Čas plynul v moře věčnosti
s bolestí, jako s radostí.
Ve válce šestašedesáté,
jíž velel Benedek a kterou ze škol znáte,
byl též můj děd. Nu, nebyl rek,
jak jeho kolega Jabůrek
a třeba jménem c. k. vlasti rakouské
vždy kalhoty a se šňůrami kabát,
přec nestál o to dostat prajský rabat.
Vzal, jak se přiléhavě říká, roha,
a letěl maninou, pokud stačila noha,
a nezastavil se až v rodišti svém v Praze,
kde bydlel na Zderaze.
Však neutekl. Prostě reteroval,
jak ostatní a korektně se choval,
což jeho obšíd dosvědčoval.
Byl veteránem potom, také granátníkem
a rád vždy občas v opičce vzal s díkem
svou kytaru, by o svých činech pěl,
neb talent básnický on také měl.