Ach, jak to u srdce bolí –
jak ruka svírá se v pěsť,
jak myšlénka druhou rodí,
při tom tak úzko mu jest.
Srdce mu puká a puká
a divě se kmitá mu zrak,
v mozku jej sžírají muka,
svého štěstí, když patří vrak.
Jen ctižádost – panská choutka,
chtivost a zkažený mrav
utváří, že je z něj loutka,
a v boj žene jej jako brav.
„Proč jenom –“ táže se sebe,
„proč šelmou mám se já stát,
proč sekati mám já kol sebe
a jiným životy brát?
Proč mám zde zanechat ženu
a děcko své vydati v hlad?
Či světu bude spomoženo
a lidskosti zadosti snad?
Znamená křesťanská láska,
býť vrahem a loupežníkem
a jako paličská cháska
vše pálit a zničiti jen –?“
– A hlavu svou nížeji kloní,
a dítě své na prsa tiskne,
líbá je – máť slzy roní
opět a zas oba tiskne.