Kéž osud má nade mnou smilování 
A vyslyší přec jednou prosby vřelé!
Můj život zmařen... lásky časy stkvělé
Se roztály jak sníh za jara smání.
A v srdce teskno zádumné se sklání
Jak v den ty noci stíny zatemnělé –
Když slunce růžné lůže juž si stele,
Tu přec mír zlívá v libodechém vání.
A kde ten mír, jejž zakoupil jsem štěstím?
Proč srdce drhá bolem nevýslovným,
Proč krvácí až zcela dokrvácí?
Nadarmo je ach! vzpomínkami pěstím,
A věřiť nechce těm nadějím skrovným,
V nichž jedno vírou štěstí se zas vrací...