Co v dumách takto slepce bloudil duch,
slyš zvon a v zápětí mu divný ruch!
To zvonění se tichým vzduchem nese
a Žižka naslouchá a v oku jeho
se něco jak svit žití, slza třese,
i obrátí se na průvodce svého
a rtem, který se vnitřním bojem chvěje,
se táže: „Rci, co vidíš, co se děje?“