Tu po pěšině v houšti postava se mihla,
a blíží se: Aj dívka, v šatu prostém,
leč jako sama víla hnutím, rostem, –
postava vnadyplná, vysoká i štíhlá.
A Hynek, než i tváře rozeznával tahy –
poznal ji! – City, jaké po tu chvíli
byl netušil, mu srdce opojily, –
projel ho nyní záchvěv taký milý, blahý,
jenž nenáležel více této zemi chladné...
Již před ní stál a v její oko hleděl,
jak dotud nedíval se v oko dívky žádné.
Ach, jak je krásná, posud nebyl věděl! – –