V tom, měsíčný jak srp kdy z mračen pluje,
tak štíhlý, hlavou ladně nachýlený
stín lehký, bílý ze tmy vystupoval;
mdlý lesk naň zaplál: postava to ženy.
„Tu miluje! Zde by jej rána ťala!“
Ta myšlénka se bleskem zakmitala
v stín hluboký dum Robinsonových. –
„Stůj!“ křikl; „odkud se to kradeš domů?
Co činilas tu? Jest-li třeba k tomu
tmy půlnoční a bouře, byl to hřích!
Ba co by jiného? Neb kdo ti velí:
,Jdi, spáchej, co víš zlého, – mě to těší,‘ –
kdo poslal tě, je v hříchu zplesnivělý
a tvýma rukama tu na mně hřeší;
co vsel ti do hlavy, je ďábla setbou,
a k čemu navádí tě, čpí to kletbou.“