Pět tomu let už, co v tom starém městě
tam v horách tyrolských jsem psal ty listy
svých zápisků, ty listy žloutnoucí už
jak ony na stromech, jež bez šelestu
dnes roní se do posud svěží trávy.
Číst nechci je. Už patří minulosti.
Nač otvírati hrob zapadlých bludů?
Ať psáno zůstane, co tenkrát psal jsem
v té vášní horečce, v té zoufalosti.
Dnes jinak bych to psal, neb vyšla z hrobu
má duše uzdravena. Kalvarii
svou protrpěla... Anděl smilování
od hrobu odvalil jí kámen těžký,
jde duše moje za červánků ranních
už sadem míru, kde jak Magdalena
před Kristem klekla, zvolajíc: Rabboni! –
Je podzim v polích, zlatý podzim v lesích,
a podzim v nitru mém, ač sotva stárnu.
Jest let mi třicet šest. Však uzavřel jsem
svou knihu účtů s tím, co obyčejně
se zove životem. Cíl můj jest jiný
než dojít mety lidské ctižádosti,
neb bohatnout, neb lásku ženy získat.
Kde je ta doba, když jsem v Italii
snil o umění laurech? Ó, jak rostly
v mé fantasii věže, brány, chrámy
i divadla pro drama nestvořené
do výše nebes, budovy ty hrdé,
jež někdy stvořit doufal jsem dle vzorů,
o nichž se ve snách zdálo mi tak často!
Jak blouzníval jsem! Býti architektem,
však architektem poetou a kouzlit
tak, jak se kouzlí hudba nebo báseň!...
Ó, někdy zanechat cos jediného,
cos jak Alhambra snivě čarovného,
neb cos jak severní ta akropole
Mont Saint Michel na břehu Normandie,
neb takou zahradu jak Villa d’Este,
jež krásu přírody, čar stavitelství
tak v jeden pojí souzvuk divuplný!...
O tom jsem sníval a teď sedím klidně
v tom zapadlém zde českém městě
jen prostý stavitel. Nuž, jméno moje
„Vít Choráz“ nikdo nezapíše v pamět,
jen na dřevěném kříži bude psáno
kdys nad mým rovem, dokud nespláchne je
déšť šumící a tichý sníh a rosa,
již, jasnou, stromy střásají, když ptáci
o větve jejich zavadí... Je krásný
ten malý hřbitov náš, les objímá ho
a vysoko ční z vlnící se trávy
kříž černý uprostřed... Ach, v mládí zdá se,
že mezi hvězdy zapsat svoje jméno
je vrchol všeho. Kříž je víc než hvězdy
a v jeho stínu spát, jak je to sladké!...
Jsem velmi šťasten, Bohu budiž chvála,
ač jízva prošlých strastí ještě pálí,
však miluji tu dávnou svoji ránu,
vždyť úzkostmi jen spějem na vrcholky.
Ó Ježíši, můj Bože, Spasiteli!
Dej vrcholku mně dojít: lásky k Tobě,
tak velké lásky, že jak krůpěj v moři
v ni ztratím se... Ó, chtěl bych, jak to napsal
na hrob tvůj jeden z perských králů zbožný,
se střemhlav vrhnout v Boha jako v propast.
Však nejsem ještě schopen toho blaha,
ač na cestě jsem k němu. Žiju život,
jenž společného nemá nic už s oním,
jejž žil jsem někdy mučen temnou chmurou
své erotomanie strastiplné.
„Bůh zničil mě, by pravý dal mi život –“
tak řekla paní de Guyon a po ní
to opakuji. Úplně mě zničil
Bůh milosrdný, aby vyhojil mě. –
Ó léta těžká, plná hanby, hříchů,
jež prožil jsem, než světlo vzešlo ve mně!
Vy zapadla jste. Zapíšu zde všecko:
svou bolest, viny své, své uzdravení. –
Když vrátil jsem se zlomen z Italie,
s tou bolestí tak nesmírnou a strašnou,
že o ní nikdy tušení jsem neměl,
než ve mně vznikla, než mě rozkrušila –
tu útěchy jsem nechtěl, nehledal ji.
Má bytost celá byla proměněna
jen v bolest jedinou, bez mezí, míry.
Mně bylo, jak by v srdci nůž mi trčel.
