A tu lid veškeren té ženě ctnostlivé
Vzdal velkou pochvalu, a Starce šedivé
Zbil smrtí krvavou. Tu Juno plésala,
Že ctnostná Zuzana předc’ živa zůstala.
Než přísně nevěstu se trestať strojila,
A na vnuka hybký prut přihotovila,
Chtíc hodně sšlahať ho. Než krásná Venuše,
Než ještě přepřísná zpět přišla svegruše,
Hned ku Peronovi se s velkou chytrostí
S svým bůžkem vybrala, šla k němu v tichosti,
A řečí líbeznou jej ochlácholivši,
Y bradu dluhokou mu pěkně hladivši,
Tak oheň milosti v něm mistrně rozžala,
Že všecko od něho, co chtěla, dostala.
Jen toho s Amorkem sy velmi žádala,
By Juně trestať jich moc jeho nedala.
Vše slíbil. – Od něho když vyšla Venuše,
Jí za patámi jde y přísná svegruše,
Jenž pěknou nevěstu tak hrozně klnula,
Až vlasy vstávali, a kůže trnula.
Než Peron zůřivý ji hned tak okřikl,
Že Olymp veškeren se hrozně zatřásl,
A z bohů přítomných se každý užasl,
Y Vulkán na Etně strach velký podníkl.
Tu Juno Perona jen krotit musyla,
By klobas lískových snad neokusyla.