Tak šeptala, a nevýslovný čar
jí v hlase zněl a nevýslovná zář
jí v očích svítila... Svit sluneční
mi srdce plnil, chmury prchaly,
že syn můj klesl v prach, že Erin můj
jak v moři krve tonul, zapomněl
jsem náhle, byl jsem takým kouzlem jat,
že všechno stínem, mlhou zdálo se,
já neviděl než ji a onen luh,
o kterém od pradávna bájí lid.
„Já s tebou půjdu, Niam!“ zvolal jsem.