mi podávala bílou ruku svou. –
Proč jsem ji nevzal, neřek: „Zůstaň! – Chci tě!“
Již neplakala, – jenom křečovitě
vybledlé rtíky zlehka se jí chvěly
a oči obě od pláče se rděly. –
A jako mně, žal jí též hrdlo svíral. –
Tak stáli jsme – a nikdo nemluvil.
Já v ret se hryzl, marně paměť sbíral, –
čím déle v oči Ludmile jsem zíral,
tím víc a více pozbýval jsem sil,
Co dále? děl jsem plný nepokoje, –
má uvidět snad také slzy moje?
Ne, nesmím nikdy stát se před ní směšným!
Pohodím hlavou a pohybem spěšným
si protru oko, které vlhnout chtělo. –
„Buď s bohem!“ pravím, – Jak to divně znělo!
„Buď s bohem, dítě, bůh tě provázej
a všady tobě mír a štěstí dej!“ –
Dál nemohl jsem, – jenom nesměle
jsem udělal jí křížek na čele. –
Tu za ruku mne vzala. – Ústa žhavá
přitiskla na ni – a než udiven
jsem rozeznával, bdím-li či to sen,
na prsa moje klesla její hlava.
A v této chvíli, beze smyslů skorem, –
ó, člověk je tak bídným, slabým tvorem! –
já objal ji a líbal v ret a líc.
Zavřela oči, zachvěla se celá,
kol hrdla mi své lokty zavěsíc. –
A „Drahý!“ děla. – Jen to slovo děla. –
Však z rukou mých se vyvinula zase,
když z opojení první vzbudila se –
a smutná, němá stála přede mnou.
Patřila na mne. Mocí tajemnou
do duše vnikal teskný pohled její.
Já viděl, jak jí na brvách se chvějí
slzičky drobné a pomalu kanou
po tvářích, které horečkou jí planou.
A z rozšířených, velkých zřítelnic
mně láska, láska mocně sálá vstříc.
Ó, pravdou bylo tušení mé temné!
hle, miluje mne! bože! miluje mne!
a splnil se můj krásný dávný sen
„Můj krásný sen!“ Dím v duchu zaražen.