„Dobře,“ vece Michna, „že tě máme,
tebou všecky řádně potrestáme,
a pak vůdce zvláště, slyš a věz...“
Maradas však: ,,Rychle do želez,
skřipcem až ho natáhneme trochu,
rád nám všechno poví bez vrtochů!
Nuž, pacholci! Vůdci zpupné roty,
připevněte Čapku z Pomořan,
Límeček a Španielské boty,
Zajíčkem jej hlaďte ze všech stran;
křik-li spustí takto vyšňořen,
dejte do úst ocelovou Hrušku,
žert budete po celý mít den,
jak vám z vlka zkrotne na berušku!
A vy spolu, chámi, na dívanou,
byste zřeli, jak mu slzy skanou;“
a pohlédnuv na své spoludruhy
mluvil tiše: „Soud snad málo tuhý,
ale k čemu tolik namáhání?
urubem jen polovici skrání,
ostatní pak můžem oběsit;
veřte, vždycky zle mě trýzní cit
s myšlenkami bojující mými,
s kacíři co činiť zajatými?
Všude, kde jsem dříve reformoval,
cit ten stále do mozku mi kloval,
nocí jsem vám z něho nevybřed,
tak že často udivený den
v rudém plášti na okno mi sed,
a já posud nebyl ukojen,
až, jak dnes, jsem řekl klidem v líci:
srazte půl a svěste polovici,
dřív však duše jejich dejte bohu...
člověk jsem, a konám jen, co mohu!“