„Můj příteli,“ tak oslovil jej král,
„ve službě vědy vlas tvůj zšedivěl,
dnes naposledy žádám službu tvou
a odměním ji darem královským,
jen pravdu pověz, pravdu jedinou!
Dnes, ejhle, kniha nebes zlacená
svůj otevírá smrtelníkům klín.
Ó vylož run těch hlubné tajemství,
jímž předurčen jest osud člověka!
Rci pravdu, čím to dítě toužené,
ten dědic vlády, nebi urvaný
mé choti pláčem, země modlitbou,
své zemi bude v letech budoucích!
Snad v chvíli této juž se narodil
a chvíle ta snad rozsoudila juž
nad blahem věků, štěstím národů.“