Myslivec mladý se břehu hledí,
mne sobě čelo a sotva dýše. –
Tvář jeho kryla barvou se mědi,
oheň plá divý v zapadlém oku,
rty jeho siné prudce se chvějí.
Jarmila stojí po jeho boku,
jen na tvář jeho upřen hled její.
Hoch nedbá toho. Do hlubin pouze,
ke dnu jen hledí v divoké touze.
Na žlutém písku lesknou se všude
zrnéčka zlata, granáty rudé,
mnohde se perla v lastuře leskne. –
Pokladů plna vodní je říše! –
A mladík hledí a sotva dýše, –
Jarmila ruší mlčení teskné,
na rámě kladouc hochovi ruku:
„Dlouho už,“ praví, „naslouchám tluku
srdéčka tvého, hochu můj milý.
Co že tě trápí? Pověz mi směle,
proč ona chmůra na tvém je čele?
Žal-li tě trápí? či churav jsi-li,
bylinky znám já zázračné síly,
ty každou nemoc – i srdce zhojí.“ –
Bez hnutí, němý hoch ještě stojí. –
„Co vidíš v řece?“ šeptá mu tiše.
„Líbí se tobě rusalčí říše,
pod jasnou vodou zámek ten skvělý?
Před chvílí ještě víly tam dlely, –
chceš projít jejich tajemné skrýše?
Podej mi ruku, povedu tebe!
Vidíš-li na dně perličky třpytné?
I zrnko zlata v písku se kmitne.
Nejsou to hvězdy spadalé s nebe,
to stydlé slzy rusalek vnadných,
jež vyplakaly, než z krajů chladných
odlétly k jihu na ptačích křídlech.
Provedu tebe po jejich sídlech,
veškeré divy možno ti shlednout,
varuj se jenom z písku tam zvednout
nejmenší třeba perličku třpytnou!
Žárlivě řeka skvosty své střeží!
Sic modré vlnky dravě tě chytnou
jak hračku novou nezbedné děti, –
z objetí jejich bys unik ztěží,
divoké víry zhltily by tě – –“