A mezi tím, co takto mluvila,
Trut polykal své slzy násilně,
a odpověděl s klidnou rozvahou:
„Ty sama, dcero moje, řeklas to,
kde je ten rek, jenž krve neprolil?
Já otevru ti bránu železnou,
na bílý kůň svůj sedni zázračný,
jeď v širou, nekonečnou krajinu,
taž každého se, koho bohové
ti v cestu pošlou, ba i zemřelých
se taž, již pod mohylou dřímají –
kdo odpoví ti na tu otázku?“
Tak mluvil Trut a Libušina tvář
se náhle vyjasnila úsměvem:
„Já věděla, ó Trute,“ odpoví,
„že moudrost tvoje radou bude mi!
Kdo jiný poskytl by pomoci,
než Niva, matka moje velebná,
jež pod vysokou dříme mohylou?
Nuž, otevři mi bránu železnou,
a přiveď bílého mi koně sem.
Já třikráte obejedu mohylu,
a třikrát drahé jmeno zavolám,
své drahé matky, Nivy velebné,
ta odpoví na moji otázku!“