Ne, plakat nechci. Kdo ví, jaké býlí
by na mé poušti vzbudila slz vláha!
Snad také pro mne den se brzy schýlí –
Ale jednu krutou věc již dnes já také vím:
Smutno je a těžko. Bolestně tak váhá
duch můj unavený dlouhým čekáním:
Na úsvitu trochu, na kapku jen rosy,
na pohnutí vánku, na radostné cosi,
na něco, ať lidé jakkoli to zvou,
co by vzbudilo zas blahý žití zájem,
co by potěšilo bědnou duši mou!
Jak je dávno již, co byl mi Karmel rájem!
Samota šuměla nášepty nebeských úst,
chudoba cítila perutě do oblak růst,
a od modliteb, horských zdrojů chuti,
nebylo, nebylo ani odtrhnutí!