Tu mnohé padlo plaché mínění,
a hlavy při tom šinuly se blíž:
– zda prosit mají nyní v slavný den?
snad král jich dneska vlídně vyslyší? –
Však nedošel ten návrh souhlasu,
král prchlý jest a jimi pohrdá,
spíš by jim břemen ještě přitížil.
– Snad tedy stěhovat se v cizinu?
Než kdo opustí rodnou svoji zem?
– Či snad – – jak tehdy onen mladý muž – –
kdy svobodu jich žitím zaplatil?
Však upřeli jen zraky zděšené
na mluvčího, a na sta námitek
se ze stísněných prsou hrnulo:
– kde druhý jest, jenž tak se odváží?
– Toť nerozum! Toť rada šílená?
– Kdo ví, co potom na nás přišlo by?
– Ó tehdy bičů byvše sproštěni,
cítíme biče s uzly doléhat!...
– Nic, trpět, trpět, bůh, jenž řídí vše,
jest moudrý vždycky ve svých úradách,
a nikdo neví, k čemu dobrému
se toto zlo jich jednou obrátí!