V těch bezdných nocích často přemítal,
jak jeden stejně svatý úmysl
se zdařit může pouze jednomu.
Vzplál v dvojích hlavách náhle zároveň,
tep dvojích srdcí přec jej provázel,
tam uzraje, zde jako shnilý plod
se stromu žití spadne jalový.
V čem vězí to a proč se děje tak?
On totéž chtěl a jiný patří v květ,
on totéž snil a jiný trhá plod,
proč větší on, proč stále on, ty ne?