Tak stařec děl a nořil v dlaně líc,
když hlavu pozved’, slzy padaly
mu hojně s očí vyhaslých, pak děl:
„Ty promineš mi, hostiteli můj,
že vánočního svátku ruším klid?
Mě schvátil žal. Chci veselým však být,
vždyť přišel jsem, bych krátil chvíli vám.
Mně Merdok říkají. Jsem stár a chud,
však Boha chválím přec. Když zapadá
do moře slunce, na práh vycházím
své chatrče a zpívám s vlnami
o závod psalmodie v únavu.
My spolu pláčem též, moře a já,
a když nás schvátí divokost a žal,
my spolu klneme a k nebesům
svá proklínání hřmíme společně.
Vždyť on nám oběma tak drahým byl,
můj syn, můj syn, než nám ho vyrvali.“
A Merdok zaúpěl a zakryl tvář,
a harfa padla s těžkým povzdechem
svých praskajících strun. „Buď tobě klid,“
děl Brandan tiše, „duše ubohá!
Ó, božích pomni muk a skroť svůj žal!“