To pomíjí. Však takováto noc,
kdy bohové i lidé tiše spí
a ona vládne velká, jiskřivá,
jak před věky a jako po věcích –
tu chtěl bych chytit – – Na to mlčel chvíli.
A potom jal mě měkce za ruku:
– Je málo toho, co my umíme!...
Snad jednou přijde malíř šťastnější,
jenž takovéto divy zpodobí.
Však ty mě poslyš: Hochu, neklam se.
Malířem nejsi, nikdy nebudeš.
Něco ti schází. Dívávám se časem
na kresby tvé a v malbě pokusy:
strom namaluješ – nutno bylo by
„strom“ připsat k tomu, aby pokládán
byl za to, číms jej vlastně míti chtěl.
I zvíře nakreslíš, a je to vším,
jen zvířetem ne. Dávno před námi
tak malovalo se, a malíři
k obrazům všude jmena napsali,
by předmět malby jejich jasný byl.
Jsme trochu dále... Nekloň hlavy mi,
já bez útěchy nepropustím tě.
Hle, zajímají tě mé cikady,
jež ve vlasech mám, včelky přesek mých
a šperky moje v hmyzu podobě.
A brouci, jež jsi ondy nakreslil,
jež požírají lístek olivy,
nebyli špatní. Myslím, hochu můj,
že k jiným věcem Osud určil tě,
a tys mu nerozuměl. Pokus se
napravit omyl svůj i otce svého.
Je Lysikrates tady, umný muž,
a přítel dobrý. Tepal sponky mé,
pohárů zdoby krásně provádí
i vypukliny štítů vojenských.
Dojdu tam s tebou. Změň cíl učení,
a doufám, litovat že nebudeš. –