„Ty ji nyní znáš tu vinu celou,
Vinu básníka i osudu;
Víš teď, jak se pěvec s myslí smělou
Do skeptických zabral přeludů,
Víš to, že on s duší v lásce vřelou
Ve své lásce nebyl bez bludu...
Však že báseň skončil beze sňatku,
Že měl ženskou věrnost za pohádku –
Toho nepředhazuj jinochovi,
Toho nepřipisuj hrobníkovi,
Který ve svých vášní plachém zmatku
Sám hrob kopal míru srdce svého,
Až pak, stana sotva na začátku
Svého povolání důstojného,
Rychlým pádem do hrobu byl skácen,
Nadějím pak vlasti navždy ztracen.