Před svým švakrem, před Zikmundem,
Stála Žofie se srdcem
Úzkostně tlukoucím – neboť
Osud Krásův svíral je –
A tak k němu mluvila:
„Mnohokrát od onoho dne,
Co jsem vládu nad Čechy
Složila ve Vaše ruce,
Dovolila jsem si prosit,
Byste k národu českému
Milostivě nachýlil se.
Prosby moje, bohužel!
Byly marné. I nehodlám
Podobným Vás dotíráním
Obtěžovat budoucně.“