Vstoup rychlým krokem v sál jsem galerie,
bych májovému prchl nečasu,
a těšil se, že zrak svůj popasu
na slávě barev, co se venku lije.
A od obrazu k obrazu jak včely
mé oči létly, lhostejně však zřely
tu ve hloub lesa a tam v tvary mraků,
vln mořských svity, pláně západy,
tišiny, hory, cesty, zahrady –
vše střídalo se jako v okně vlaku.