Leč také štěstí znám, radost – či jak to zvete –
i úsměv na rtech mojích též někdy zkvete;
když ale vichor zlý duší mou znovu skučí,
od Tebe, duše má, odříkat – ach – se učí:
i Tobě květy Tvé osud zlý požal kosou,
Ó zemi, skrápená z bratrských očí rosou!