Na damašku si boháč líně hoví
a v jeho tváři jak by trůnil klid,
však v útrobách co bouří, ani slovy,
ni pérem, štětcem mistr nevypoví,
byť v umění byl pravý ostrovid.
Jak sladce snil vždy prostým rodným pod krovem,
jak zdravým byl, než rozloučil se s domovem;
leč v paláci ho míjí sen a děsné hlasy
„tys vrahem, lupičem!“ mu otravují kvasy,
duch mdlý i tělo, líce jako křídla...
Víš, co je bída?