jaké disciplině! Prosím,
vzpomeňte si na ty volby
v letech sedmdesátých! To
byla doba zkoušky, síly!
Jak ty tvrdé lebky stály
jak zeď proti Vídni! To je
zkažená krev? Čerta! Jděte!
Lid je dobrý, hrom má vzít jen
jeho vůdce!... Dále prosím:
jaké spousty kněh tu ročně
vrhá tiskařský lis v zemi!
Jakou spoustu celých plachet
potištěných! míním vaše
noviny! Což, víte, páni,
jaká obrovská daň je to,
kterou takto platí národ
za svou osvětu? Jen kdyby
jste mu osvětu tu dali!
Bah, tu zdvihnete jej na trůn
jako svého suveréna,
– dívejte se, prosím, semhle!“ –
(ukazoval na „Národní“)
„nezvolí-li Vás, je stádem
tupých slepců. Rozháráte
pro nic za nic jeho zápal,
s nímž se šetřit má jak s zlatem,
v divou vášeň; napínáte
stokrát za rok jeho síly
k střelbě v efémerní terče;
házíte jím jako míčem
k oblakům kams, pak zas o zem;
slíbíte mu rajské časy,
když to, ono – když pak národ
jako pokažené dítě
upomíná, začne křičet,
tu vy přijdete: „Hm, Iid náš
zdědil krev zkaženou, kletou –
vše je marno. Bědno, bědno...“