„Já vás neposlouchám, paní máti!“
„Dcera má mne bude poslouchati!“
Zrudl Antoš, rtové se mu chvějí.
„Že mám jít? Pak nevrátím se více!“
k mladé dí a chopí ruku její.
„Nesahejte na ni!“ jako lvice
brání jemu stará. – „Že mám jíti?“
„Jděte, jděte, čertovo vy kvítí!“
„Mám jít, Mařenko? Nic nedbej matky,
jeť jen ona podnět této hádky.“
„Rány Boží! on se opováží!“
„Mařenko, teď naposled se táži –“
„Pryč, pryč!“ dívka s pláčem vzkřikla zase,
v maminčinu náruč uvrhla se.