„Roh zvučí Artušův po Celidonské stráni!
Já krále opustil a k tobě přišel, paní –
jsem tvým, ó Ginevro! Šíp v srdce jedovatý
mi šlehl, otočen v tvůj dlouhý vrkoč zlatý:
mně nelze prchat víc. Hle, v rozkaz tvého slova
u stop tvých volavčí má péra purpurová
a štít, jejž Medusy mi chrání hlava dračí.
Má pýcha zlomena. Kam noha moje kráčí,
v zástupech rytířů, když přílby plápolají
a hlahol bubnů zní a jásá při turnaji,
já jenom tebe zřím a tvoje volám jméno!
Proč týráš duši mou a rušíš sen můj, ženo?
Hle, řehce oř a půdu nohou deptá,
a meč můj zlacený sny dávné slávy šeptá –
kde války rudá číš, jež krví vře a šumí?
Já v prach ji odhodil! Zlé v duši letí dumy,
teď mdlý a unaven ti na klín kladu čelo,
jež, zpito rozkoší, zas do snů zaletělo.
Šla tichá Enid spat, leč Modred, šakal, číhá
a vlčím pohledem náš každý kročej stíhá.