Jich kmet se modle v duchu bez pohybu rtů,
kles' na dlažbu, jak šíj by pod sekeru klad'.
Vře v tepnách nejistot mu prudká horečka,
pleť vrásčitá až hoří, sině bledne zas.
Své svrasklé ruce lomí na hruď sepjaté,
v muk bolných rozpacích a zmatku myšlének,
jak byl by zapomněl i mluvu v samotách
a k Bohu v modlitbách měl hluboký jen vzdech.
Zří k nebi o pomoc. Tvář krásou vzplanula
a v úsměv anděla žhnou rysy stařecké –
strach mučivý mu klidní tichá oddanost.