A zas jsem kráčel dolů k moři.
Co plavec sobě smyslil řecký
o lovci krutém, Plejad hoři,
to dětských časů nápad dětský.
Co oko ozbrojené vidí,
nám mysl v jiné strany řídí.
Kde v Orionu mlha stojí,
tam síly veliké jsou v boji,
tam věci veliké se strojí.
Tam jedna z věkověčných dílen,
kde život světa, věčně pilen,
a neumorně tvoře, robě
a maře zas, se kochá v sobě.
Snad spoutány tam vlasatice,
jichž ohony, se mrskajíce,
ve víru ohromném se válí
a točí v prázdné jakés dáli,
až silou odstředivou hnány
zas rozlétnou se rozpoutány,
do soustav sluncí vniknou různých,
že hvězdy jedny žárem vzplanou
a jiné vybočíce stranou
utuhnou rychle v mrazech hrůzných,
a soustav blízkých měsícové,
jak prášky v letu otřeseni,
se motajíce běh svůj změní,
až zvolna najdou dráhy nové.
Snad v mlhovin těch jasném víru
spí útvar jasný všehomíru
a síly, které v středu stojí,
je ve stálice jasné spojí,
v souhvězdí formu velekrásnou,
že bydlitelé sluncí zžasnou. –
Záhubě nikdo neubíhá.
Na Oriona osud číhá;
i bez katastrof v času toku
stálice jeho, dnesky rudé,
vychladnou, shasnou, zmizí oku;
vše přijde jiné do polohy,
hůl Jakubova trojhran bude,
pás zmizí, ramena i nohy.
Olbříma vnuci nepoznají,
souhvězdí samo bude – bájí.