Tu usmála se smutně, pravíc mu:
„Co myslím, víš, a více nežádej!
Vždyť nejsem volna... a že brání mi
má povinnosť, bych řekla mysl svou,
to víc ti zjevuje než slova zvuk...
Má povinnosť! Ó, Sandro, zbouzím se!
Ó, klekni se mnou zde před oltářem,
a prosme Boha, by nám síly dal
ji konati, tu tvrdou povinnosť!“
A jako lilje, bouří zlomená,
na tvář svou padla, bolem zmírajíc.