Až kdysi mrtva moje hlava
zpět klesne v podušek klín bílý,
já vím, tě schvátí náhle trpký žal:
propukneš v slova usedavá,
a ret tvůj k hlavě mé se schýlí,
by na rozchod ji vroucně zulíbal.
A všechno smilování, všechen cit,
jimž kdybys byla dala kvésti,
jsi mohla povznést mne a oblažit
a nasit tolik, tolik štěstí
v ten úhor žití, v krušný ten můj věk: –
ty vdechneš, pozdě, ve svůj polibek.
Víc nevzbudíš ustydlé čelo,
jež starostí se pro vás chvělo
a namyslilo, natrpělo: –
v tvůj žal a v ručky dítek spjaté
víc nezatepe, kdys tak vzňaté,
to moje mrtvé srdce zlaté.