Nyní osiřel ten smutný břeh
a loď plaše vyhýbá se jemu –
vaneť z pustiny té smrti dech.
Hledě z dálky k místu truchlivému,
slyše tam jen mořských ptáků křik,
lodivod, dnů zašlých pamětník,
čelo na dlaň chýlí zadumán:
Vidí v duchu nával kolísavý
plachet různotvárných, stěžňů, lan,
lidu kupčícího pestré davy,
pyšné stěny, záři skvostných bran,
města velebného krásy steré –
a vzdech maně z útroby se dere:
Možno-li, že všechna tato sláva
mžikem zhasla ve stín příšerný,
jako vzdušný přelud nádherný,
jejž ďas mořský nad vodami tkává?!