A hle! ve svém středu chmýří jeho řásné
jako páví péro jeví oko krásné;
však to oko není mrtvá barva čírá,
ale jako živé z jemných třásní zírá,
líbezná i divná z něho hledí duše:
často zam’ženo jest jako sladkým steskem,
teď plá vznešeně jak v nadehvězdné tuše,
teď zas rozkoše se jiskří smavým bleskem,
jakýs luzný taj mi vyjeviti práhne,
jako hvězda v tůň mi svítí přehluboko
do duše a v dál ji divuplnou táhne –
snad to samo báje kouzelné jest oko.