Ráno teprve, když po jezeře
bílá mlha za mlhou se béře
labutí co sněhobarvých sbor,
temno se světlem když vede spor,
až své východ otevírá dvéře
nad ruměnící se řadou hor,
teprve tu nohou sechvácenou
vstupoval jsem nazpět do lodě
a při ranních vánků průvodě,
s hlavou ku zámku zpět obrácenou,
onou branou jitra pozlacenou
domů jsem se brával po vodě –
Ó, co rozkoše vší pozemskosti
proti takých nocí blahostnosti!“