Ne, nikoli! Útlounkým prstem hbitě
klec otvírá a hledí dumavě,
jak ptáče rozpíná ve slunném třpytě
křidélka volná, letíc k doubravě;
pak s okem jasným, zvonivými slovy
klec práznou vrací strážci Hermanovi:
„Syn Otakarův dar ti vrací s díkem:
on můž’ být vězněm – nikdy žalářníkem!“