Na lůžku tak vedle poustevníka
v myšlenkách se zmítal malý Jeník.
Neslet spánek na zmdlená mu víčka,
spíše palčivost jak těžká můra
sedla na ně. Rozhlížel se po tmě,
hledal okénko a hledal dveře,
napínaje do tmy bystré oko.
Dlouhá byla noc a spěla zvolna
nad lesy a poustevníka chatou.
Mohla půlnoc být, kdy zved se vítr,
zaleh v stěny chaty, řinčel v okno,
krátce jen, by kdesi zdřímnul v skalách,
ale brzy začlo pršet, kapky
bily v okna, šumíce v svém pádu,
došková je střecha ztlumovala,
takže hlukem nebyly, spíš hudbou,
v tvrdý spánek sladce konejšící.
Otec Matouš užil této hudby
do sytosti, jak to zdravý chrapot
dokazoval; ale Jeník nespal,
ať se jak chtěl obracel a zmítal.