A dokud žiješ, omezit se nedej
v rozletech myšlenek svých, zkoumání svém;
co kolem tebe, vše je nekonečnost
v hloub, dál i šíř, vše nekonečnost samá.
Čas, který žiješ, věčnosti je částkou,
tu prožíváš – snad krátce, však ji žiješ.
Pusť myšlenky své, nevaž jich, jak váží
své draky hoši ve hrách o podzimi,
by z nejvyších je končin náhle stáhli –
pusť bez pouta je, však se zase vrátí,
vždyť duše tvoje jest jim rodným hnízdem,
kde odpočinou po každičkém letu,
kam přijdou – tvůj-li dožit úkol – umřít...