jak moře o břeh by zde bilo kšticí,
dav zpívá plesně, povykuje, klne
a prostřed všechněch Dalila, hle, skáče,
je polonahá, jak šla z lože, v němž je
záplava chátry překvapila k ránu,
a její ňádra do zlatova svítí
jak hora Ena o východu slunce
a zraky deští snopy rudých jisker
a ňádra vlní se, vlas divě vlaje,
bubínek její zvučí nejdivočej
ze všech, co hudou pomstu Samsonovi.
Vykřikl děsně, vzpřímil se, rval pouta,
však marně rval je, dvacet Filištínských
jej strhlo na zem, dvacet ran v tvář padlo,
však ze všech nejvíc zabolela ona,
již Dalila mu uštědřila nohou
do prostřed čela. Zavyl jak vlk v leči,
když střelen padá, svaly mocně napjal,
však provazy jen hloub se zaryly mu
do rukou, nohou. Na zemi se svíjí
a marně pouta rve – dav patří na to
a výská, křepčí. Dalila pak ve tvář
mu plije stále, spolu s ostatními...