Kol něho chodívám po stezce stinné,
již sotva vidné v bujném křovin shluku,
na místo drahé pod skupinou buků,
zkad výhled na lán Borecký mně kyne.
I dnes tam noha nedočkavá spěla,
než blízko hřibového pavilonu
jak ztrnulá na mechu poutkvěla.
Hled pronik’ lupenů a větví clonu
a spatřil na sedátku, které vroubí
kol kolem stvol té gigantické houby,
tu, o níž ve dne v noci snívám s touhou.
Den zvědavý sem v úkryt polotmavý
vnik osamělou zlatou světla prouhou
a gloriolou věnčil krásu hlavy,
jež k otevřené knize nachýlena
svůj profil jevila mi divujemný.
Houšť měkkých vlasů volně rozptýlena
kol skláněla s ní mnohý prsten temný,
an klobouček jak hříčka roztomilý
sňat odpočíval na sedátku stranou;
kol něho zlaté primulky se vily
s viólek zdobou čerstvě natrhanou.
Klas bělozářky svoje hvězdy sněžné
za hříčku poskytoval ruce něžné.