Tak jsem se vážně slouchající zdála,
a zlatá pampeliška se mi smála –
ó žářila jak malé jarní slunce,
a vánek, jenž ji čechral po korunce,
zdál se mi, jak by od ní letěl dál
tím jejím leskem zbarven, zlatokřídlý
a tak se honil s paprsky a šídly
kol po lese a šuškaje se smál.
A pampelišky očko škádlivé
v mém oku nepohnuté tkvělo
tak výmluvné, tak jasně zářivé,
jak by mi cosi říci chtělo.
„Nuž, co to bude?“ zašeptla jsem v duchu,
a zlatý kvítek se mi nahnul k uchu.
„Jsem pampeliška, jenom pampeliška,
tvé prostotě však lepší tovaryška,
než filosof ten učený. Nuž prosím,
slyš tajemství, jež dlouho v hlavě nosím,
a zkoumej pak. Když poprvé jsem kvetla,
co bylo vůně kolem a co světla!
Jak jaré byly dni, jak vlahé noci!
Jak oplývali zpěvem jásavým
ti letci v modru, v zelenu ti chodci!
Ó jen se neboj, že tě unavím –
vždyť znáš to také: byl to mládí máj,
kdy srdce plno zázrakův a štěstí!
A když se v noci zachvěl temný háj
a hvězdy kmitly z jeho ratolestí,
co zatřpytilo se tu vidin zlatých
v mé rusé hlavě! jak v ní bylo hvězdno!
A plné ideálů sladce vzňatých
mi zahořelo poesie bezdno!