Přemýšlí vdova nevěstka v smutku. – Umělce něha
hnala ji na prsa jiná, z nichž bouře a odvaha šlehá...
V době, kdy ruka genia, s láskou hlavičku její
na papír vrhla tu měkce snivou, tu rozmarnou v nálad reji,
tisk’ se vilně lící těch vášní vznícený ovál
na srdce číšníka, jenž jí surovým žárem imponoval.