On ponořil se duchem tak v tom dívčím hlase,
jak nikdy ještě. Zněl mu hudbou sladkou,
v něm zadumal se, jako nad pohádkou
kdy jako dítě snil o kněžně zlatovlasé,
jak v zakletém spí zámku na svém zlatém loži
ticha i plna krásy nepoznané,
jež kouzlem tajným z bílých ňader vane...
A kolem toho zámku houště trní, hloží,
a není tudy dráhy k zakletému štěstí! –
Oj, hochu mladý! – Co ti v prsou hřímá?
Jaký to břitký meč ti plane v silné pěsti?
Jalo tě kouzlo, co v tom zámku dřímá? – –