Po jasné hlubině nás unášela loď,
dívko jižní země. Sladký byl tvůj hlas,
jehož něhu dříve neznal jsem,
až do té krátké hodiny,
kdy hovor lehký, náhodný,
nad nevelkými věcmi polétal;
však pod ním duše předly němou řeč.
Zvolna porozvíjejí se strmé stráně,
za jichž ovrubou se skrývá obrů sníh;
půvabně to skalné roucho rozkládá
své řasy zelené a bílé cetky vísek.
Až u jednoho lahodného jména,
kde starý kostelík má vížku nejchudší,
odcházíš; a pozdrav tvůj,
jenž poslední a spolu první byl,
se melodicky z duše zavlní,
by navždy zůstal v noci nitra znít.
Zmenšuje se vížka, zdrobnělý tvůj šat
v shluk oprýskaných domků zachází.
Tak navždy! Nikdy víc ni slabý šept
dálkami neproletí mezi námi;
svých ani neznajíce jmén,
jež mají moc, buď nalézt dům či rov,
nic nevědouce o svých příbězích,
jimiž zvolna zšediví náš vlas,
každý stlíme ve své rodné prsti. –