A děvy netušíce zpívaly –
však ponenáhlu hlasy zmlkaly,
jen Blanciflóřin pěti nepřestal,
ač viděla teď též co ostatní,
jichž zmocňoval se úžas nesmírný,
děs, jež jim bílá hrdla zúžoval
jak pěstí kamennou... Co viděly!
Byl celý kostel bledých příšer pln,
stín za stínem byl vklouzl portálem,
od hlavy k patě v příkrov halený.
Zrak videm zastavoval v žilách krev
a tlukot srdce, vlasy zježoval –
a smutný byl jak noc, v níž shasíná
hvězd svaté světlo. Mráz jim vanul z úst,
a blíž a blíž se tiše ploužily
a vztahovaly ruce bez pleti.
A za nimi se vlci vkrádali
a vyli kolem poutnic hladově.