Ustoupil modré noci den.
A nad palácem mramorovým
Svá křídla rozstřel tichý sen.
Noc temnočirá purpurovým
Tam ku západu zásvitem
I planoucím hvězd prokmitem,
Na polo ve tmách osvětlena,
V den šerý tála proměněna.
Nad modrou vlnou jezerní
Rozlil se poklid večerní;
A jenom polo zdušeně
V tak truchložalné proměně
Se rozléhalo vod šumání,
Jakoby pělo o skonání.
Jak ze snův divých zlý přízrak
Na nebi sem tam prchal mrak,
A stínem hvězdy zakrýval,
Jejichž se lesk jak ze závoje
Skrz průhled sivý prorýval
Taje a jevě světlo svoje.
A za pahorky sinavými
M’hou stříbrnou juž vroubenými
Dnes ještě Luna unylá
Se hvězdám neobjevila.
Dřímotné její světlo dnes
Nevábí k sladkým slibům milých;
Jen hvězdek zlatých, reječilých
Na nebi odbývá se ples.
I táhlé zpěvy kosův nyvých
Juž umlkaly v tonech mřivých,
Poslední změny akordův
Se slastně lily v hymny svaté,
Jimiž slavíkův touhy vzňaté
Se kolíbaly v libosť snův.
I zefýr ustal s vonnou růží
V milostných hrách juž laškovati
A liboval si v listkův lůži
Přeluznovabném spočívati,
Či noci sladké tiché slasti
Na ňadrách lilje požívať,
By s rána dále v šíré vlasti
Moh’ opojený putovať.