Nestojí tam více chatky
venkovanky na hor svahu.
Jsou jen stopy po tom blahu,
po radosti, po úsměvu,
po mladosti, jaré síle:
komíny tam čnějí bílé,
zamyšlené v těžké dumy,
kolem leží černé rumy.
Přiletěla vlaštovice –
v truchlé písni, v žalném zpěvu
svoje mladé, svoje děti
pod chaloupky, římsou hledá.
Není jich tam. – Letí, sedá
na komín a na strom, na roh –
Nelze letět, nelze pěti,
nelze svěřit žaly zpěvu.
Nevychází stará žena,
nehází jí jako jindy
k nasycení chléb a tvaroh.
Chudák, kterak vyjít může,
když ji nyní Tatarové
do zajetí v ordu vlekou,
když jí chystaj’ tvrdé lůže,
staré ženě muky nové,
když jí z očí slzy tekou
trpké jako vody morské,
četné jako proudy horské.