Na mysli ukojení sotva čijí,
jak hodina jim za hodinou míjí.
A že jich svědomí jest prosto výtek
a prosto vin, jež druhdy vězně moutí,
v blahostné míře tráví noci zbytek,
té poslední – na vezdejší své pouti.
Klid téměř nadpozemský v blahém nitru
a se světem tím zhola vyrovnáni,
vstříc mužně hledí příchozímu jitru,
do Vůle boží cele odevzdáni. –