A zmizel v mlze – někam na sto mil,
však v tom jsem vlastní srdce lehčí cítil,
Ó jistě kýs trn ve mně ulomil,
v tom okamžiku, co se dále řítil.
Dík za tu snahu jeho, byť i marná,
sto trnů přijde vždy na jednu růži
a vichr zlob a nenávisti duje –
buď žehnán v mrazu zimy i v dnech parna!
Má snaha, Anděle, se s tvojí druží,
i já jsem ten, jenž trny ulamuje.