Vše, čeho chápe se duše, by z těla stvořila duši,
životem skutečnosti prosvítající Věčnost –
vše, co se chvěje v ní, hoří – hasne a odchází s ní!
Motýla bez křídel jen v sítě svých výrazů chytá,
parodie svých snů z tvarů, jež stvořila, vnímá,
vidin svých karikatury vynáší na světlo dne,
nitrné hudby své paskvil výsměšnou ozvěnu slyší;
je ruka slabá, čas krátký – a na věky nelze přec žíti! –
a kdyby i věčný byl jedincův život: Lze všechno kdy vysloviti?
Ó veliká tragiko tvůrců!