Je noční divé po bouři. Kol mocné kmeny
jak slabá třtina vztekem vichru rozdrceny,
břeh, skála, luh – vše v děsnou spoustu rozerváno.
Jen z dáli slyšet hřmění vod a lidské steny...
Pak po bouři zas smavě zlaté vzešlo ráno – –
Ký obraz v něm se úžaslému oku skytá:
hle, na místě, kde nejvíc zuřil bouře vztek,
ční dubu kmen, jej družně břečťan obeplítá
a v koruně zní z hnízda tíkot holátek.
Co nových krás tu kolem jaro asi vysní,
než s věrnou družkou svojí mohútný ten kmen
kdys novou bouří k zemi bude poražen
a v listí pták se ozve poslední svou písní!