Já bych si přála cigánkou být –
temnou děj minula rouškou mi skryt,
báječná věsť mi jen z předvěkých dnů
jak luzné pohádky dětinných snů.
Tam, v půli slunko kde svůj staví běh,
Nylu proud bujný svůj kde vlaží břeh,
staveb se ohromných k nebi pne výš –
tamo mých praotců bývala říš;
na jejich šarlat se ramenou stkvěl,
a vínek královský kolem jich čel. –
Však bouře zmítavé minulých dob
předčasný slávě té ustlaly hrob,
to plémě královské; vznešený rod,
opustit musil vlasť i Nylu brod,
cizincem po všech má krajinách slout,
anto trůn dědičný právo mu ždát,
o chleb má prositi u cizích vrat,
an krve královské ve žilách proud!
Věky však určený kdy přijde čas,
převratné bouře žár vznítí se zas,
ta sláva cizincův, ta klesne v rum,
z rumů těch nový se povznese dům,
na rumech nová zas vykvěte říš,
slávy své k oblakům povznesouc výš,
a trůn nám dědičný dán bude zpět,
vínkem se věčně náš rod bude skvět –
o, této vznešený naděje cit –
já bych si přála cigánkou být! –