Tak tě to skličuje ticho, jež přes to přeludným smíchem,
dusotem honičky u zdi tak jasně se doznívat zdá,
klamný jak třináctý úder, když skutečných odbilo dvanáct,
že, bys je prorazil, upíra blanité křídlo,
snem jež tvou zaléhá duši, na zašlou amora sochu
dvakráte klepneš: Ó hrůza!
Z dutého nitra stonem jak z hrobu – že až se zachvíš –
v tichu tom zasní to: Bylo!
Besídky železa, tkneš se: jak ruka mrtvých je ledné!
A v tom hle – náhodou pouhou? – zvedší se křídlo větru
zadýchne tišinou parku, zašumí po jeho cestách,
tajemně zašeptá v křoví, ze sna jak skuhravým zvukem
železných hřbitovních vrat zavrzá korouhvičkou
na střeše altánové... Stromy se zachvějí chladem,
samotou, úzkostí, smutkem, zakývnou pahýly údů...