Matka klesá; hrůzou překonána,
Sama svému bolu ponechána,
Pod dubem tam v mechu leží. Hrom burácí,
V blízku v dálce stromy velikány kácí,
Příroda se spíná, jakby se hněvala,
Že veliká pravda k světu pracovala.
Málomocné živly, ej co počínáte,
Živly do vzteklosti rozkacené!
Malý bídný červík do světa se žene,
A vy se bojíte, a vy se hněváte! –
Děva v polomdlobách hořce pláče – sténá,
Ani nezná více, co se to ní děje.
A přec už robátko do života spěje –
Zdá se, jakby tajná moc tu pomáhala,
Matku mdlobám věčným ráda ponechala – –
Dítě na svět přišlo, tiché jako pěna. –