Amálka pospíchá, sukýnka vlaje,
z daleka muzika láká a hraje,
nožky už tančí, tváře jí žhou,
pod těsným živůtkem ňadra se dmou.
S horkého čela si shrnula vlasy.
Hle, v černých kadeřích chyběl jí květ, –
to cestou jej ztratila asi!
Mrzutě dívka se ohlédla zpět.
A jak se pěšinou nazpátek dívá,
za zdí tam růžový proutek se kývá,
a na něm rozkvétá krvavý květ.
Na hrobě propadlém, zarostlém travou,
nikomu nekvete, zítra snad
dojista větrem by spadl a svad.
Hodila Amálka svévolně hlavou,
utrhla, do vlasů zapletla květ,
ze hrobu vyrostlý květ,
tu růži krvavě žhavou –
a zase poskočí a dá se v let,
až bílá sukýnka ve větru vlaje –
vesele z daleka muzika hraje!
Ale ať hraje, jásá a zní,
tam za zdí mrtví se nevzbudí!