Zatím křik umlk’ – v sladký sen
Klidné se ticho ponořilo,
Tak přervané na krátko jen,
By klidněj v dol se rozložilo.
Sluch děva na zvěd na vše strany
V ouzkosti chýlí nevýslovné,
Uprch’-li pronásledovaný,
Či kles’-li zbraně neslitovné
Krvavým pádem v smrti klín.
Však ticho všude... jenom stín
Tajemné noci vojevodí.
A zvědavě když zraky vodí
Pak přes jezera modrou pláň:
Tu na okamžik světla svit
Obzoru vzejde na blankyt
A prchá jakby větrem hnán.
Toť od Edvarda znamení,
Jímž sobě milci rozuměli,
Když po krátkém jen spojení
Na delší čas se rozjít’ měli.
On tedy bezpečen a živ!!...
Jezera proudy přeplaviv
Přec na ni vzpomněl v zmatku divém!
Však ono světlo v plání mřivém
To dlouhé, smutné rozloučení
Jí věstilo dnes v matném stkvění.
Dnes též veď loďku letnou jinam;
A tajnou stezkou ku skalinám
Zamířil svojich krokův spěch
Ukrytý divých keřův klenem.
Neb jindy pojal druhý břeh
Jej vysokých tam bukův kmenem.
On tedy oním zrádcem byl,
Jenž sotva se před smrtí skryl?
To děva trnouc myslila...
A přec jí zůstal milým stejně,
Ač v divé bouři beznadějně
Přec vroucně zaň se modlila.
A v slzách dlouho v dálku zřela,
Anť půlnoc dávno vypršela;
A teprv chladný ranní vánek
Přikouzlil v oči milý spánek.