A naposledy skoro bezduchý
šel v baziliky přítmí tišivé
a chtěl tam vznésti velkou modlitbu
před Spasitelem, jehož miloval
tak nevýslovně, jako andělé...
Však také zde... Jak věčné prokletí
se mramorové sloupy týčily
a zlatý oltář jak by propad se
a všecko kol ho těžce dusilo,
jak klenba chrámu naň by padala,
jak šílenství by vešlo v duši mu,
jak moře kdyby v něm se rozlilo,
jak věčná poušť by kolem zela jen.