A hle! co se bělá v lese,
v černém lese za potokem?
Nějaká to veská žena,
ana v náručí cos nese.
I jde rychlým žena krokem,
svátečně jsouc oblečena,
tam tou strání za potokem –
pacholátko malé nese.
Běží žena, dolů běží,
pospíchá do chrámu páně;
tuť na blízku lesní stráně
kostel na pahorku leží.
A v úvale ku potoku
náhle ubystřuje kroků,
neb jak větřík volně věje,
z kostela slyšeti pění;
v kůru tam se právě pěje
Krista pána umučení.
Běží, běží podle skály...
„Co to? mám-li věřit oku?
což mě moje smysly šálí?“
Stane, ohlíží se kolem –
rychle kroky zpět obrací,
stane zase, zas se vrací...
„Tam ten les, a zde ty klesty,
tamto vede cesta polem –
vždyť jsem nezbloudila s cesty.
Bože, co se se mnou děje!
což zde nejsem u kamena?
jaká se tu stala změna?“
Zase stojí, zase spěje,
celá jsouci udivena,
oči rukou si protírá,
o krok blíže se ubírá:
„Bože, jaká to tu změna!“