A odešla s ním v hučící ten bor,
po němž tak dlouho byla toužila,
a putovala s bohatýrem svým
po široširém světě blažena,
až poznala též hoře života,
až viděla jej v boji padnouti.
Pak vrátila se k hoře modravé
a tulila se jako k matce k ní,
a zemřela na ňadrech skalnatých,
z nichž byla, štíhlá, někdy vyrostla.
A dcera její v boru hučícím
tak osiřelá žila, jako máť
kdys opuštěná stála na chlumě.
Vlk druhem jejím byl, a otcův meč
byl v poušti bezpečnou jí ochranou,
a bohatýrská sláva jejím snem,
a dědictvím ty dávné vidiny,
jež z hloubi země svými kořeny
kdys jilma ssála, dávné vidiny,
jež vítr šeptal v její koruně,
ty vidiny, jež hvězdy spřádaly
kol hlavy jilmy nití stříbrnou...
A v pustý hvozd tvé jmeno, Libušo,
jak zlatý paprsk slunce proniklo,
a dcera jilmy přišla na tvůj hrad,
tím čarozvukem mocně zvábená,
a dcera jilmy tvoje Vlasta jest...“