Trut opíral se o svůj velký štít,
bouř zvěstovalo jeho obočí,
neb strmou cestou k bráně vedoucí,
jel na vraníku Chrudoš, temný rek,
a vedle koně žena kráčela,
a skrývala svůj bledý obličej
do dlaní, které déle zadržet
juž nedovedly usedavý pláč.
Trut povznes’ nad ní mohutný svůj štít,
a jako vichr zazněl jeho hlas:
„Kdo je ta žena, a proč trýzníš ji?
Proč vineš jejích vlasů temný proud
kol ruky, která chránit měla by,
ne tupit ženu, bohů luzný tvor?
Pusť na svobodu bledou zajatou!“