„Bijte,“ volal řečník, „bijte hromoklínem,
dokud oddychá, co není moslemínem!
Kolika kdo ďaurů tuto půdu zprostí,
tolik set mu Allah přiřkne blažeností;
rozkoší však nad vše medosladkých zkusí,
kdo jak lev se vrhne na prokleté Rusy!“
Nedomluvil; hejno v křik se dalo maně:
Budeme je bíti! Dej nám šat i zbraně!“
V moři hluku tone řeč zas dervišova,
po chvíli až ryčné slyšeti ta slova:
„Klet, kdo nosí šperky, marné zdoby těla!
Zahyň lakotného duše zatvrzelá!
Morem nechať padne, kdo své zlato skrývá,
ana trouba války k oběti jej vzývá,
hlásajíc mu hromem: „Vydej krev i statek!“
Zase jeho slova zhltil vřavy zmatek,
z něhož slyší Orchan pokřik jenom zníti:
„Žití dáme v oběť, – dej však jíst a píti!“
Dál zas mluví derviš: „Zákonem jest dáti,
k svatým cílům však i záslužno jest bráti.
Vidím prázdné ruce věřících tu chudých,
jednoho však zřím tu, zlaťáků jenž rudých,
plný pytel mačká. Dej svým nahým bratřím,
ať jak bohatýry ve zbrani je spatřím
kráčet šikem strašným v třesoucí se dálky;
obdaruj a veď je v slávu svaté války!“
„Blázne!“ vzkřikl Orchan, vida beznadějně,
žeť jak zazděn v hustém, tlačícím se hejně.
„Měj pak rozum!“ volal s rozhořčeným zrakem,
jako skutý objav s mileným se vakem.
„S otrhanci těmi že se musím dělit,
bych jak vlk se mohl Rusům dáti střelit?
Bláhovče ty starý, radost je to drahá!
Chce-li říše vojně, ve svůj vak ať sahá,
ať dá této chátře ona zbraň i píci;
já chci svého měšce jiným tužbám stříci!
Hej, mně moudrost lepší vzešla u Zenidy!
Blázen, kdo si hledá trampot, ran a bídy!
V ráj se brodit krví, kol kde sviští kule?
Ještě ráj lze koupit zlatem v Istambule!
Na to mám svůj měšec! Běda, kdo naň sáhne!“