Když, básníku, zřím tebe na ulici,
jak v mráčky dum máš ponořenou líci
a nevidíš, že slunce mdlé nám svítí,
že lid jak prach se rojí po ulici –
vždy ptám se, v který sladký země kout
se tvému snění zalíbilo plout;
i z ticha bojím se tě pozdraviti,
bych nemusil tě z dumy vytrhnout.