Taková radost z očí svitla jí,
z těch krásných očí... Letěla mi vstříc
jak známému, tak jako někomu,
kdo nade vše jí drahý, na něhož
tak dlouho s dychtivostí čekala
a který dlouho nešel... „Nemocen
jste tedy byl, ó já jsem věděla,“
zašeptla tiše a vstříc podala
mi obě malé ruce, mezi tím,
co na mne hleděla a po tváři
co kmitnul se jí úsměv truchlivý
a šťastný zároveň. „Já věděla,“
pravila znovu, „a jak bledý jste
a já kterak jsem šťastna...“ Mluvila
jak dítě pomatené radostí
a v chvíli tu, jak před ní stál jsem němý,
neznámý pocit vcházel do duše mi...