Pak proti němu usedla. – Vy znal jste ho? Jak možná!
Cos kmitlo jejím pohledem, jak soucitu zář zbožná.
On: Byl můj přítel nejlepší a vy to sotva víte,
proč zahynul – ne v návalu snad chmury okamžité,
ne v šílenství, leč s rozvahou opustil mládí zlaté,
jak rukavičky po plesu když sobě sundáváte,
neb sklenici jak dopitou když odkládáte stranou,
tak, mechanicky na pohled, on prošel smrti branou.