A sama stála jizba ztemnělá,
nad ní vzplál den i hvězdosmavá noc,
kol ní lkal vítr, bouře hřímala,
a denně pod ní město hučelo,
jak kotel vře pln látek hořlavých,
pod nějž přikládá pilně alchemista.
Sem nikdo nepřišel – jen netopýr
zabušil v okno v letu zbloudilý,
ty sochy nikdo laurem nevěnčil –
jen plné luny světlý paprslek
tkal jim kol hlavy slávy diadem
a nahradil, co člověk zapomněl.
Tu z večera se dveře rozlétly
a já po letech dlouhých, truchlivých
jsem vkročil v jizbu, v pravý domov svůj.
Zrak nepokojně těkal po stěnách
i sochy změřil v letu soucitném,
dlouhým pohledem utkvěl na bibli
a k nebi zalet’, nad nímž letní noc
své rozvěsila hvězdné čalouny.
A dlouho stál jsem v trudných myšlénkách,
pak zvolal jsem: „Ó věštče veliký!
teď jinou cestou beře se náš věk;
to peklo, jež jsi duchem vyklenul,
se boří teď pod vědy kladivem,
ten ráj, jejž viděl zrak tvůj žasnoucí,
před námi taje v krásách přírody,
a světů prostor i ta hvězdná výš,
nám nejsou více divným tajemstvím,
i tam si člověk cestu proklestí,
a v hvězdách těch, kde dřív byl jeho ráj,
co nejdřív nový trůn si postaví,
a celé peklo s mukou zoufalou
uzavře v svoji nenasytnou hruď...
Ó věky, lidstvo, cestou závratnou
kam ženete se? – Ve mlze váš cíl!“