Dnes zřejmo, že to byla episoda,
a vůlí bohů že se Kleopatra
v čas zachránila, vědouc, že tím chrání
i Antonia k velikým dnům příštím.
Jsme v moci Fata. Ale člověk moudrý
se snaží Fatu svému porozumět
a krok svůj zřídit podle jeho vůle.
Jak otáčivé kolo, o němž pěje
Řek Sofokles, tak ubíhal můj život
do výše vznášeje se z bláta prachu
a z výše klesaje zas v ponížení –
ó Kleopatro, slunce mojich roků,
osudy naše skulo věčné Fatum
pro celý život démantovým poutem,
jež nerozbije nikdo ze smrtelných!
A ten hoch myslil, že ta Octavia,
ta studená a nudná krasavice,
pravd plna jako matrona už letná,
nádoba ctnosti, jaké byly vkusem
snad za dob kdysi Numy Pompilia,
že ta má býti Antoniu družkou?!