Ty barvy svůdné rázem opět zhasnou,
jak slunce zajde, jež je tvořilo;
ať zhasnou, v říši velikou a krásnou
se jeho srdce jinde nořilo.
Jak velký je ten mnich a přece chudý,
my lidé menší chytáme ten svit,
my objímáme šťastni vše ty bludy,
my chceme vzplát a milovat a žít,
nechť svit a barva
jsou pouhý klam,
nám drahá je ta smějící se larva,
jež rozpustile vysmívá se tmám;
za paprsk žití
byť jediný chcem trpěti a mříti,
než ztráceti se v resignaci tupé.