Na kostele nenadále
trhnul zvoník zvonem,
z podzámčí se vzhůru vznesla
žalosť smutným tónem.
Co se stalo, co to zvoní?
Někdo umřel asi,
ne-li z mlýnské, tedy jistě
z pivovarské chasy!
Tichý pohřeb, jeden zvonek...
Kněžna ptá se hbitě:
„Kdo to umřel?“ Doktor na to:
„Paní staré dítě,
malá dcerka, jedináček
nescelených skrání,
vědělť jsem to, že se ničím
smrti neubrání;
dosti dlouho trápila se –
tam jí bude lépe.“
„Ale matka,“ zase farář,
„zle si čelo tepe;
naříká si, hořekuje,
mní, že vinou byla,
dcerušky že zanedbala,
že dřív odstavila...“
Při těch slovech nenadále
Běla sebou trhla,
zima hned, hned horkosť tuhá
ve tvář se jí vrhla,
ruce, nohy se jí třásly,
prsa se jí chvěla,
teskná mysl jedním rázem
domů zaletěla;
kolem Tomka zakroužila
upomínka tklivá,
jak kol hnízda v nebezpečí
křepelička sivá.