Když jsem já citův rozhru převýznamnou 
V tvém oku čítal, ach! ji nemně klamnou;
Kdy zřel, že zradná slza náklonnosti
Co večernice v očích vlhkých vzniká,
A etherické tváře barevností
Duh jarních v kouzlu miloluzném sloní;
Kdy vnímal jsem, jak plnou slastí vzniká
Tvé srdce, vzdechem ke mně touhy roní:
Jak jsem tu neměl věřiť lásce tvojí
A žíti v tobě, když’s mi žití vzala?
A linouť sliby ve závratném znoji,
Když’s mi je ve rty horké nazpět dala!?...