Vůně vlahého vánku, rákosí, oliv a řas.
Chvilkami vzduch je jak břitva, to s nočních hor fičel mráz.
Všechno, co živo je, žije, že dýchá do ovzduší.
Má duše modlí se díkem, že jinou je prolnuta duší.
Jak bych moh milovat sever, kdybych byl nevzhořel pro jih!
Jak bych si život směl přiznat, sám v nitru svém necítit sto jich!
A je-li to kletba, můj rode, s tou bohatou kletbou se smiř!
K výškám se pni a rosť hloub, však zírej vždy šíře, jen šíř!