Podvečer když na zem padá havraní svou perutí
a v zástupech lidu všady roste šum a pohnutí,
když najednou jako v báji čarodějův na povel
tma kol divem elektřiny v stříbrnou se mění běl
a proud vody supí vzhůru nad jiskřící fontánou:
tehdy i ty lípy staré mžikem v jasu zaplanou,
a s jich košů vlídně svítí na slovanských bratrů sjezd
bezpočetné lampy dolů, jako zlaté oči hvězd...
O čem asi oné chvíle přemítají stromy ty?
Jistě také, že svým šumem sdílí naše pocity,
jistě blahem zachvějou se ta jich prsa staletá,
když sokolské trubky signál výstavou se třepetá
a kdy v záři vodometu, který zdá se v oblak růst,
zahlaholí nenadále z tisícerých vůkol úst
„Moravo!“ a „Hej Slované!“ hymnou davů nadšenou,
kterým „Naprej!“ odpovídá jásající ozvěnou!
Hlučí to, jak příboj moře, duní, jako bouře hrom,
cítíš, kterak rozníceno srdce lidu tepe v tom,
co zde vkládá do svých retů: naděj, sílu, vzdor i hněv –
nikdy pokus neslyšela stará alej taký zpěv!