Tož zatím dým, jenž jako spadlý s nebe,
s těch míst, kde očistec, půl obce zahaloval,
jak z kotle pára ze střechy vždy vystupoval,
jak hrozný anděl, jenž má oblak kolem sebe
a rozhaliv jej náhle zaleskl se strašně,
jak vytasený meč, jak výbuch silné vášně.
Už střechu prorazil, už viděť na hřebenu
kohouta rudého, jak v přísloví se říká,
a jehož, je-li dobrý, mají za plivníka.
Už došky, kalence jak u divokém plenu
se střechy rozmetává, soptí jiskry vzhůru,
jak přidať by chtěl drobným hvězdám do azuru.
A ve víru tom žárném nejvýš u komína,
kde poloptáci oni, siví netopýři,
svá hnízda mají tmavá, hle ta drobotina
jsouc za dne slepa, sem tam zrovna v oheň míří.
Už latě s hambalky jak ze živého zlata
bez došku lesknou se a lomenice shora
počíná chytati. Když babička to zřela,
že plamen šlehá již tam, kde je soška svatá,
tak úpěť počala, jak živého by tvora
měl oheň ztráviti, a chytla se v půl těla,
na špičky vystoupla a hlasem modlila se
k svatému Janu – hořelť – a pak klesla zase;
se selkou střídavé tak žalovaly spolu:
„Pohleď, má nevěsto, kde jsem tě požehnala,
v té bílé světnici, kde stůl je prostřen plátnem,
ty ve věnci s mým synem – hosté kolem stolu – –
můj spasiteli, hoří, teď tam plamen sálá!
Ach náš dům není stavěn na základě špatném –
jen haste, lidičky, jen haste!“ zaúpěla,
a hospodyně za ní uplakaná celá:
„Už hoří v komoře! Tam truhla malovaná,
a plno plátna v ní; co za dvacet jsem roků
lnu nasila se, nasušila! Práce planá!
Co vřeten, potáčů, než bylo do přadenka
o dlouhých přástvách v zimě, když k nám na doskoku
se sešlo přadlen, za nimi pak pod okenka
se táhli mládenci. – Kop deset je ho jistě,
Lužanský tkadlec ví, a sama jsem je čistě
na kolích bílila, na slunci polévala.
Ach babičko, mé šaty! Co jsem za ně dala!
Jen sukní padesát! Z nich sedm na neděli
jsem vždycky nosila. I kožíšek můj starý,
i všechno bohatství a od přátel mých dary,
vše shoří mi, i hrnce, nábytek můj celý,
i másnice – tam stojí v koutě u kuchyně...
Ach, kde jsme sedávaly spolu na práh síně
na jaře v slunečku, mně Jaroš skákal z klína,
a hospodář k nám sedal po své práci denní,
nad námi vlaštovky! – Ach vidíte, jak dolů
se řítí jejich hnízda sprahlá od plapolu!
Ach bože nebeský! A kouř jde od komína,
jak koláče bych pekla na to posvícení. –“