A Ilja vstal, jak hora když se přímí,
a střásl jarmo, které dříve nosil,
spěl k poutníkům, je vítal, nazpět s nimi
do chýže vkročil, za stůl sednout prosil.
Poutníci vešli, ikonám se klaní,
kříž dělají též podle předepsání,
a usedají k stolu na lavici.
Hned Ilja přines chléb i krušec soli
a číši vína, rubínem se rdící.
„Bůh s vámi, bratři! Žebrák jsem jen holý,
zde jezte a zde pijte k slávě boží!“
(A v síni, hle, zář roste a se množí
od prahu k oknům, k stropu jako ve dne
a hvězdu zřel, kde stopy po nich jedné.)
Ten, kolem jehož hlavy svit zřel žhavý,
vstal ze zástolí, k Iljovi tak praví:
„Pojď, s námi též pij ohnivého vína!“
Pil dobrý mládec, a jak tvrdá křídla
když nejprv orlí mládě rozepíná,
tak zdálo se mu, z tajemného zřídla
že v divný žár mu srdce hoří mžikem,
krev hárá, k mozku rozlévá se, pálí,
a hřímá, bouří vodopádů rykem,
v žulové svazy tuží jeho svaly.
I zřel, jak vzrostl, hlavu zvedl tuří,
kosmatým vlasem třásl jak strom chvojí;
v něm s mdlobou vůle zápasí a zuří
a vítězí. Tak v hrozném, divém boji
on rozkročil se, obří vztáhl páže
a slyšel v sobě hlahol strašné síly!
Leč ten, jenž dal mu pít, se opět táže:
„Co cítíš, Iljo?“ – Klesl v prach v té chvíli
a děl: „Tak v sobě cítím sílu smělou,
že zvrátil bych v ráz posvátnou Rus celou!“
I dal mu píti poutník zas, řka znova:
„Bohatýr z tebe, Iljo, bude statný,
svět rovného ti reka nedochová
a v boji skon ti neusouzen chvatný.
Bij se a válči s každým silou, vzdorem,
jen v zápas nechoď s rekem Svatogorem,
tíž jeho sotva celá nosí země.
Též se Samsonem střez se půtky, sváru,
pět vlasů andělských mu kryje témě.
I s Volhou sdruž se, chceš-li ujít zmaru,
ne silou, chytrostí tě zmůže vždycky!“
Tak děl a ve stín rostl gigantický,
a mizel v páře, kterou západ zlatil,
až s druhem s očí Iljovi se ztratil
jak fantóm vzdušný, po němž sledu není.