Snad hotovil mu při tom slavnou dráhu osud;
a snad se mělo státi jednou tělem,
co blýskalo mu nyní v duchu smělém –
však nerozvito ještě, dřímalo v něm posud. –
Již měl své ctitele. Byl fantastů sbor malý
ve škole; – oni české knihy četli
a české písně pěli, rýmy pletli,
o dávné slavě snili, sebe bratry zvali.
Vždyť po léta šli věrně spolu dráhou jednou,
a s professory vedli stejné boje;
věřili pevně, že jim nikdy nevyblednou
sny přátelské, jež kryli v ňadra svoje.