Již od rána jsem nikde neměl stání;
snad vinno tím to bezejmenné psaní,
tón jeho příkrý, posměšná ta slova,
jež vracela se v mysl stále znova.
Dřív o hodinu, než můj zvyk je denní,
jsem spěchal domů z dusné kanceláře
a v nevysvětlitelném rozčilení
mně srdce bušilo a plály tváře;
hnán divnou tuchou pádím po schodech
a znaven, stěží popadaje dech
se vrhám v první dvéře... Výkřik trojí
se rozlehl v tu chvíli po pokoji.
Mně všecka k srdci srazila se krev,
strop na mne řítil se, co v témže čase
mně pod nohama půda ztrácela se.
Ó bože, jaký hrozný – hrozný zjev!
Tam v šerém koutku na pohovce seděl
muž neznámý a k němu přitulena
má mladá, bídná – polonahá žena...
Sval všeliký mně službu vypověděl,
že bez hnutí jsem stál jak z kamene.
Mé ztrnulosti užil bídník mladý
a skokem s okna prchl do zahrady;
však žena nestoudná, jíž s ramene
se smekl šat, se na kolena vrhla
a zdvihla ruce sepiaté... Tak sdrhla
mně hrdlo bolest palčivá, ni hlas
že z něho nevyšel; než ihned zas
mnou zalomcoval vztek, já necítil
jsem sebe již, když náhle ze všech sil
teď odstrčil jsem bídnou onu ženu,
že hlavou padla na protější stěnu.
Již k nové jsem zas ruku zdvíhal ráně,
leč napřažená paže sklesla maně,
zrak od bídnice hned se jinam točí,
ret šeptá: „Neznám tebe – jdi mi s očí!“
Pak stál jsem mlčky s tváří zachmuřenou,
až ta, jež mou se jmenovala ženou,
se zdvihla se země – květ uvadlý.
A když už dvéře za ní zapadly,
pad’ na pohovku jsem a jako dítě
jsem rozplakal se hořce – křečovitě...