„Žel,” děla doňa Ana, „zaplatit
že slávu otce dcera musí teď!
Mým otcem don Juan de Austria
že byl, to odpustit mi nemůže
ten, který závistivě v nepřízni
jej povždy měl, don Filip, král, můj strýc!
Vždyť bratr jeho zastiňoval jej
a nenávidí ve mně dál ho teď!
Chce, aby svět to jméno zapomněl,
jež u Lepanta zapsal na věky
můj otec mezi hvězdy na blankyt!
A proto v smutných stínech kláštera
svůj život trávím, hynu v bolestech!
Neb proti vůli své já stala se
zde jeptiškou! Mne nutil k tomu král!
Šest let mi bylo, když mě vlekl sem,
o dětství mé mě krutě oloupil,
o mládí mé mě olupuje teď,
když za mnou zavřel vrata kláštera
a živou když mě uvrh’ v tento hrob!
Mne touha k světlu, slunci, k volnosti
v dál pudí z vetchých těchto chmurných zdí!
Nuž, vězte vše, já toužím po lásce!
Já ženou chtěla bych a matkou být!
Bůh dal mi k tomu právo, neboť dal
mi něhu k dětem velkou. Slzami
vždy rosím hlavy jejich milené,
když přicházejí k dveřím kláštera,
a útlé tváře smavé celuji,
jež k těmto mřížím tlačí zvědavě!
Proč nesmím ženou bohatýra být?
Já o tom snila vždy! Ve svatý boj
bych spěla s ním! A přeslavná ta krev,
jež koluje v mých žilách, praví mi,
že právo mám se státi královnou!
Nuž, otče můj, teď padla poslední
ta rouška, která srdce halila
mé bolestné! Teď víte příčinu
mých slz a vzdechů... Vězte též můj hřích.
Já nenávidím krále Filipa!
Bůh nemá větší pro hřích nenávisť,
než já ji mám pro toho krkavce,
jenž chmurný, ďábelský a krvavý
by v hřbitov proměnil rád celý svět!
Jsou dávno Španěly již vězením,
a mornou Portugalsko neblahé
od doby té, co don Sebastian
svůj krásný život skončil v Africe,
král světlý, jehož země propadla
tak nevolnictví temné prohlubně.
Jste Portugalec a sám trpěl jste
pro vlast, Michale de los Santos, svou,
nuž, zazlete mi plamennou mou zášť
a hřích můj vyčítejte, otče, mi,
když spravedlnosť vám tak dovolí!”