Ó, nikdy nepojmete toho pláče
a nezvíte, že vzletný duch – to ptáče,
že vůle okřídlená svobodou,
že nadšenost, že láska nesobecká,
jež plýtvá vroucností a lahodou,
vše, co jde výš než chytrost pokrytecká,
to vše, co světlem, krásou požehnáno,
vše, co jest velké, vše, co k štěstí dáno,
jak sluncem co v nás plá i hřeje dobrem,
vše, člověka co činí v srdci obrem,
to vše, čím nejsladší kdy Boží dech
v nás hlínu oživil a duši stvořil,
to, jak ten ptáček, jenž se v nebe vnořil,
že nezrozeno v týchže s vámi dnech!
Neb stvořit, co tak plno pravdy, síly,
Bůh, nejštědřejší prodchnut milostí,
sám v slastné může sváteční jen chvíli,
a nikdy vám se jsoucnost nerozední
těch vzletných, svátečných těch bytostí,
vám, Farizejci, tvorové vy všední.