V lukách u potoka s vesničany
starý Závěta zbyl. Zadumaný
hlavou kývá – na rtu tichý vzdech.
Jaksi udiveně oči všech
za synem se v dálku upírají,
v pohledu jich pochybnost se tají.
Kovář jen se chechtá. – Řekl kmet:
„Co jste učinili? Běda, běda!
jak mám všemu tomu rozumět?
Mistru nedivím se, pomstu hledá,
ze dvora že práci jemu vzali,
ale vy – ! můj Bože, ale vy!?
Což syn neposkyt vám úlevy,
kde jen možno, jak jste zavolali?
Což tu není duše jediné,
která trochu vděčnosti by znala?
zapomněl jsi, starý Martine,
když ti chalupa se rozpadala,
kdo ti dříví, kdo ti kámen dal?
A když jsi se, Hroudo, rozstonal,
kdo lékaře přivez? a kdo všude
radou, skutkem sloužil obci chudé?
a kde třeba, sám pomáhal všem?
syn můj byl vám vždycky přítelem, –
a dnes, co to bylo? řekněte mi:
proč jste ranili ho v hlubiny?
pro píď bídné zaschlé pastviny!“