Tup na tváři jsem ležel po hodiny.
Ji nikdy nevidět, ach, nikdy, nikdy!
Ach, věčně jen to „nikdy!“ ve mně znělo
jak hrana všeho štěstí... Trápila mě
ta myšlénka, že osud můj a její
ne spojen jest, že mezi námi šíří
se oceán prostoru, času, žití,
dva ostrovy že v něm jsme, vzdáleny tak
druh od druha, že, ach, na nebesklonu
rys ani obou zároveň ne viden,
a věčně že to moře mezi námi,
že nezbývá než tesknit, tesknit, tesknit!
Být jak dvě vlasatice ve vesmíru,
jež do věčnosti na svých drahách různých
se nesetkají! Ani slabý paprsk
druh druhu neposílá jako pozdrav!
To krušilo mě. Někdy rozbouřil se
však ve mně vzdor a urážel jsem drsně
pak pamět její. Proč bych po ní tesknil?
Snad zatím záletnicky na své toulce
po širém světě vábila zas jiné,
by tak je zradila a opustila,
jak mne odvrhla po té noci blahé?
Mně bylo, jak bych padal mezi havěť.
A lítost pak mě schvátila, já plakal
a touha po ní vyšlehla jak požár,
já duší žádal ji a všemi smysly,
byl zbičován jsem plamenným svým chtíčem...
A přišla doba pádu v hnusné bláto.
Tvář hoří studem. Šel jsem rozkoš hledat,
tu bez lásky!... Čím byla hrubší, nižší,
tím vítanější. Říkával jsem trpce:
Ta aspoň neklame a neslibuje,
za to, čím je, se prostě také dává! – –
Je vilnost branou v obec zatracení
a v město bolesti, bych s Dantem mluvil,
a v rozkoši té, věru, rozkoš není!
A tak jsem tedy doufal zapomenout,
tak šlapal květ jsem svého srdce v bláto
a srdce samo, kus po kusu dupal
jsem zkrvácené v kal... Bez důstojnosti,
bez úcty k sobě žil jsem, proklínal se
a plval sám si v tvář v svém k sobě hnusu...
Ve chvílích světlejších jsem ruce lámal
a pravíval si: Proč tak nešťastným jsem,
že o tom vím, jak nízko jsem to klesl?
Proč nesměju se ve své zavrhlosti
jak tisíc jiných? Ve mně však to znělo:
Ne, Bože, ne! Chci vědomí své bídy!
Cit zdrcenosti mé mě vyvede snad
z tmy hříchů mých, z těžkého provinění? –
Tak žil jsem v smutku, v mukách, v zavržení.
Ten život, který Bůh mi dal jak hřivnu,
bych těžil z ní, já mrzce zahodil ho!
Já povinnosti k bližním žádné neznal
ni k životu, ni k duši... Uzavíral
jsem se v svůj egoism nevědomě,
tup, bez lásky, ač stále chorosrdně
o lásce snil jsem, která zničila mě.
Je pravda, někdy přece vzchopil jsem se
a volal na Boha, by smiloval se,
však bez víry, že Bůh mě v pravdě slyší –
to znamená chtít letět beze křídel!
Tak modlit se – toť Boha urážeti! – –
Rok za rokem tak mizel. Žil jsem v Praze.
Dům malý na Petříně po rodičích
mým dědictvím byl, jediný to zbytek
po jmění prostředním, jež utratil jsem
svou zahálčivou nedbalostí celé.
V tom domě byl jsem uzavřen. Jak v poušti
žil bez přátel jsem beze styku s lidmi.
Z mých oken na Prahu byl pohled čarný
a unášel vzpomínky moje v dáli,
v ta místa italská, kde kus mé duše
byl utkvěl v horování o umění.
Z těch oken dívaje se, zamyslíval
jsem často se, a staré chrámy pražské,
zvuk jejich zvonů, kouzlo svatých legend,
v kruh křesťanského umění mě vedly
sám nevím jak. Začal jsem studovati
a mnoho čítat. Nejen o umění –
i mystiky jsem čet’ a život svatých.
Sáh’ nejdříve jsem po „Duchovních proudech“,
tom spisu paní de Guyon, jejž tenkrát
jsem v Benátkách v té sladké noci viděl –
Snad že jsem proto jen tu knihu četl,
že domněnka mě vedla k tomu, ona
že snad ji také čte, že vzpomíná si
snad mezi čtením na mě – takto oba
že duševně se sejdem v jednom bodu?
