Tak on mluví, čelo vráska halí.
A tu oči utírá si matka
zástěrou, a tatík hlavou kývá.
„Je-li vůle Boží, co nám zbývá?“
Pronesla se panímáma sladká,
a pan otec podává mu ruku.
Mařenka, jak růže ve rozpuku,
jako němý květ, jenž pouze září,
jenom okem mluvila a tváří.