Před zámečkem, kam šlechtic vedl hosta,
kruh záhonů byl, plocha stromů prostá,
v níž uprostřed, kam jako ku ohnisku
těch záhonů všech sbíhaly se cípy
a stezky, plné žlutavého písku:
čněl mohutný trup věkovité lípy.
Jí rozdrtila hlavu rána hromu
a větve poslední jí dávno spadly,
v prach obrátil se vnitřek věkem schřadlý,
jen dutý peň zbyl velebného stromu
a stal se hříčkou malicherné doby:
Vrch uťatý mu střecha z kůry zdobí,
mech vecpán do skulin a dole z předu,
kde dříve štěrbina již zela šírá,
teď branka úhledná se otevírá;
i vnitřek nabyl příjemného vzhledu,
byv ohlazen a zkrášlen různou tretou,
i tapetou kol pokryt zlatokvětou,
též obrázků tam nalepeno dosti,
číš s květy kyne nad okrouhlým stolem,
i pro tři židle ještě místo kolem –
toť skrýše tichá, plná útulnosti.
Tak v altán změněn sadu za okrasu
ten šedý, ubohý vrak dávných časů.