Teď blížil se, a ruka chvěla se
mu jako v horečce, a srdce též;
zrak hořel mu, a na čele stál pot.
Teď do oka se kradla slza mu.
„Tvůj život posud čist byl,“ pravila
mu palčivostí svou. Již obracel
se k odchodu a dusil těžký vzlyk,
jenž do hrdla se dral mu. Satan však
dmul znova v neuhaslý jeho chtíč;
ten pohár jako slunce zářil tmou
a k sobě lákal ho svou vzácností
a nádherou své látky, tvarem svým.
Jak pára vína v mozek stoupal mu
teď příval neukrotné žádosti,
byl slep a hluch, byl jako omámen,
a zdálo se mu, jiný a ne on
že potmě stál, a ruku povznášel
po cizím majetku. „Jen ber, jen ber,“
sám sobě šeptal. Na to jako blesk
k té římse rychle přistoupil a v ráz
se pohár vnořil v pláště záhyby,
a Zeno opět ležel na lůžku,
a tiskl poklad k srdci s úsměvem,
a hleděl kol, jak všechno pohřbeno
se zdálo v sen, a jako vítězství
čin jeho zdál se mu, a svědomí
mu nedělalo více výčitek,
a Zeno ďáblem uspán těžce zdřím’.