Uvrhneť se na kolena svá,
Tam kde čaloun skvostný, stříbrotkaný,
Jako vlny, jimiž větřík hrá,
Plyne až přes stupňů ostré hrany.
„Mocné kníže, zvolá, jenžto stražíš
Veždy lid svůj berlou mírnosti,
Nepravých jen skutků přísně vážíš
Váhou svaté spravedlnosti;
Patř, jak stud krev žene do mých tváří,
Jak mé ňádra bouří otcův čin,
Jímžto rod svůj a své zhanbil stáří.
Nechci zlobu, jenž ti z oka září,
Skrotit, jeho bezevinný syn;
Umínil jsem příklad dáti vnuku,
Jak si čin ten v otci ošklivím.
Vol, ať sám mu zrádnou utnu ruku,
Zákonu zadosti učiním.“ –
Hněv tu knězi kyprá prsa svírá,
Stařec klesá řečí ohromen,
Kněžna tajně slzu z oka stírá;
Na mladíka s užasnutím zírá
Každý, kdo tu přítomen.