Saně letí! Pojednou
clonou mlhy průhlednou
vidět nést se bílou dívku,
čtveračivou, nezbednou.
Mlhu stranou rozhrne,
smíchu tóny stříbrné
sype, jak když zvonky zvoní
ve závěji nejvíce,
a již v saně lehce skočí,
nad zdřimlým se správcem kloní
veselá ta holčice.
Správce protřel sobě oči,
udiveně zírá na ni,
myslí sobě: Vida, vida,
člověk se teď neuhlídá,
hleďme jenom na ptáčka;
zdřímneš, a již do tvých saní
zasedne ti tulačka.
„Hybaj dolů! Žádné řeči!“
prudce děl. Však v jenom větší
vypukla dívka smích,
a dvé očí divnou mocí
jako hvězdy zimních nocí
hledí naň, že rázem ztich.
Krásné dítě, na mou víru!
Nu, co na tom. Svezu ji!
Zkusí tihle lidé v šíru,
co teď světem putují!
A to děvče sličné tady,
polonahá chudinka,
zmírá jistě mdlobou, hlady,
suknička tak teninká – – –
„Nu, tak sedni!“ měkce řekl,
pohledem se na ni smekl.
Věru krásná, jako kněžna
je ta dívka bledá, něžná – – –
„Sedni blíž! Viď, je ti zima,
je to svízel s takou poutí –“
šepce, jak ho soucit jímá,
ale děvče hlavou kroutí,
směje se a usmívá,
a jak tryskem letí saně,
chytá vločky do své dlaně
ručka její zářivá.