Ti, co poslední se dolů brali,
v udivení na něj pozírali,
u každé an kaple odpočíval,
jak by křížovou sám konal cestu.
Zoufale se na poutníky díval
a výš leza zachytal se klestu.
Na hoře když stanul udýchaný,
na práh padl chrámu zamčeného,
nemoh’ probrati se z bolu svého,
a když, dlouho seděv povstal přece,
rozhledl se smutně na vše strany:
vůkol kraj dlel v nadpozemské vnadě,
slunce právě bylo na západě
a se lesklo dlouhým pruhem v řece,
jež jak pohozený meč se skvěla.
Zdálo se mu, že už země celá
před ním se tu otevřela náhle.
Zaslzel a hrdlo jeho zprahlé
jako výskot z nitra vyrazilo.
Ó vždyť tam až v nebi vidět bylo
mdlé dvou kopců drahocenných rysy.
Zdálo se mu, že mu rostou nohy,
že mu ruce v dál se prodloužily,
že obejme kopeček svůj milý,
na něm bude žíti, jak žil kdysi,
na tom kopci čnícím zpod oblohy.
A pak poznal Tábor, poznal Trosky,
Kozákov a tam je Ještěd asi,
jinak odtud vypadá. A záze
vidět na nebi hřbet Krkonošský.
Viděl města, vsi, niv, lesů pasy,
a kde vždy mu ukázali k Praze, –
vyvstal na špičky – zří mihot věží: –
ó tam jistě Praha – Praha leží.