I ten kalich minul zase –
však se štěstí nevrátilo.
Stanislavu v krátkém čase
hoře těžce zachvátilo.
Jako by to malé robě
volalo ji stále k sobě.
Darmo byly prosby muže,
darmo všechny mediciny:
„Mně nic více nepomůže,
mne již čeká svět tam jiný
a v něm Ladislávek malý
pláče pro nás osiřalý.
Co jest platno hledět zpátky?
Trpko děcku beze matky.
Ty jsi muž a sneseš snáze
protivenství na své dráze.
Ty jsi muž a víš, že časem
po kratším neb delším boji
budoucnost nás jedna spojí.
Ale Ladislávka hlasem
volána jsem stále k bohu.
Nermuť se, můj drahý, tuze,
nehleď k smrti v teskné hrůze.
Zda já odolati mohu
hlasu jeho, hlasu děcka
tvého, mého, jediného,
v němž je naše láska všecka –
tvého žití díl i mého?!
Půjdu tedy napřed za ním,
by se jemu nestýskalo,
ty pak za mnou v čase málo.
Vím, že tvoji duši raním,“ –
děla dále, jako v spěchu
k manželi, jenž jako ve snu
naslouchal jí bez oddechu. –
„Ale nežli ve hrob klesnu,
zanechám ti odkaz milý –
harfu svoji pro útěchu.
Tajemné ty ducha síly,
které v mojím zpěvu žily,
neshasnou v mém sledním dechu.
Slib, že výroční vždy chvíli
našeho zde zasnoubení
flétnou dáš své posvěcení
písní mou – tam ve pokoji,
kde má milá harfa stojí –
ona pak svůj akkord spojí
s hlasem flétny v tichém echu.“