„Dnes pochválil mne mistr, jak to blaží,
velkého slunce pouze stínem být!
Však rázem to hned v propast zmaru sráží
a chromí ruku, otravuje cit.
Lze výš než on? Lze malovati líp?
Ach, marná snaha, málomluvný vtip!
O čtyři léta narodil se dřív,
a proto já jsem nic a on je div.
Ta čtyři léta mezi námi stojí,
on vítěz jest, já poražený v boji.
„Je těžko prý mou malbu rozeznati
od štětce jeho!“ – Má to být snad chvála?
A cítím přec i v sobě božství pláti,
však odměna mých snah vždy bude malá.
„Žák Rafaelův, nejlepší všech!“ – však
co to pomůže mi, – vždy pouze žák!
Víc nedat budoucnosti, bych se styděl
a jej bych z celé duše nenáviděl,
jej zavraždil bych – proč jen tak je milý?
Ach, včera měl zas elegickou chvíli
a závěť svou mi znova ukázal
i kodicil, jejž krátce předtím psal,
a já měl z toho hezkou kratochvíli.
Vše bude mým, vše, klenoty a šaty,
vše, obrazy a sochy jeho domu
i od papeže řetěz velký, zlatý,
a v posled ještě – Fornarina k tomu!
To dojalo mne vskutku. Zpátky, hade,
jenž sluješ závist, záští! Mezi obry
já nepatřím, cos jako smír se klade
zas mezi nás jen tím, že on tak dobrý!
Chci žákem být, se ztratit v jeho stínu
a nádavkem vzít – třeba Fornarinu!“