Když takto vychrlil z útroby jedy,
které mu nasil tam had pomsty bledý,
chopil se přilby své a zbroje, meče,
a kvapil smrt hledat v turecké seče. –
A však nadarmo chce lásku kdy zapominout,
kdo ji kdy zkvítat zřel, a kdo ji zřel hynout,
kdo vložil lístek jen z té růže zázračné
do knihy v prsou svých, do skrýše srdečné,
kdo hvězdu lásky kdy v příbuzném oku zřel
a jejím paprskem v srdci se pozachvěl,
kdo zkusil tajnou moc nebeské pohádky,
kterou zná sdělit jen ret lásky přesladký,
kdo jednou uchvácen zázračným lásky snem
o ráji zdání měl, o věku rozkošném;
komu kdy vepsala znak láska do štítu,
plamenný to znak svůj do srdce úkrytu
ten se jí nevymkne, byť zašel v kraj světa,
tomu vždy znovu zas v srdéčku vykvétá,
ten s láskou potká se, když před ní utíká,
a lásku poznává ze zpěvu slavíka,
plamenný lásky šat zří v ranních červáncích,
královský lásky skvost zří skvět se ve věncích,
a každý struny zvuk mu tichou láskou zní
a v každé ozvěně mu ohlas lásky zní,
bdí láska s srdéčkem za noci na stráži,
láska skrz ryk boje mohútně proráží,
srdce si na věky lásku svou dochová,
nevezme smrt mu ji, ni ruka katova;
v životě, ve smrti, ve mládí, za světem
láska je strážníčkem, zázračným výkvětem,
milostným dárkem, jejž sám Bůh dal svým dětem! –