děl klidně stařec, „by vždy se mnou byl
a s námi všemi, pane markýzi.
Mým nemocným se vede dobře juž,
jim boží matka nastavila plášť,
dost lehce šlo to; ale stejně zle
se daří posud mojí zvonici:
jsou polámány schody, nelze teď
do chrámu na mši více zvoniti,
ni umíráčkem, ani ku pohřbu,
a zlou to dělá ve vsi výtržnost.
Tož prosil bych vás ve vší pokoře,
by rozkaz dán byl správci, několik
by vykázal klád, latí, prken pár
a čeho třeba k věže opravě.
Vím, pane hrabě, zle jest o dříví,
však musíte mou žádost vyplnit,
co beze zvonů ves je křesťanská?
Ba srdcem všech nás kostelní je zvon,
když mlčí ten, jakbychom nežili.“