Kdo prožil hlučné bouře života 
A ty sny vírné slávy lichotivé;
Kdo lásky časy v slasti touhomřivé:
V vzpomínce toho trýzní tesknota.
Nadarmo srdce v zvuku divém zpívá,
By ztichl divých tužeb plachý shon!
Ach! Písní tou hruď bolná neokřívá,
Spíš roztaje se v zraku slzí ron!
A byť ta sladká hudba mladosti
Snův zlatých rozechvěla luzné zjevy:
Přes truchlý stín se vkrádá v ně, jak v zpěvy
Se loudí akord němé žalosti.
A v posupně-li bledé hraje tváři
Na krátko úsměv oko kouzlící:
To bludice se svity jenom září
Na smutné poušti vzešlé – mizící.