Svá kouzla večer dolů schvívá
a v lesku luny říčka zpívá:
Jsem žití v proudu zvlněném,
kde jas a stín se klamně snoubí,
vln honbu zříš na čele mém,
však nevíš, co si nesu v hloubi.
Mně bijí tepny vln
tu vášně hřměním,
tu chvěním,
a v běhu,
jenž muk a slasti pln,
chci prchnout poutům břehů.
Jsem žití, rozkoš jsem i hoře,
mně srdce buchá,
a křídlo ducha
chce dál, kde tuší moře,
svět nekonečný, volnější!
Jen ten mé touhy zkonejší.