Starý přikyvoval sivou hlavou.
„Tak! tak! vždy jsme byli nízkou travou,
a květ, který směle nad ní vstal,
soused nepřejícný posekal.
Nebo spíše: strom jsme – od kořene
stále nové ratolesti žene,
ale která z větví výš se zdvihne,
nad ten chudý podrost pospíchá,
vždycky osud nezvratný ji stihne,
svadne bez mízy a usýchá.
A těch větví suchých! všady straší
na té staré české lípě naší!
Do vysoka strmí zčernalé,
větrem kývají se zoufale.
Vrcholky nám pyšné bouře láme,
jenom u země se zelenáme.
Tak, tak, věř mi! – S Bohem, hochu můj,
nevěstu svou sličnou pozdravuj!“
Smutně jeho slova doznívala,
soustrast byla v nich i výtka malá.
A než Vláďa našel odpověď,
zmizel otec jeho v šeru síně dlouhé,
jako když se za ním zavře zeď.
„Starcovy to vrtochy jsou pouhé!
předsudky mu v hlavě straší jen!“
pomyslil si mladík roztrpčen.