To slovo nedořeknul, Pavla vyskočila
a zrovna za zády se Dubákovi skryla,
i Dubákem to škublo rázem v každém svalu,
neb slyšeť z rákosí jak hvizdot na píšťalu
tak jasně, podivně. Tu děti na se hledly,
a oba slyšeli to, oba taky zbledli.
A když to přestalo, zas Dubák měl se k smíchu
a vysmíval se Pavle, jež se ptala v tichu:
„To nebyl hastrman, viď, že jsi mne jen strašil?“ –
„Kde pak by byl? Však já bych pořádně jej splašil!“
A hlavou pokyvoval. Pavla tedy směle
pět kroků popoběhši na hrdlo tak celé
křik spustila: „Jen pískej, pískej, hastrmane!“
a prchá nazpátek, až za Dubákem stane.
„Jen takhle na něj volej! Přijde se svou sítí,
a nežli naděješ se, už tě do ní chytí!“ –
„A já si nesmočím ni nohy do rybníka,
na suchu nemůže, to naše bába říká“ –
„Však on tě zmate jednou, dej si pozor na něj,
ba ani krávy blízko k vodě nezaháněj!
Víš, skoták Bednářů? Víš, v koňské díře loni?
I teď prý jeho duši vodník ještě honí
tu často po hrázi. Snad skotáku se stýská
tam pod vodou. Nu, kdo ví třeba, kdo tam píská,
tak pískalo to divně! Kdo ví, kdo tam není.“