Já mluvil nedávno, že chtěl bych vplésti
ty všechny jara vděky v hymnus plesný
a zpěvnou modlitbou jej k Bohu vznésti –
zda vplet’ bych též tu růži lidské vesny?
Zřím do jarního kraje spanilého,
kde všechno jásá, kvete, zelená se –
zda toto vše jen svodem ducha zlého?
Ne, stvoření to boží v plné kráse.
A hle! Tou krásou vší pud onen chvěje,
jenž zázrak života vždy znova tvoří:
on v modré kalichy pyl zlatý věje
a krovky hmyzu duhy leskem šňoří,
jím ptáče touží v hymnu rokotavém,
jím sdružen půvabně, tam na vikýři
pár holoubků mých v laškování hravém,
druh družce čechrá zobcem bílé chmýří,
jím onde k sobě lnou dvě mladé skráně –
on v srdci přírody té mladé buší,
on toho divu zářného jest duší,
jímž zažehá luh jarní ruka Páně.