Tak pravil Olivier, a po tváři
mu slza tekla, Roland bolně vzlyk’,
a Turpin na oba se pousmál
jak dobré slunce, vzdech svůj potlačil
a děl jim klidně: „Žádná roztržka!“
a každého z nich pojal za ruku,
a hleděli na sebe jasně zas
jak hvězdy na nebi. A za chvíli
jal tak se arcibiskup mluviti:
„Roh olifant juž spásou nemůže
nám více být, přec zaduj, Rolande,
vší silou do něho. Ať uslyší
jej Karel! Pomstí aspoň naši smrt
a zvedne z krve zneuctěný kříž.
On nalezne nás mrtvy, zachrání
však těla naše, aby znesvětit
je pohan nemohl, neb divá zvěř
je nezatáhla do svých brlohů.
Nad mrtvolami vřele zapláče,
a v smutku odveze nás ku pohřbu
do stínů svatých někam klášterů.“