Nyní v modlitbě se neklaní
posvátnému na oltáři kmitu,
ale čelo tiskne do dlaní
v divé směsi myšlenek a citů.
Když blesk náhle v ochozu se nítí,
tu mní v ohni jeho prchavém
otce svého hrdou postať zříti
na lešení onom krvavém;
vidí šíji, obnaženou k ráně,
ušlechtilou krásu mužné hlavy,
hrdolepě povypjaté skráně,
kolem rtů ten úsměv pohrdavý
a ten čela vzdor, ty zraky smělé – –
Zdá se mu, že na něm utkvívají
plny lásky, výčitek a žele,
že jej slavně k pomstě vyzývají,
že ho víží svatou závětí,
aby prapor pošlapaný vznesl,
za nějž otec v popravišti klesl.
Vidí klekat jej a v zápětí
meč jak v ruce popravčí se kmitá
a jak hlavu krásnou rouhavě
za krvavou kadeř biřic chytá,
v koš ji metá k děsné výstavě;
jak se za ním ve vítězné slávě
pošklebně ret jesuity svíjí...
Zaťal zuby jun a hněvně ryjí
nehty jeho v prsou, černém hávě,
jakby řízu tuto ruce zlobné
rozškubati chtěly v kusy drobné.