V tom čert, čert živý, jak jím s kazatelny
strašívá páter zbožné věřící:
na hlavě párek růžků viditelný,
jak op chlupatý, zlobu na líci,
pak známý ocas, jímž čert prozřetelný
opírá o zem suchou zadnici,
a rudý jako flanel jazyk z huby
se vymršťuje přes špičaté zuby –
tak vedle stojí: „nuže dívejme se!“
a dupne o zem známým kopytem.
A zrak můj k zřetelným se tvářím nese
na těžkých vozích, úcty pocitem
se hruď má plní, v čele kalich pne se,
jímž kněz, oděný černým hábitem,
těm vozům žehná v svaté chvíli této,
Ó, znám jej, znám jej – Rokycana je to.*)