V tomto avignonském Eldoradu,
Kdežto v jaře časně rozvitém
Nebe poklenuté blankytem
Neznámou kdes jinde jeví vnadu,
Blahodárné oko přírody,
Slunce svým paprskem důraznějším
Jasné udělujíc pohody
Štědře svítí nivám úrodnějším,
K zniku vábíc květů zárody,
Že i kynou zrůstem ochotnějším,
A se šatí rouchem půvabnějším,
V dálinách když na severu chladném
Sotva chudobka se v trávě vine,
A fialka u zápachu zrádném
Ruky obává se nehostinné,
I z dlouhého probuzená ze sna
Ze skleníku ve dne kráčí Vesna,
Aby opět do skleníku v noci
Ukryla se mrazů kruté moci: –
Zde již pod tím nebem lahodným
Skví se v poli plno jara dítek,
Žádný outlý nebojí se kvítek,
Žeby zhynul mrazem podvodným,
Zde již ku Vestalce bělostné
Narcisek se k lilii své sklání,
Amarant již po věterku vání
Šepce růži vzdechy milostné,
A co jinoch, jehož láska blaží,
Vavřín po sňatku své myrty baží.