Skloněny jsou hlavy kučeravé,
každé slovo hruď jim proniká,
z očí velkých hocha Toníka
celá stružka drobných perel plave.
Je kluk Toník postať zavalitá,
s duší plnou nejdivnějších tuch;
do kroniky skloněn večer čítá,
Žižka je mu nejmilejší druh,
naň si myslí, když se v noci krade
v lůžka svého teple měkkou skrýš – –
Teď se chmuří tmavé čelo mladé,
pan učitel řeč že končí již:
„A teď běžte, malí strážci stáda,
ať vás v chlévech dlouho nečeká,
ale ať mi venku druže mladá
mírně jenom zpívá, haleká!”