Tu věž mi nechali a klenbu nebes.
A tak se dívám za dne v širou dálku,
v svět, kam mi vykročiti zakázáno,
a v noci k říši hvězd, z níž vyvážil jsem
čest jmenu svému, hoře svému žití.
A nelítostný Osud nyní hrozí
i toto vzíti: oči moje slábnou,
a dívám-li se bez pomoci čoček,
jen stříbrný prach tam se míhat vidím.
Vy, pane, mlád jste, v síle žití, básník,
syn země, která vyvlekla svou šíji
z objetí krutých mrazných prstů církve –
člověče šťastný!... Nejsme bájkou sobě?
Snad vám já aspoň?... Dokázal jsem jasně,
což Copernikus přede mnou už našel,
což učili již mistři v starém Řecku,
že svět náš nemá pevné stanovisko
v prostoru hvězdném, určitou však drahou
se kolem slunce během roku bere
a při tom jako svižná tanečnice
se kol své osy po té dráze točí –
a hle, tu vstala svatá církev hněvně
a bouřila, že podvrátit chci víru
v svatého Písma pravdu. Josua prý
děl kdysi v boji: A ty, slunce, postůj
naproti Gabaonu – tudíž zřejmo,
že ne ten svět náš, ale slunce samo
se točit musí kolem země naší!
Ach, mladý muži, víte, co je hloupost?
Vy nevíte, však já ji vypil do dna.