Sotva že dennice tvář svou odkryla květnou,
Sotva že lid sny šálivé zapudil z hlav, již
Táborem kráčeje Rajmund v pluky se mísyl,
Do nebe bohatství a y oslavy švarných
Zdvihaje bratří pěnami zvětřené smysly
Spíjel, a k činům klesavé pudil, by stříbra
Dobyli svým, a se těšili v starosti zlatem.
Lakomství již se syrných zmocnilo srdcý,
V jednotu srazyl se pluk, tmou k loupeži chvátal.
Lucya slyšela řeč, s ní kvapila k Čechu.
Do boje vytrh Čech, by zachoval otce.
Na cestě posel ho staví, o pomoc Suran
Křesťany prose je v svatou vzbuzuje půtku.
Hrdina dobrý v rozpaku důvody váží,
Máli se pustiti v boj, a smířiti rod, či
Nedbaje cyzých hájiti Krysta a otce?
Však y zde, zmůželi vztek, rod Krystovi zýská.
Vábného štěstí lesk, zysk svatého míru,
Krystova sláva a žádosti národu všeho
Pohnuli Vratislavem, že s cesty se uhnuv
Zaměřil v kraj, kde se smrtili knížata bratří.