Rukama lomí Tamar k plamenům,
za milosť, slitování boha prosí,
ramena obnažená vzhůru pne,
krůpěje slzí žhavou půdu rosí,
se hlavy rve si krásný černý vlas,
před lidmi na kolena kvílíc kleká,
otci by z hrůzy žáru pomohli,
zakliná, pláče, semo tamo těká,
zmítá se holubicí raněnou,
slibuje zlato, s těla šperky trhá,
s labutí šíje perly odvijí,
mezi lid lesklou rukou darem vrhá,
zoufalé křiky k otci vysylá,
bolestným zrakem hledí k němu vzhůru –
není však, kdo by živlům vychvátil,
za zlato kdo by zahnal smrti chmuru.