Ptákem jen to jaro bylo,
Co přiletí plachým křídlem,
V náruč keř je přijme sídlem
A vším hostí, co mu milo;
Jemu pozve z poupat kvítka,
Za píseň mu vůní platí,
Sen mu střeží jako máti
Nad kolébkou úsměv dítka.
Ptákem jest to léto za ním,
Co tak kradmo přišlo v keře,
V nového že sotva věře
Hostě přijímá hloh ptaním,
Kvěť mu pozdní najde v stínu,
Častí léto plodem rudým
A že cítí se tak chudým,
Zlatem hýřiť chce, kdy z klínu
Hosta pouští v kraje cizí:
Za ním upne pohled dlouhý
Jednak bolu, jednak touhy,
Jak kdy v posled zrakům mizí
Věž i kříž ten černý na ní;
A kdy chodec nazpět zhledá,
Kříž ten výš a výš se zvedá,
Vidí věž a jak po pláni
Chatky rostou v zeleň stromů,
Stezku, jak se v údol stáčí –
Maně po ní noha kráčí,
A přec vzdaluje se domu
Milému. – Tak do údolu
K jezeru dech zašel letní
A hned k němu známí četní
Znali se a k nim on spolu.
Mládež lesa po všem ptá se,
Usmál tomu dub se starý
A své čelo z ranní páry
K slunci zved a po trav řase
V mech se svezla krůpěj rosy,
Z kapradí do nekonečna
Krovka vzlétla sedmitečná,
Vzduchem křídlo zlaté vosy
Zašumělo nad květ pcháče,
Nad vlnou rej vedlo hravý
Sivé šídlo, div neznaví
Vesel peřných v proud je máče
Vesny pták, jenž peruť zpozdil,
Paprsk zlatý v tůni padlý
Mřenky přived ku zábradlí
Vln, v nichž kmitných dráh se rozdíl
V jedno pojil kruhy kresle;
Leknín v nich si listy houpal,
Třtiny květ se zlomen koupal
I bok loďky letnoveslé,
Již ku štíhlé olše kmenu
Poutá vrby pevná uzda,
Jako kdy se jezdci uzdá
Upnouť oře bujnou pěnu,
Jež ho pudí v letné běhy;
Tak té loďky vlnobrázdné
Pnuly vazbu boky prázdné,
Jak by jim ty známé břehy
Sevšedněly v stálém vidu,
Jak by zatoužili v dáli
Veslem letě( – šumné skály
Za líné ty vlny klidu
Změniť – za mračná tam jedlí
Čela dáti úsměv břízy,
Za kraj vlastní vzíť zem cizí.