Má srdce logiku svou prapodivnou! –
Rád, velmi rád též Angelu z Foliňa
jsem čítával a jednou porazilo
mě místo v její knize, které znělo:
– „čím hlubší člověk ve svých hříších býval,
tím větším být by mohl v bezdně druhém –“
tím bezdnem druhým míněna je svatost...
Cos ve mne ozvalo se neznámého,
jak by mnou někdo zatřás’, ale někdo,
jenž jiný byl než lidé, kteří chodí
tak po ulicích lhostejně a chladně.
V klín kniha padla mi a zavřela se,
když opět za chvíli jsem rozevřel ji,
tu slova tato spatřily mé oči:
,,Pro hříchy tvého srdce, v němž se záští
a závist rozpoutaly, tvého srdce,
jež nesvatou je uchváceno láskou
a žádostmi – mé srdce probodnuto
jest hrotem kopí a z mé rány tryskl
lék tobě, voda, která oheň hasí
tvůj nesvatý, a krev pro vykoupení
tvých hněvů vášnivých, pro vykoupení
tvých smutků...“ Nečetl jsem, dojmut, dále.
V mých očích z nenadání vláha byla.
V klín padla kniha zas a zrak můj bloudil
ven oknem nad Prahou, jež ztápěla se
v šer melancholický, a všechny zvony
se rozzvučely, hlahol rozvlnil se,
a duše moje zalila se teskem
jak slzami a smutkem mým cos válo
jak vůně jarních niv, a obraz Kristův
mhou neurčitě nad Prahou se zamih’
před zrakem mým, ne v oné jasné slávě,
jak ve své visi Angela z Foliňa
jej viděla, když ona slova mluvil,
jež právě četl jsem... Ó, jak byl vzdálen!...
Stín pouze byl to s odvrácenou tváří...
Rty moje zašeptaly: Bože, Bože,
proč opustil’s mě?... Řekl ohlas ve mně:
Ty nehledal’s mě! Proč jsi nezaklepal?
Tu mlčel jsem a sklonil hlavu nízko. –
Od toho dne jsem hloub a hloub se nořil
v taj spisů mystiků a v poesii
děl básnických z dob starých a z dob nových,
v nichž vůně byla květů z ducha trysklých,
a o umění gothickém jsem hloubal
a unesen tou krásou vší jsem myslil,
že víra moje ztracená se vrací,
a nevěděl jsem, že to pouze láska
je k umění ve tvaru méně světském,
než posud bývala, a nevěděl jsem,
jak nechápavě hledím na křesťanství,
když pouze jeho krása, poesie
mě unáší... Jest více než poesie
a umění, co Ježíš Kristus pravil,
když řekl: Já jsem vzkříšení a život!...
Jsou mnohé duše dnes, jež unaveny
tou věčnou skepsí naší chladné doby
a plny touhy po něčem, co není,
v těch věčných bojích pustých vrhají se
v klín zbožných vzruchů způsobených hudbou
neb básnictvím, a doufají, že štěstí
a míru dojdou tak. Ten velký omyl
i mne ovládal. Vzdalovat se světa
a Dantem živit se a vnitřně plakat
při zvucích zbožné hudby Palestriny
a chápat Frà Angelica a Giotta
a v Burgosu se zachvět v katedrále –
to vše jsou dojmy neskonale krásné,
to povznáší – však životem to není,
ni vodou, která ukojuje na vždy.
Ne ve věcech, jen v Bohu najdeš pokoj,
ó duše zmítaná, takový pokoj,
ne jako dává svět, jak Kristus dává!...
To vše vím dnes, když ve mně víra žije,
když vírou žiji, tenkráte však ještě
jsem proti positivství pouze hledal
a vyznavačům hrubé hmoty opor
ve výkvětech křesťanské básnickosti,
v hloubi Bohem tknutých myslitelů.
Jak živá víra vyšlehla z té jiskry,
sám určitě to nevím. V podzemí tak
skryt pramen teče, vytryskne pak náhle
a nivu zavlaží a zúrodní ji.
