V této stolístkové jeskyni
statný Valdemar se k nohoum sklání
srdce svého něžné vládkyni.
O koleno její opřen skrání
zpola sedí tu a klečí zpola
na ruku jí tiskna rety vřelé
a v líc, po níž závoj dum se stele,
toužebným jí zrakem patře z dola.
Kněžna zraky zamyšlené klopí,
ale prsty levice se topí
ve králových vlasů rusé vlně,
sklouzají též na šíj láskyplně.