„Nezapomeň,“ pravil, „dáť mi zvěsť,
že jste šťastně dotoužili cíle,
poslem nechť má holubice jesť;
s sebou vezmi ji a k šíji bílé
na hranicích uvaž rudou stuhu,
vím, že hbitě poslicí se vrátí
k šedivému starci, svému druhu.
Toužebně ji budu vyzírati,
kéž přiletí dřív ta krotká k městu,
než-li já, má drahá, vetchý kmet
na dalekou vypravím se cestu!“ –
Při těch slovech chvěl se starcův ret,
by však dítě hnutí nevidělo,
dlouhý polibek jí tiskl v čelo! –