Ó, zajisté byl od počátku ve mně
už spásy zárodek a udusiti
se nedal hříchem ani vášní, vzešel,
dech milosti když boží ovanul ho!
Ó, dálo se to vše tak ku podivu! –
Byl podzim už, když jednou dopis došel
mne nenadálý. Psal mi jistý šlechtic:
„Dnes, pane, náhodou u příbuzného
jsem viděl akvarely, které vloni
jste vystavil a které on byl koupil.
Ne o těch mluvím, které maloval jste
kdys v Italii, ač jsou velmi krásné
ty kostely z Assisi neb z Palerma,
však více stavitelské fantasie
ty Vaše vlastní na mě působily,
vzlet je v nich, věru, vzlet a velká volnost.
Mám dávno v mysli vystavěti kostel
zde na venkově, na samotě, v lesích,
jen malý, prostý (nejsem příliš bohat),
ne banální však. Něco krátce svého
by míti měl, cos souhlasného zcela
s tou kolem krajinou. Zajeďte, prosím,
sem ke mně tedy, snad se domluvíme,
a Vy mi chrám můj malý vystavíte!“ –
Ten dopis vzrušil mě. Vystavět kostel!
Tak smělý sen jsem dávno přestal sníti
v té zahálce své. Neznám byl jsem v Praze
a jmění moje malé ztrácelo se
i domek můj ten starý na Petříně
byl zadlužen, a ony akvarely
jsem prodal z nedostatku, s lhostejností.
Mně bylo práce třeba. Vyskytla se
a bylo lze v ni vložit také duši!
Jak překvapil mě nenadálý obrat!
Jel bez odkladu jsem na onen zámek,
jejž naznačil mi dopis. Jednali jsme.
Vše dařilo se ku podivu hladce
a poprvé jsem radost ucítil zas
po dlouhém utrpení, radost pravou. –
Kraj byl tak jihočesky sladce smutný
a místo pro chrám nedaleko řeky
a lesy obklopeno, na pahrbku,
jak stvořeno se zdálo pro svatyni!
Jak od jejího prahu bude vidět
v dál modrou, vlnící se až tam k horám
těm strmícím, za nimiž Čechy končí.
Ó, žehnati by kněz měl z toho místa
tu starou půdu, která k nebi volá
o spravedlnost po tak dlouhé věky
a která duní pod cizinským krokem!
Já viděl v bílém hávu toho kněze
stát na prahu – a hned se budovala
v mé obraznosti svatyně ta prostá,
z níž mír se lije na ty tiché nivy...
V té staré půdě základ její leží –
však témě její v modrou výš se nese,
ze země roste, ale pne se k nebi.
Zda není celý úkol v tomto pojmu
už uzavřen, že výkřik země k nebi
chrám vlastně značí? – – Duše byla plna
těch myšlének a každodenně chodil
jsem na to místo zamyslit se, sníti.
Tak starý symbol chrámu vybavoval
se určitěj’ z mlh zapomnění v mysli,
ten dávný symbol, prostý tak a jasný,
ač přece mluvící k nám velkou mluvou;
v své těžké šíři značí basis zemi,
sloup, rostoucí z ní vzhůru k architrávu
tak volně světlem, vanoucími větry –
to člověka jest obraz vztyčeného,
sám architráv, kam sloup se vzletně snaží,
jest symbol nebe, nad sloupem a basí
je povznesen a nad ním v slávě trůní
pak trojhran tympanu. Trojice svaté
taj nevyzpytný tak se zobrazuje,
tím končí chrám a jako velké „amen“
kříž nad ním ční do hlubin nekonečna...
Když v stavitelství symbol tepnou býval,
tu v pravdě žilo, spojovalo, nadchlo,
chléb ducha bývalo pro širé vrstvy.
Dnes symbol zapad’, proto stavitelé
tak po tmě tápou, hledajíce cestu. –
Tak rozjímaje, nedaleko vody,
blíž místa, kde můj chrám měl svítit z lesů,
měl vidění jsem díla budoucího
v tom jasném ideálu, jehož nikdy
lze není dosáhnouti lidské snaze,
neb hmota, v kterou vidinu svou hnětem,
nás vždycky zklame, příliš se nám vzpírá
a připomíná věčně naší pýše,
že tvůrce jest jen jeden, v pravdě tvůrce,
a umění že patvoření pouhé...
