Zaštkal muž děsně, divoce:
„Odpusť!“ Leč konec juž blaha,
po bílé ruce sahá jí,
po bílé mlze jen sahá,
křikne – a jak strom podťatý
bezvolně k zemi se kácí,
hrom vrané koně sedlá si,
lidskou by zpustošil práci.