Kradl jsem se za ní do kostela.
Ne, je nevinná, vždyť nutí ji –
prchltě jí jasný pablesk z čela,
zlomené se rovná lilii.
Ó, již zlaté prsteny jim mění,
slyšeti již „ano“ ženicha,
avšak ona tichá, přetichá,
osudný svůj výrok dáti lení.
Chvěje se a bledou líci kryje,
pojednou se k zemi uklání,
věneček jí padá se skrání –
všechno k ní, však ona víc nežije!
Dlouho jsem tam klečel bez pohybu,
zraku mému zatemnil se svět,
nad oblaky líbal jsem svou milku,
pojala mne čirá nepamět,
zapomněl jsem při čase se vracet,
až mne probudilo: pět a dvacet.