Když pomním na Vesmíru grandiosní práci,
práci Sisyfovu,
jak vždycky na čas jen zhráněna v integraci
se opět rozkládá, až v chaosu se ztrácí,
by začínala vždycky zdola znovu;
když zřím, jak budova, jak organismus, představa či cit
vždy znovu se zas musí rozložit,
v útvary nové přejít, by dál mohly žít;
když zřím, jak se tu všecko mísí, přeměňuje,
tu spojuje, tu opět rozpojuje: