Z přítomnosti utěšené, blahé
v minulost kdys řečí zabloudili.
Blažence se z očí slzy lily,
o skonu když matičky své drahé
vyprávěla; hluboký pak žal
naplnil jí čistou její duši,
Vladimír když vyprávět se jal,
jaký život nad porobu tužší
v cizím světě byl mu údělem,
rodiče když v chladnou vložil zem;
líčil, kterak hořkým byl mu chléb
lidí, kteří chudobě se smáli,
nejednou jak uvažoval, má-li
žíti dál či roztříštit si leb;
nezamlčel, ohnivou jak láskou
srdce jeho vzplálo k sličné ženě
a jak pyšnou zavržen byl kráskou,
když k ní zraky vznesl roztouženě.