Mně zdálo se, jak při zásvitu hvězd
se vznášel poutník povětrných cest
a chmury pronikal. Ne lodí vzdušnou:
jak pták, jen vlastních křídel silou rušnou
se nesl svoboden a nestísněn.
Měl přísnou tvář a čelo zorané;
bled, nesl mírný úsvit v důlcích očních,
a pod perutě jeho prostranné
se městnal obzor, šerý v šíř i dál.
Šat nezřetelně modrý na něm vlál
tak tmavý jako blankyt za chvil nočních.
Jen skromnou oděn řízou, v hrubém plátně,
svůj širák s mušlí volně na kštici
a sutky ve svalnaté pravici,
ten obr letěl výškou majestátně
a mluvil pozdrav, neb snad strážné heslo,
jež polohlasem ozvěn blíž se neslo,
v půl tichem zhlceno, v půl z dálky hřmělo,
jak směsí jazyků by v sboru znělo.
Měl haluz olivovou v druhé dlani,
a z plodů bohatých, jež zrály na ní,
se prýštil olej do hlubiny stinné
i kapal do vln bouřných v moře siné,
kde peřeje se srážely a rvaly
a vztekle tříštily se na úskalí.
Pruh polosvitu za letcem se táhl,
však před ním věžily se kupy chmur;
on letěl dál! On cíl měl předaleký,
a byť mu bylo přeletět i věky
i světa rej až v pokoj zásvětský,
on letěl dál!