Jedenkráte z rána na pochodu
jednoho ze zpoury vůdců jali –
stařečka to vznešeného rodu...
Hledalť spásu před pochopy v dáli,
s andělskou svou dcerou ujížděje.
Ó, ta byla vrchol jižní krásy:
z liliového jí obličeje
vynikaly dlouhé, černé řásy,
ústka její malá – dva rubíny,
šíje jako mramor od Carráry,
na ní vlasů sprstěněných stíny
a blesk očí – démantové žáry...
Drahokamy na bílém jí čílku
barvami se stkvěly duhovými,
hedváb těžký na spanilém tílku
pohyby se vlnil ohnivými
Nemohli jsou roditeli vzíti
čarokrásné, milující robě,
volila si po boku mu dlíti
ve štěstí tak jako u porobě.
Když se lampy nebe roznítily
po azúrné, prosvitavé dáli,
zavřeli je do zbořené villy
a na stráž k nim Jaroslava dali...
Ticho bylo po kvetoucí nivě,
mlčelo i listí vinohradu,
Jaroslav tu stojí zádumčivě
o pušku si opíraje bradu.
Zírá na hor skupeniny sněžné
a duch létá přes ty velikány
ku Vltavě tiché, květobřežné,
tam, kde cítil slast i sudby rány.