Chtěl dál, v tom zahlíd’ bílou postavu
na dlouhé větvi smrku sedící,
a lesy zachvěly se ozvěnou,
když bolné, divé její volání
se dřímajícím dolem ozvalo.
To byla Héla, bledá mátoha.
„Můj synu, vrať se, nejeď dále juž!“
Tak polednice lkala žalostně:
„Což nevidíš tu zlatou, tenkou nit,
jež před tebou od křoví do křoví
jak slunce paprslek se mihotá?
Což nevidíš tu stopu po trávě,
jež kmitá jako plápol bludičky?
To v noci chodila tvá sudice
a předla kolem toho dolu nit,
a překročíš-li ji, pak běda ti,
neb není víc pak pro tě návratu!
Ó kéž bych byla raděj’ bystřicí,
ta spěchá v lůno velkých, tichých vod,
kde na ni čeká zapomenutí!
Ó kéž bych byla raděj’ balvanem,
jenž s temena se valí modrých hor,
klid čeká na něj v černé propasti!
Však nesmrtelná ňadra bohyně,
ta bude nesmrtelný sápat bol
na tvojí ztrátou, synu, předčasnou!“