Bol v duši šel jsem se hřbitova,
má duše všecka pohřížena v hoři.
Teď vzhlédl jsem – hle! západ nachem hoří
a v brzku slunce svoje šípy schová.
Ó přírodo, jak’s krásna, věčně nová!
Tvé velebnosti v obdivu se koří
a v úžasu a bázni vždy se noří
v tvé krásy hloubku mysl básníkova! –
Kdes v dáli zazněl zvonek na klekání,
kraj všecek mlčí, všude božský klid
a s beder svoji únavu vše střásá.
Co v duši mé se dálo, nevím ani,
jen vím, se náhle zvlhla moje řasa
a ret můj že se zachvěl: Žít chci, žít!