A chorá paní těžce zakašlala
a s námahou se obrátila na znak,
vyhublé ruce spjala nade hlavou
a dívala se k růži v prostřed stropu.
A vidí se zas. Pět neb šest to neděl
po její svatbě. Sedí před zrcadlem
a češe hnědé hedvábné své vlasy.
Dní několik už cosi se v ní dusí
a bojuje. A pocit nepoznaný
jí často prochví, jako záchvěv hnusu
a přesycení. Proč to, nevěděla.
Teď dívá se tak maně do zrcadla
na mdlé své oči, na modravé proužky,
a onen pocit cítí intensivně
chvět každým nervem, stále silněj, silněj –
a rázem jest jí hádanka ta jasnou.
S nechutí myslí na ty všechny chvíle,
jež plnily ji dosud chvějným blahem.
To není štěstím, o jakém kdys snila.
Zde něco schází... schází, bože, bože...
A jak se dívá na podobu svoji,
zdá se být sobě utrženým květem,
ne uvadlým, však otřelým a pustým
a bez vůně... V tom cosi dole trhlo
za její šat. Ta malá hravá kočka,
vztýčena, drápky vťaté v její sukni
se dívá na ni. Vyzdvihla ji k sobě,
a žhavý déšť slz nyní volně kanul
v bělounkou srsť. Toť živoucí tvor jeden
z domova, svědek, jenž smí vidět slzy,
ty první slzy její bolesti... A myslí
na sladké chvíle plachých dívčích snění,
na obrazy, jež vyplněny chtěla
kdys míti v životě... Ach, ty sny, ty byly
jediným, pravým, nezničeným štěstím,
a tenkráte je ani necítila
a nyní už se nikdy nenavrátí...