Jeník seděl na otýpce klestí,
dětský oštěp svůj i štítek malý
do koutka ve stínu dveří složil,
jako by se za svou výzbroj styděl,
pouze mečík na kolena kladl
přilbu sňav si, hraje s jejím perem.
Rozpaky své zmoci nedovedl,
úkradkem se díval k poustevníku,
ale sám se neodvážil slova,
neosloven posud. Povstal stařec,
sáhl nad své lože, jakous římsu
nahmatal tam, z římsy krajáč sundal
plný mléka, v malou nalil misku
sněhobílý, chladící mok svěží,
přikročil pak hbitě ku pařezu,
jenž mu stolem byl, tam sáhl pro chleb,
ulomil kus jeho černý, hrubý,
ku bílému přiložil jej mléku
a pak stále beze slova, tiše
chlapci obé podal, chleb i mléko.