Odrostlého, vše mne k moři vedlo.
V pláň tu, kterou oko nepřehlédlo,
modrou, neobsáhlou, plnou změny –
hrůz i krásy plnou, v bouře pěny.
Loď kdy moje byla větrem hnána,
když mi v oči tryskla voda slaná,
jásal jsem, jak mládec roztoužený.
Tu jsem seznal tebe, sestru tvoji –
Elu drahou – s Sigurdem jsa v boji;
ženou mou se stala; tys byl hostem
mým a v domku mojím prostém
sestře mé jsi se stal navždy milým.
Rád se vracím k blahým oněm chvílím
navždy zašlým –“ ,Navždy zašlým?‘ Znova