Věru to nebude poprvé dnes,
co jsem se pustil v takový zápol
a škrtím vás, bestie zákeřné.
Číháte všude jak stíny všech věcí,
jež znenadání vyskočit mohou,
sotvaže člověk protře si oči,
rozhodí záclony oken.
A kdo je sláb, jak šelmy jej srazíte,
na hruď mu kleknete, ruce a nohy
na jedno místo mu přibijete.
Po krvi lačníte, po mozku našem,
žahadly všechno v nás ubodáte,
až smyslům zmámeným zazdá se země
jak velký žalář, kde nekvete nic
než bledá plíseň světla se štítící,
a všechno ostatní lež jest a klam.
V děs byste změnily i tuto cestu,
v hady mně snad i šalvěj.