Tak se dostal na Pustevně za východu právě;
nedbal slunce, jak se vzneslo v nádheře a slávě.
Od studánky sbočil s cesty, Šumnou v levo nechal,
po travnatém horském hřbetě přímo k děrám spěchal. –
Na pokraji lesa v zemi zeje otvor tmavý,
jediný vchod ku pokladu, jak se v lidu praví:
Slezl dolů, zrak mu jiskří jako lišce dravé.
Lampou svítí v ruce levé, hůl má v ruce pravé.
Stupňovitá chodba vede dolů přímým směrem,
jen zvuk kroků rozléhá se příšerným tím šerem,
a tluk hole okované známku dává zjevnou,
má-li chodec o krok dále půdu ještě pevnou.
Pojednou se chodba úží, stěsňuje a níží,
rek náš leze čtvermo do ní, pozorně se plíží;
pod sebou má prostor širý; jeskyně to dlouhá,
tu tam z cesty balvan jakýs trčí, strmí, čouhá.
Napíná sluch, rozhlíží se po všech všudy koutech,
kde tam leží těžká truhla v železných svých poutech.
Z dola slyšel hukot vody, tříštící se v temně,
skřeky sýčků, táhlé vzdechy jdoucí z hlubin země;
stranou zase jakby vlci děsně vyli z hladu;
srdcervoucí úpění se ozývalo v zadu;
mručivé a sténající slyšel kolem hlasy –
zornice se rozšiřují, ježí se mu vlasy –
vidí ve tmách velké oči, žluté jako síra,
křivý zobák, hřmotné tělo, dravé drápy výra,
vidí, jak dva vedle sebe draci okřídlení
v rozevřených tlamách řady ostrých zubu cení,
vidí saň, jak metá blesky z krvavých svých očí,
na skoku, že již v tu chvíli na vetřelce skočí.
Damoklův meč Měchurovi visel nad životem.
Osykou se třásl chuďas pokryt zimným potem,
osamělý bez pomoci – mezi duchy zlými,
do propastí pekelných jej s sebou táhnoucími.
Žhavá úzkost tělem jeho prudce probíhala,
jakoby již ruka smrti za vlasy ho brala.