A tak, že se snem sen ztrácel,
Aniž který Irmu vracel,
Dlouho probděl a zpět bez ní,
Jak byl přišel, kráčel stezí
O bol jeden více v hrudi
A méň o den do osudí
Života, kdy na pomezí
Jeho stál, že kročej krátký
By mu stačil k překročení –
A že váhá, a že lení,
Kdo by věřil, že to matky
Zvadlý ret i vrásek řady,
Ruka kostnatá – vlas sněhu?
Kdo by věřil, že by s břehu
Skok jen stačil život mladý
Prodať? – Ani Vítek víry
Neměl i kdy v mračně bolu
Vraždy blesk šleh do plápolu,
By s ním uhas i ten sirý
Život – byl mu anděl blízký,
Jenž v něm zažehnal bouř litou,
Nes jej křídel pod záštitou;
A s ním vešel pod krov nízký
Vítek klidný, jak ten letní
Večer i dešť jeho mživý
Vešel Vítek zadumčivý
A s ním snové jedva sčetní.