Zakryla si oči bílou dlaní.
Dvě jen slova měla: „Odpusťte mi!“
A pak zvedla k němu zvlhlý zrak,
usmála se teskně, smutně tak
a zas řekla jenom: „Odpusťte mi!“
Sklopil oči beze slova k zemi.
Nezradila tvář, co v něm se dělo,
všechno, všechno na vždy v srdce skryl.
Vrásky jenom pokryly mu čelo,
okamžik jej v starce proměnil.
Neviděl, jak z dálky kývala mu
bílým šátkem ještě naposled. – –
Dlouho stál, pak mlčky hlavu zved’,
hleděl tupě kolem. – Konec klamu! –
V pustých polích těžká mha se válí,
brázdy černají se. Viděl v dáli
starou černou střechu svého statku.
Těžkým krokem kráčel k domovu
mlčky, zamračený – –