A bloudil parkem. Dnes mu zamračeno nebe;
neviděl ono luny čelo bledé,
jak tichou výší svoje hvězdy vede, –
necítil vánku ani vůně kolem sebe;
nic! – Onu bouři jen, co v nitru jemu vzrůstá. –
Tu kráčí volně – zase náhlí v kroku –
i stojí zas a dlaně klade k oku, –
a k slovu trpkému se jemu křiví ústa;
leč mlčí. – Kdo by pověděl, co říci mínil?
Či lál by svévoli, co tam jej hnala,
že rozmarně se k němu zachovala? –