Ústa blahem zkulacená 
sypou slova, slova sypou. – Hluk pršky.
Těžce povstávají, omámená,
čtverácký řetěz kumpánů ve vratké rovnováze.
A náhle
osamělo jedno každojediné
a zvrátivši hlavu, a samo, a samo,
s hlubokou příčnou vráskou na čele – samo –
je to lkající polobůh,
oh!
hroutící se na kolena,
beránek obětní.