Zapláčem’ nad jarem, jež věčnou lásku touží,
a teskní, nevědouc, co tísní jeho vůně.
Nad zemřelými dávno básníky,
básnivších o jaru, o lásce, o štěstí,
té trojí illusi a jedné marnosti,
protože kořen svůj má v lůně Věčnosti.
Zapláčem’ pro sny, které taví se,
a jako narda vyprchávají,
tak v prostoru se prázdném ztrácejí –
ač, z nejjemnější tkány osnovy,
díla tak kouzelná jsou, žádný umělec
že z hmoty takových by nikdy nesestavil!