V těchto dumách vnořen šel jsem sady.
V mlze dušičkové stály stromy,
cesty byly plny svadlých listí,
vzduch byl plný syté, čpavé vůně,
v které hmota zvolna zmírající
hlásá poslední svůj žití záchvěv.
Mlhou lampy jen se bledě třásly,
ulicemi na levo i v pravo
chodců pozdních duněl krok a zmíral.
V tom pad výstřel... a hned za ním druhý...
Stanul jsem a slouchal polekaný...
Tu se rychle otevřelo okno,
a tam skřípla vrata... silhouetty
tmou se mihly polooblečených
žen a mužů... hovor, kroky, světla...
Než jsem dále kročil, třetí rána,
čtvrtá potom... „Zastřelil se kdosi...“
„Mířil špatně... dvakrát chybil...“ V trávě
v krvi leží neznámý hoch cizí,
v listí svadlém leží vlhkém mlhou,
kolem zástup zvědavců se kupí,
stráže signály zní v šepot davu,
chvatné kroky – již jej odnášejí
ztmělým sadem, nedávno kde ještě
v letních nocích plných sladké vůně
na lavičkách tisknuly se k sobě
milující, sami sobě světem.