Nás hlouček bylo. Šli jsme pohromadě
a tábořili spolu kolem ohně –
ne z přátelství, jen pudem jak ti vlci,
že smečce lehčej žít než jednotlivci:
spíš kůň se lapí, zabije se rychlej
a zatím plamen rozdělán už hoří –
však jeden po druhém jak lupič zírá
a pro sousto by druha druh byl trhal –
jak vlci právě. Pak jsme choulili se
kol hranice – a kolikrát jsme do ní
ty polozmrzlé nohy naše kladli
a necítili, že je oheň žere!
Ba, tak je důkladně tam vsunul mnohý,
že mrtvolou byl ráno ohořelou –
ne, člověk neví nyní ve zpomínce,
co příšernější bylo: dny či noci...
A šlo se, šlo – kam? Mrtvol celé řady,
obrané kostry koní, trosky vozů
a odhozené zbraně hlásily nám
směr cesty naší. Nikdo nezastavil
se nad soudruhem padlým, jako nikdo
se nevyptával toho, kdo k nám přibyl.
Tak bylo nás hned dvacet, hned zas deset
a večer patnáct. Už se nemluvilo.
A oči naše byly zapáleny
a strašně vyzíraly z rudých víček
a poloslepí byli jsme jak krtci.
A tak jsme vlastně ani neviděli
omrzlých nosů, upadaných uší
a prstů visících na kouscích kůže –
a kdo by viděl, lhostejným by zůstal,
vždyť lhostejno nám v posled bylo všecko
a jenom pudem zvířecím jsme ještě
se starali o holé živobytí.
Jen jednou jsme se stali zase lidmi:
tak jdeme – nevím, kolik nás tu bylo –
a náhle někdo v blízku kdesi vykřik:
– Pro dříví! Honem! Císaři je zima! –
To rázem zburcovalo duši naši
a všichni jak jsme byli – honem v lesík
a dříví rveme umrzlými prsty
a snášíme je k Němu na hromadu.
Nám bylo volně, zmizel hlad i zima,
když mnul si ruce nad praskavým ohněm
a nohy hřál si dávaje je lízat
střídavě bujným jazykům těm zlatým.
Pak odstoup, mameluk mu přines buben,
sed na něj. Přišli s prapory a orly
a začali je házet do plamene –
On zakryl oči dlaněmi – my stáli
jak při parádě, vznesli prsty k čapkám
a vzlykali jsme jako staré baby.