Po zvětralých hradbách města pne se
poklidně teď réva s břečťanem.
Bašta vzdorná nyní altánem,
a co druhdy bylo parkánem,
rámce nyní soukeníků nese.
V popředí pak zeje stará brána,
bez mostu a bez vrat, moci stín,
jak to město, jemuž strážcem dána.
Do ní marně cizinců kdys klín
silou vrážel, ona vzdorovala,
občanů zde síla horovala,
proudem tekla rekovná tu krev.
S časem nyní v shodě její zjev:
Nám se jenom spousta dochovala.
Klesly mosty, vypáčena vrata,
cizotě nic cestu nebrání,
v plen jim dána půda naše svatá,
měšťan pak jim v jho se uklání.
Ó, kéž se ty staré doby vrátí,
dřív než dravec svoji oběť schvátí!
Do té brány teď náš pocestný,
s vozu sstoupiv, vkročil plný blaha,
netuše že osud bolestný
již již drsnou rukou po něm sahá.
Pak byl jat. A v srdci pálí rána,
láska jeho na vždy pochována.
Bez naděje klesl v sedadlo.
Ani bouře děsné divadlo
není s to jej vyrušiti z snění.
Vrchole teď dostoupilo hřmění.
Přírody ta vřava stohlasá
do základů domem otřásá,
každý zvuk v tom rachocení zmírá.
Karel, zabrán v těžké myšlenky
nezří, že se za ním otevírá
dvířka, v stěně tajně ukrytá.
Postavu on nezří milenky,
bledá jež tam na prahu se chvěje.
Náhle blesku pronikavá záře
osvítila jizby zášeří.
Výkřik dívky zavzněl od dveří.
Karel vzhled’ a zřel, a bez dlení
v náruč si dvé šťastných lidí spěje,
mžikem ráj se stane ze žaláře.
Na vše zapomněli blažení.
Ale rychle žal se v radost mísí,
její bol i jeho bolest křísí.
Již ji zří, tu propast zející,
kterou na vždy loučeni být mají.
Krutá hra, již tajné moci hrají
o ty obětě se chvějící.
Jejich štěstí celé sluje sázka.
Jedno však, jak kostky dopadají,
vítězem přec zůstane vždy láska.
V bouři jeku slibují si oba,
že je nerozvede žádná zloba,
na věky že svými zůstanou.