Teď se sklonil; choval v levici
jemně děcko chvilkou plačící,
polaskal ho, cos mu pošeptal,
liščím krokem ke brance se bral,
před ní na schůdka tam dítě klad’,
zmizel. (Ještě prý za šestnáct let,
kdy to dítě panna z růže květ,
– se smíchem, vtip čertů špatný snad,
v pekle o tom šeptalo se cos –
abatyšin jemný, táhlý nos
cítil v těchto místech po něm smrad).