Az akkori Pest jól ismerte őtet,
a bús költőt, a jelentéktelent.
Kivált a Körút, ahol reggelenként
álmosan és gyűrötten megjelent.
Ott nézte a kis hivatalnoklányok
sietős útját, árva életét:
egyik útközben tűzi meg a kontyát,
a másik rossz cipőbe félve lép;
a harmadik harisnyát igazítgat
egy kapu alatt mélyre görnyedőn; -
míg átellenben egyik könyvesboltban
most szalad föl rekedten a redőny.
És úgy sajnálta őket, látva ferde
és széttaposott sarkuk bús nyomát.
Cigarettája hamuját leverte
s tovább ballagott a körúton át.
S a Dohány ucca sarkán a New-Yorkba
ment reggelizni teát és vajat.
A rum violaszínű lánggal égett
s alatta sűrü kék szirup maradt.
És akkor arra gondolt, hogy az élet
csak fel-felcsapó lángjaiba szép!
Mi alul van, azt szürke víz elönti
s ki alul van, nem üthet sose szét...
Akkor még azt hitte, hogy egy betűben
száz malomkőnél több erő tüzel...
Ma tudja már, hogy liszt kell a gyomornak,
mely rossz viszonyban áll a betüvel!