Aj, tu vztyčil mroucí tělo Lumír,
v oku ztmělém haslo lidské zření,
z líce vála slavná bledosť smrti;
ruka sáhla po varytu zlatém.
Velebně se zdvihal, jak by opřen
o neviditelné rámě bohů;
rozhvězděným zrakem k Vyšehradu,
srdcem k Praze, k Vltaviným strunám
srdcechvějným hlasem holubiným
zapěl jako zmírající labuť,
s krví vřelou vypěl tuto píseň: