Zas neděle! Den fádní, nekonečný! –
Jak koroptvičky v houfech po náměstí
se procházejí naše hrdé slečny
a klepou, klepou. – – – Bože, jaké štěstí
být terčem jejich hledů ohnivých,
úsměvů sladkých, vtipů jízlivých! –
A před radnicí, kterou právě bílí,
se každý občan pozastaví chvíli
a všichni hledí vzhůru uneseni
na vlhké stěny, římsy, na lešení
a každý pyšně hlavou kývne, řekne:
„Nu, safienti, tohle bude pěkné!“ –
A smekne klobouk, ukloní se k zemi,
neb u radnice vážně, – moudře němi –
pan purkmistr a radové dva stojí,
jak čestná stráž a v celé slávě svojí. –
Na hole vzadu stejně opřeni
kams na střechu div hlavy nevyvrátí
nehnutě hledí. Na všech hned je znáti,
že od nich vyšlo heslo k bílení. – – –
Však na rohu tam divný hlouček lidu!
Toť nepřátelé božího jsou klidu,
toť oposice, občanský náš klub!
pět členů jen, však sedm hořkých hub – –
(dva z nich jsou totiž tuším ženatými!)
Ó těžko, těžko srovnati se s nimi!
Vše posuzují, berou na vážky
a na obecní klejou přirážky. – – –
Nu, mám jít též se na radnici dívat,
nad její krásou pyšně hlavou kývat,
či s oposicí trhat městskou radu
a na radnici hledat novou vadu? – –