A s milostí Pán naklonil se ke mně,
svou ruku zdvih’, dav rozstoupil se mraků,
pod námi ze tmy zjevila se země:
,Zda tamo muže hledy stihneš zraků?
šíj v zem se kloní, hlava, lysé témě,
kříž na bedrách mu leží obrovitý,
hle! znaven used’ na balvanů štíty.
Nuž přistup blíže, schyl se k jeho hlavě
a zahřímej jak kdysi na Sázavě – –
Ó Prokope! toť symbol do budoucna
pro zemi tvou; kříž potupy věk dlouhý
lid ponese, až mdlobou v pouti klesne.
Tu do snů smrtných slova tvoje vroucná,
řeč Cyrilova, plná síly, touhy,
jak hudba zazní, moře vpadne plesné,
dál na pouť s křížem, poutník mdlobu střásá
a u cíle vstříc volnosti své jásá.‘