Král zbledl vztekem: „Zpívej chválu mou,
ty otroku, ty podlý irský pse!“
Když zahřměl tak, můj syn svou harfu vzal
a roztříštil ji vzmachem o skálu.
V tom okamžiku král svůj chopil meč,
blesk rudou nocí, výkřik, tichý vzdech,
a dítě moje, jediný můj syn,
u nohou ležel mých, zrak andělský
v sloup obrácen, a já byl sir a sám
v tom širém světě, na vždy blaha prost!
Tu zapomněl jsem všeho křesťanství,
a v žalu svém jak poraněná zvěř
já touhu měl navzájem raniti,
já zuřivosti uzdy popustil,
bouř vášní nesla na kraj šílenství
mě neblahého; těžká prokletí
já metal vrahu v tvář, a prorocký
mě schvátil duch, já věštil Raglanu,
že trůnu zbaven, bez slávy a chud
on zahyne a padne v pekla moc.