Bohdan v smíchu skočil s povozu,
s ním pln veselého lomozu
vešel cizí, svalovitý muž
v hrubém šatě, v ruce s kladivem.
S žertem na rtech Bohdan zvolal: „Nuž,
hledíš asi na mne s podivem,
ba mně zdá se, jako by ti z tváře,
milá žínko, planul malý hněv?
Nuže, drahoušku, již něco slev!
Hleď, já jsem si zajel pro kováře,
ač ten bezbožník se směje tomu,
že pro vlašťovčího hnízda osud
váháš vejít do vlastního domu.
Nuže, trváš na své vůli dosud?
Aby vlašťovičky pokoj měly,
mám se vloupat dlátem, kleštěmi
násilně, jak lupič podezřelý?“