Mně co ani není dopřáno,
Toho ti, blažený srnečku!
Vzdy do sita požívati lze.
Nebo u Adelíny tobě
Nezabraňuje býti žádný.
Když u lesa lovec cvičen svá
Tenata rozloží ze jitra,
I se navracuje s kořistí:
Skotačiti si u Ní směle smíš.
A jak unaveným lahodné
Přinese ona jídlo lovcům,
I ty potravu přijmeš od Ní,
Celuje ruce Jí hebounké.
Hle! Veledivoký srnečku!
Zmizela jak u Ní divost tvá?
Tebe zlatovlasá děvenka
Skrotila, a nyní jsi mírný.
Skrotilať ona též jarost mou! –
Byloliby divu, kdybych teď
Zdivočel, ode Ní jsa loučen?