Vane větrem harfy rokotání,
dumné, plné přitlumených zdání,
bázlivě se kolem struny vine,
hned proniká, hned zas v touze hyne,
jakby ze zakletí hradu dálna
krásky jaté lkala píseň žalná,
až pak v tóny probouzí se vroucí,
a vzduch takým kouzlením napájí,
jak když čarným prutem rozehrají
zlatého se zámku stěny skvoucí.
Náhle, jak když zpěvným nad skřivánkem,
k nebesům jenž ranním spěje spánkem,
černé křídlo supa pozašumí
a tak rázem jeho píseň ztlumí:
šumotání divé větrem hučí,
syčí, chřestí, nočním výrem skučí
a tak běsně větří se a rotí,
že až bouře vzduchem zarachotí!
Letem zpěv se mužně v bouř tu zdvíhá,
jak když v mračno černé roztrhané
slunce zlatý záblesk pozaplane,
a již různých zvuků boj se stíhá:
zvučí píseň, hned zas bouře těší,
souzvuk láme, s chechtotem jej vlíká,
jak když černých skalin přes útesy
jasný pramen vichr v propast smýká;
tu však píseň vírem probírá se,
zvoní jako jasné rány meče,
a provlekši z rachotu se seče
zapáleným tónem rozhárá se.
Heká bouře, pouští vzdechy táhlé,
slední hromu ránou zarachotí
a již v chrápotu se k zemi srotí
a kdes ve propastech zdechne náhle.
Jako anděl nebes na vrcholi
vítězná kol píseň zahlaholí –
zahlaholí – v něžný ton pak spadá
a v horoucím zlatých citů plání
jak když rytíř před kráskou se sklání,
k nohoum pěvce svoje věnce skládá.
Ještě vzduchem hradu po nádvoří
čárné písně vane ohlas tklivý,
lid však již se Daliboru koří
královské tam slávy nedbanlivý. –