Jdou léta jako stíny podle stěny,
ve vzduchu Twardowski tkví bez proměny,
je vyschlé tělo, ale duše živá
se plna touhy v prázdný prostor dívá
a neustále svoji hymnu zpívá,
lká, prosí.
V tom cosi
ve známém ruchu
sedá mu k uchu.
Pavouček šedý
s nitkou se blíží,
k němu se níží.
„Ó pane můj, pane bledý,
nyní zajásej,
mdlobu svou střásej,
lidstvo juž vstává!
Vichřice dravá
letí to světem
divokým letem.
Juž je tu vesna!
Vše vstalo ze sna!
Drtí se okovy,
žalář se boří
a člověk poznovy
ve světla zoři
rodí se, tvoří!
Myšlénka vévodí
nad duchů světem,
něhou svou lahodí,
silou svou přesvědčí,
spasí svým květem!
Ty se ptáš po meči?
Není ho víc,
a člověk polobůh,
povznáší, jasný duch,
k světlu svou líc!“