Nemohu za to, ač ku předu žene
mne touha a duše žíznivé shon,
že bez přestání k duši neuspokojené
mně minulosti zní zvon,
zní velký, hrdinný tón,
a slyším, v dálku světovou jak duní,
jak by se oceán byl prorval, tak se vlní
a slavně hřmí – – Teď potomek jen potichu
si drobnou mincí cinká ve smíchu.