Z tmy schodů závratných když uvítal jsem světlo,
jen v růžích západu už v tiché dálce kvetlo,
a pohled ve město na věži uchystaný
už soumrakem se kryl, jenž šetřil pouze brány
a budov pyšnějších změť štítů v starém kroji,
se vkusem nových dob jež válčí v tuhém boji;
a všude s jiných stran, kde přetnut ulicemi
krov domů prejzový pod soumrak stoupal němý,
jak roztříštěných vln když řada bloudí v moři,
tu k nebi vzepnutá, tu v černý kout se boří,
tak zrakům jevil se a právě jak ty pěny
svůj mnohý výběžek měl nachem ověnčený.
Pod věží náměstí se táhne v čtverci širém,
tam vlna života se ještě vzpjala vírem,
než usne za krátko, tam lid se míhá drobný.
Leč z toho obrazu chrám gotický a zdobný
skryl celý pestrý kus v své zdivo s ozdob květem,
k mým očím obrácen své střechy ostrým hřbetem.
A k dáli za město když toužily mé oči,
hle, pláně viděl jsem, v nich silnice se točí,
ty jedny do dálky se v zlatých polích vlekou
svlaženy potokem, tam jasnotokou řekou,
ty druhé na lesy a na hory se vzpnuly,
k jichž ňadrům ohromným se útlé vísky tulí.
A na těch prostorech báň nebes podepřena
tak byla lahodna a krásna jako žena,
ve svatém mlčení a v blankytovém plášti,
jejž nízko pode mnou ve tiché třísnil zášti
dým z dílen za městem, kde dělník v tvrdé pěsti
má skutky titánů, však skoro nejmíň štěstí.