Ó smrt! ó hrob! zda nic? zda naděje?
Tu nad hádankou věčnou rozum stojí,
nic nevidí – a vyznat se to bojí: –
o nic – a prázdné! – strašná myšlénka,
až v základech se duše zachvěje,
a přec – ó sladká ve tmě naděje! –
si v ničem něco tvoří domněnka! –