„Vyplaťte mne, matičko má!
Budem zase spolu doma
zase jako jindy rtoma
poceluji bílé čelo,
kostnatou a zvadlou ruku.
Ukončete moji muku.
Dnem a nocí k vám se dívám,
kde Bůh žehná tučným nivám,
kde zle Tatar hospodaří.
V duchu zřím dým a kouř stoupat,
když se v starém krbu vaří,
zahrádečku plnou poupat.
Stále myslím, kde jsou časy,
kdy hladila jste mé vlasy
rusé, čelo líbávala,
ku prvnímu otčenáši
spínávala ruce útlé.
Stále zřím a naděj sháší
každým novým dnem jak hvězdy,
které svítí tmavé noci.
Což mám tady bez pomoci
umírati věčně, vezdy?
Matičko má, matko! – Naděj
na vás skládám. Nepište mi,
vyplaťte mne ale raděj!“