Procitnul Karel z čarovného snění
a za sen dík vyslovil v políbení.
Tak svatý mír dušemi obou dýše,
že duch se vznáší v nadpozemské říše,
že tichnou vlny větrem rozpoutané
a slza blaženosti s oka skane.
V té chvíli svaté nejvyššího štěstí
celý nám svět jen blaho lásky věstí.
Oživnou kvítka rosou pokropená,
postříbří břeh vod skalních sněžná pěna,
a vítr líbá ratolesti svěží,
jenž ptáčat hnízda ve svém lůně střeží;
a na blankytu hvězdy září novou
zahoří zas – a tiše v západ plovou.
Tu slova rtů se v polibení tlumí,
o líbánkách i vítr písně šumí,
že krůpěj rosy, kterou z pestrých květů
setřásá v mech, osladne medem retů,
a sosna stará, nad propasť se pnoucí,
povídá báj o lásce o horoucí,
že bohové na zem se vrací s nebe
a v lidská srdce kouzlí sami sebe.