I usnul jedenkráte pastýř hoch
a ruce pod hlavu si položiv
obrátil k nebi spící obličej –
tu kozel nepřítel svůj vida čas,
svou hlavu sklonil k hocha temeni
a tak v ni vrazil bodci rohů svých,
že lebka praskla jako skořápka
a mozek vystřik. – Hocha pohřbili
a kámen, dílo práce umělé,
s obrazem, písmem na hrob vložili
i oběti mu dali, neb ten děj
nezvyklé lásky lidi dojímal.