Byla u slyšení; – v síni hradu
místo knížete však černou řadu
kněží zřela kol a v jejich středu
kněžnu v křesle, ženu plachých hledů.
Kynula jí: „nepřítomen kníže,
já však s otců tuto svolením
co tvá žádost, co tě smutkem víže,
vyslechnouti, děvo, nelením.“
Mluvila, však slov těch žhavé šípy
na leb tvrdý, srdcí do skály
marně bijíce co zlobné vtipy
nazpět létly, líc jí bodaly.