A když tak za rozmluvy sálem prošli spolem,
hle, Pavel kradmo stále pozíraje kolem,
ucítil v těle náhlou krve proměnu
a vedle sebe vidí, vidí Helénu.
Helénu spatřil, černý roj ji obskakoval
komárů ve fracích a zvědav nakukoval
v pořádek taneční – to Pavel viděl, hoj!
jak mouchy dotěrné chtěl rozehnat ten roj –
jsouť páni milovníci zarytými sobci
a mžikem podrážděni trkaví jak skopci.
Ó, stave smutný, touhou po své milé mřít
a s houfem sočíků ji v plné slávě zřít,
jak všichni tlačí se, chtí mluvit hlasem kosů,
a kterak skřipce při tom padají všem s nosů –
co divno tu, že smích se rodí v prsou, vztek?
Nuž říci mám, jak náš tu zachoval se rek?
Ach, s jemnou úklonou, jak nejlepší se zdála,
svou dámu prosil, by mu malé chvilky přála.
A doprovodiv ji, kde madame seděla
a lornětem v ty davy šumné hleděla,
vzdal damám česť a rychle – srdce slyšel tlouci –
šel hledat Helénu pln strachu, tužby vroucí.