Byl Karel dojat v hloubi duše své,
neb věděl, kdo na Boží klečel Hod
vždy na té desce, viděl sestru svou
v té liljové, v té hvězdné čistotě,
jež odívala ji jak světic zář,
a křivda, kterou na ní spáchal kdys,
ho tížila a v duši pálila.
Na chvilku něm byl, pustil soka pak,
a uvažuje v mysli bedlivě,
co činit jest mu, takto promluvil:
„Vstaň, Bazine, a podej ruku mi!
Jak ty, já též jsem psancem, jako ty
na Karla naříkám, jak na tobě
tak na mně spáchal křivdu velikou.
Jsem loupežník jak ty, nuž sbratřme se
a spolu jednejme. Hle, na blízku
od toho místa rýnský hrabě má
hrad pyšný svůj. Tam právě chvátal jsem,
když jsi mě zdržel. Tajný znám tam vchod
v tu komnatu, kde poklad ohromný
ve kupách leží. Vstaň a se mnou pojď.“