„V té díře,“ Napoleon odvětil,
„osudy světa dřímou, Murate,
k Persii klíč to, brána kouzelná
do Číny, Indie; v ní poklady
ukryty nesmírné a tolik zbraní,
že vyzbrojím tři velké armády,
Syrii vzbouřím, osvobodím lid
z otroctví jařma, z pašů tyranství,
v Cařihrad vtáhnu, z kořen vyvrátím
sultánů panství, světlou založím
na jeho troskách spravedlivou říš,
pak vítězně se domů vrátíme
přes Drinopol a Vídeň.“ S úžasem
teď všichni na město se dívali,
na věže, hradeb ozubený lem,
až přišla noc a nebe zelené
nad černých minaretů přízrakem
kouzelně rozkvétalo hvězdami,
jež ze tmy tryskaly, ne po jedné,
leč v celých trsech, pravé jaro hvězd,
tak zářící, že v srdce reků všech
z té žhoucí krásy zavál božství dech.