Volný čtverec ve svých budov lůně
ponechala kollej pochmurná,
plný listů šeptavých a vůně,
kamo klenba nebes azurná
volně můž’ svou září pronikati,
rozsévati kvítím zlatý pel,
se stíny se hravě potýkati
vážných budov, asketických čel.
Tritona tu mramorový ret
k nebi chrlí jasný vodomet;
na každém pak rohu toho zřídla
andílek rozpíná bílá křídla
a tu vláhu rozprášenou s hůry
s úsměvem si chytá do lastury.