Sotva kníže skončil, burná citů vlna,
jížto dmoucí se hruď její byla plna,
bystřinou se z nitra vymkla nezkrocenou,
že až retů lem se lehkou pokryl pěnou;
žalný podiv, lítost nad čak jistých zmary,
především pak hněvu plamenného vary
překotných slov hlučným vylily se tokem.
Při tom zaslzeným na knížete okem
hleděla, však spolu s výčitkou tak břitkou,
že zrak musil sklopit před tou hněvnou výtkou
jako bídný hříšník, znající svou vinu,
před ubohou žertvou ohavného činu: