Parný Syrius žehl, mdlé prahly rostliny vedrem;
Pod buky v chládek se kryl brav rounny přežvykujícý.
Stínové strpasnělí opět počali píčiti záda;
Kdy sličná šla Blažena v háj trhat maliny otcy
Vetchému. Stříbrný ploul středem kroutě se potok
Křovím obejmutý. Ji líbeznost vábila místa,
Sličnost obnaženou chladícýmu by svěřila živlu.
Bála se; nohama jen sy napřed začala šplechtat;
Mysli však dodala jí vody libost, lahoda zvoucý,
Pomohla tajemná ji samota ze šatů svlíkat;
Nejbližší již se sebe šat svůj klade, a skáče
V tůni, a v ní šplechtá, třepá se, a své prsy myje.
Zatím Duchon, an prohlížeti šel role záhy,
Jestli již zlaté – dozrály pšenice klasy;
Nemaje v obytu svém mysli pokojné, žádného stání,
Opovrh domov; poušť jej těšila, do skal se zabral.
V samotě hledal klid; tam lásky kojila žalost.
Plápolem nešťastný vřel, nedošed za milost lásky
Hrdou Blaženu ctil, tať posměchem splácela lásku.
Osud příznivý jej k blahému potoku přived.
Jaké pohledění, tak sličnou ve vodě spatřit
Divčicy obnaženou! ó jaká milému rozkoš!
Jakoby zýskal svět celý, tak vroucně sy plésal,
Když nepříznivou své spatřil milenky krásu.
Vzhlídší jej hned stydlivě ve vodě skryla se po krk,
Rukama oblíčej svůj zakryvši plísnila smělost.
Pravil k ní: „Mne všetečnost sem k tobě nevede žádná;
Nešťastný však milosti žel, a sám osud mocný;
Mohlbych šat tvůj přeschovat, též tebe drážditi dlouho,
Žádat výplaty; můj však plápol k tobě je čistý:“
V tom prch. Zpívání jeho hlahol zjevoval dálku.
U lesa dychtivě však čekal dívku vracujícý se,
Žádaje, by vroucý jeho láskou nepohrdala,
Hořem že se syc usouží před časem pro ni;
Že mu nelze žít bez ní, co bez vody rybám,
Bez země stromům; že po ní co po sluncy kvítek
Touží. Outrpností jata na něj líbezně vzhlédši
Políbí sama jej; co vláhou rostliny okřál.
Pravila: „Plápol tvůj stálý, a tvá mysl ctnostná
Podjaly srdce mé; ty též mé hoden jsy lásky.
Jindy o tom víc.“ V tom brali se k domovu oba.
Zmizel zármutek – žel: hned mu šla od ruky práce;
Pln jsa plésání, že ctností milosti zýskal.