Tož zatím v Zadním honu dcera otce vítá
naň vyběhnuvši z křoví, kde dřív byla skryta:
„Tatínku, kde jste byl? Je maminka již zdráva?“ –
„Jak, dítě, vítáš mě? Snad ve snu se ti zdává?
Zas tě to napadá!“ – „Ó, tatínku, vím všecko.
Prosím vás pro boha, je živa? Nejsem děcko,
ach, řekněte mi to! Chce prý mě naposledy
jen jednou viděť. A já umříti mám tedy
své nepoznajíc maminky? Já musím za ní,
vím o ní, tatínku – vím, tatínku můj milý.“
Tak dívka naléhala, hladila svou dlaní
dlaň jeho mozolnou. On zamlčel se chvíli,
pak tiše prohodil: „Dnes uchystej se, dcero,
budem se stěhovať. Byl jsem si hledat místa
a našel jsem. Líp bude nám, a služba jistá.“
Jak zkamenělá Eva dívala se v šero.
Již dávno otec napřed do pastoušky vkročil,
však Eva v poli stála, svět se kol ní točil,
a mysl její letla přes hory a doly.
Kvil jemný housliček v tom slechla ode školy,
a ze vsi odněkud hlas zapěl dojímavý,
jenž srdce uchvátí, že oko oslzaví:
„Ty stromky boží všelijak se větrem klátí,
a sem tam lítají ti podnebeští ptáci.
Můj bože! Hvězdičky zřím jako jindy pláti
nad javorovým lesem, nad májovou strání,
a z mého srdce pojednou se poklid ztrácí,
a nespomůže zpěv ni bohu postýskání.“