V tom bystré oko jeho nalezlo
o kousek níže balvan, který čněl
nad vodní pláň – snad lepší k vyhlídce
zdál jemu se, či pouze zlý ten duch,
jenž doprovází všady člověka,
stín světla jest a v číši na dně žluč,
se ozval v něm a on jej poslechnul.
A v skoku smělém chytnuv stromu sněť,
jež pod ním houpala se, vyšvihnul
se na balvan. V tom ona vykřikla
a oči zakryla. – Pojď, Karle, zpět!
Ó bože! – spadneš! – pomni naše štěstí!
Já dívati se na to nemohu!
Ó bože! Načež zcela klidně on: