v chrám temný, Pia zastavila se
tam mimoděk, a Lapa šeptala:
„Pros matku boží o klid duše své!“
A Pia hlavu k prsům sklonila
a vešla v kapli, Lapa zavřela
mříž tiše, sama před ni klekajíc.
Stál mramorový v kapli monument,
v němž pyšný biskup rozpadal se v nic;
ten bílý mramor, třpytnou slávou svou
hrsť kryje prachu, tvořil skupiny
kol sarkofagu bronzem zdobeným,
tu andělů, tu světců... Chvějný stín
a světlo míhavé, klam života
těm sochám dávaly... A náhle z nich
se jedna, nejvíc ponořena v tmu
a klečící před samým podstavcem,
jak divem hnula, Pia trnula,
to v bílém plášti Sandro Ghizi byl!
Krok učiniti Pia nemohla,
jak zkamenělá byla leknutím
a stála v záři světel bez hnutí,
tvář obrácenou k Matce bolestné,
a oči její, vlahé slzami,
tak zdálo se, že žalovaly jí:
„Jen tvoje srdce, mečem proklané,
bol větší cítí, než můj jesti bol!...“
Jí u nohou a v stínu hlubokém
a krytý hrobkou toho biskupa,
že nikdo z chrámu vidět nemoh’ jej,
dlel Sandro na kolenou v pokoře
a šeptal tiše jako v modlitbě:
„Ty kráčíš, Pio, v kráse svaté své
jak nové slunce, které z dlaní Bůh
do světa pustil, aby slávu svou
nám znova ukázal a moc... Neb kdo,
když tebe vidí, Bohu nežehná
a nezpívá mu chválu, povděčen,
že tvorem takým, jak jsi, Pio, ty,
svět zdobí svůj co zářnou korunou?
Ó, Pio, Pio, já tě miluji!
Ty snem jsi byla mého jinošství,
tam daleko v Provenci, kde jsem žil
blíž moře, jehož jasnosť bezedná
jak zrak tvůj jest, však ne tak nebeská.
Já v Provenci žil, v zemi matky své,
a trubadurů zbudil sladký zpěv
se v srdci mém, jsemť, Pio, básníkem.
A hledaje nadzemský ideál
já v mysli vždy jen k tobě zalétal,
jen k tobě, Pio, kterou dali mně,
když děckem ještě byla’s jako já...
Hleď, když jsem rostl, splynul obraz tvůj
mi s tím, co pod nebem se zdálo mi
vždy nejkrásnější, splynul s městem tím,
po němž jsem toužil, žíznil, hladověl...
A posléz přišel jsem a spatřil tě...
Já neznal tě a láskou uchvácen
jak bleskem hned při prvním pohledu
já domníval se, že jsem nevěren
té, která snem mi byla nejdražším.
Pak ale viděl jsem, že nevěra
má domnělá jen byla vnuknutím!
Mě vedla láska sem v ten šerý chrám,
bych poznal, Pio, koho dal mi Bůh!
Bůh dal mi tebe, ale žel, ó, žel,
že osud vzal, co Bůh mi přisoudil!“
A Sandro sklonil tvář svou do dlaně
a štkal, až srdce usedalo mu.
A Pia stála obrácená v sloup
a měla v srdci smrť a hleděla
zas na tu sochu bledou z mramoru
a myslila v své duši hluboce:
„Ó, rci mi, Matko sladká milosti,
jest větší bol než můj, než jeho bol?“