Ston úděsu, ba křik. Jen ve mně však to křičí,
že v puchu vedle mne tmy ohava se týčí,
jak zloboh pohádek, jak zvíře by mě tisklo –
a dvéře rozvrhlo. Tmou rudé světlo trysklo – – –
Sem hlava nad hlavu se valí vypoulených očí
do krve zlobou strhaných – můj lokaj, kočí,
a kuchtík, pradlena – dav, davy ulic chásky,
kde odvracela zrak jsem od nich za procházky.
Mé oči v sloup, co nade mnou tvor trpasličí
a velký hned – teď op, teď obr – řičí, syčí,
chrup smíchy vyceniv, mna radostně si ruce,
k mé na mě ukazuje potupě a muce.
Hmat pěstí, pěstí, pěstí – – Lékaře! Jsem chora.