„Leč paní,“ děl jsem, „nevím, co to jest,
však nad mou hlavou někdo chmury přede,
a já v nich hasnout viděl tolik hvězd.
Já nevím proč, leč zdá se mi, že náhle
mé srdce je tak vymřelé a zpráhlé.
Vždyť člověk myslí často, že jde k ráji,
kde někdo vstříc mu růži podává, –
a zatím drsně celou otrhá ji
a vstříc mu hodí slova bodavá,
z nichž každé v čele studí jako zmije,
kde myšlénka se bědně zamotá – –
Jak jméno paní tvojí?“ – „Poesie.“
„A tvé, ty drahé dítě?“ – „Samota.“