Mařenčin pak úsměv na něj krotký
jak by děl: „Ach přijď, jen přijď!“ V tu chvíli
na rozcestí kroky zastavili.
Za nimi hle v klubku hospodáři
v pravo, v levo rukou vykládají,
jako vážní soudci, co se sváří,
který oblak v kterém spadnul kraji,
rozsuzují času běh a lidí.
A v jich středu starosta když vidí,
kterak Hlohováci na Antoše
podál čekají, dí do sousedů.
„Hleďte na ně! Nevsadím ni groše,
že ho do svého chtí dostat středu.
Pojďte hodně!“ Kývli, pospíchají.
„Kam pak, Antoši? I pojďte s námi!
V neděli se každý u nás nají!“
Tak ho zvou a tak ho k sobě mámí.
Že se Antoš rozpakoval chvíli,
tu hned Kulich popostrčiv syna,
by se Antoš rozhod’, s rukou pílí,
„s Bohem“, by mu nenapadla jiná.
V tom však sobě rychle oči protře,
když naň spustí paní starostová
„Co mu chcete s Bohem dávat, kmotře!
Však jde s námi, nejde do Hlohova.“
A již Antoš kročil ku Mařence,
Staněk uskočil jen sípnuv tence.
Antoš tedy mířil do Moklína.
V tom se zastavil a v před se dívá,
ana s cesty Hlohovské naň kývá
ženská ruka – ruka Boženčina.
Kývá sestra. Když jít nechce za ní,
ona ruce na oči si klade,
slzou mokří svoje líce mladé,
potom k nebi ukazuje dlaní.