jenž lesy kácí divým útokem,
napadli kyrysníci čtyřhrany;
hluk hrozný zazněl, nářky, řinkot, řev,
leč rudé kabáty se nehnuly,
ač koně jezdců v skocích obrovských
do jejich řad se vztekle vrhali
a kopyty je ve prach drtili,
ač palaše je děsně rubaly,
v nich prosekaly mnohou ulici,
vždy rudá pěchota se srazila,
by zacelila průlom zející,
a střelbou pušek svých a krytých děl
jezdectvo kosila, sta bodáků
vrážela v břicha těchto kentaurů,
že vodotrysky krve stříkaly.
To nebyl boj už, ale mstivá řež,
pláň dobytá hned zase ztracena
a znovu vzata. Divy chrabrosti
konali kyrysníci železní,
z nich každý zdál se množiti a růst;
čím více řidli, tím víc deptali
vše kolem sebe. Čtyři koně již
pod Neyem padli, ale znovu vstal
a s řevem lva se vrhl v strašnou seč.
Pět hodin takto zuřil hrůzný boj,
již zdálo se, že anděl vítězství
k nim slétá níž a palmu zelenou
císaři podává, když v soumraku
u Frichemontu moře bodáků
se zalesklo. To byli Prušáci.