Pravil junák: „Matko, paní moje drahá,
mnoho viděl jsem v tom širém, dálném světě,
větší div však neviděl jsem nikdy,
než ten strom, jenž roste nedaleko odsud,
na místě, kde čtyři cesty bílé
sbíhají se; jeřabina je to štíhlá.
Když jsem pod ní stál, tu beze větru
ševelila s sebou jako v strachu velkém,
letorosty jako temné kštice pluly
ve vzduchu a rosa jako hojné slzy
pršela s ní na mou bujnou hlavu;
zdálo se, jak popadat by chtěla
za vlasy se v němém žalu jeřabina!
Proč mi v srdce těžký smutek padl?“