Můj chrám se tedy nesl v ideálu
před zrakem mým, a myšlénky mě vedly
zas k symbolům a tajům, z kterých rostly,
a blouznil jsem o spáse společnosti –
zda neměla se zbudovati znova
jak velký chrám s tou samou symbolikou?
Ten zmatek náš zda nepochází z toho,
že zapomenut symbol, že na basi,
na temné zemi, lpíme příliš pevně
a nerostem jak sloupy k architrávu,
a velké „amen“, kříž, že nevévodí
nad vrchem budovy: že lásky není
dost ryzí, nesobecké v různých stranách?...
A v lůně ideálu nestvořených
děl ještě budoucích jsem viděl lidstva
chrám zbudovaný na základě lásky
a velkých vzletů, království to boží,
jež přijde! neboť slíbil nám je Kristus...
A v knize toho míru světlou stranu
jsem lidu svého hledal ubohého,
a sladké slzy vlažily mi zraky...
Ó, nebylo to blouznění a snění,
to byla modlitba a výkřik k Bohu!
„Přijď království tvé!“ vše to znamenalo,
a takový byl klid a pokoj ve mně,
jak kdyby Bůh byl řekl: vyslyším tě!
Klid nevýslovný! Sluním podzimkovým
van chladný nesl listí s buků starých,
kol pršely jak zlatý déšť a stíny
se hnaly bílých mraků po zoraných
tam v dáli polích. Krásná byla jeseň
jak v přírodě, tak ve mně... Klid a pokoj!...
Kde ve mně velký dar ten nebes vzal se?
Což já to byl, jenž tak se šťastným cítil? –
„Já unesena byla srdcem, duší
na vrchol horstva míru, ba i tělem,
a spokojena se vším jsem, můj Bože!“
Tak asi Angela z Foliňa psala
v svém vidění a její slova zněla
v mém nitru živě, prones’ jsem je hlasem –
v tom zrak můj náhodou se nesl k řece.
Tam něco plavalo uprostřed proudu!
Pes byl to, pes! On tonul. Křeč ho chytla
as v chladné vodě. Poznal jsem to zvíře.
Pes byl to bez pána, jejž v nerozumu
vždy děti ve vsi honily, a často
jsem od kamení chránil ho a od ran
a mnohdy krmil. Začal za mnou chodit
a lízal ruku mi, když snil jsem v trávě.
Šel za mnou asi sem. Snad vodní myši
že v řece honil a teď v proudu tonul!
Jak zavyl! Snad mě shlíd’ a na mě volal?
Za chvíli byl jsem v řece, plaval za ním.
Hloub nebyla tam velká, nad pás pouze,
čin hrdinský to nebyl. Daleko však
jsem do vsi měl a mokré moje šaty,
tak prosáklé tou ledovou až vodou,
mě zdržovaly v chůzi. Vítr ostře
též začal váti, byl jsem zcela churav,
když domů s psem jsem přišel zachráněným.
Leh’ vedle postele jak věrný strážce
a zůstal tam po celou dlouhou nemoc,
jež za den schvátila mě. Po měsíce
ta nemoc mučila mě, zůstavila
po sobě stopy, které nepominou
už nikdy, vím to. Moje utrpení
až do krajnosti šlo a muka strašná
v těch dlouhých horečkách, jež podobaly
se šílenosti, tak mě seslabila,
že žádným údem pohnouti jsem nemoh’.
Jak sám a sám, jak opuštěn jsem trpěl!
Jen smutné oči toho psa jsem viděl
se na mě upírat a visela-li
má slabá ruka s lože, k ní se tulil,
a bylo mi tak blaze pomysliti,
že láska k tomu tvoru ubohému
mě uvrhla v mou nemoc, ještě sladší
pak myšlénka mi byla, že jsem lásku
v té němé tváři vzbudil, která posud
strach znala jen. V to šero padla jiskra
mnou zanesená... Je to ku podivu:
čin lásky vrh’ mě v nemoc, nemoc sama
pak na výšiny vedla přemítání
a ku pramenům živé víry v Krista.
Když ve dne, v noci tak bez vlády údů
jsem ležel, jako přibit k svému kříži,
přes všechnu bolest těla radost jakás
se ve mně ozývala tajuplně
vždy ve přestávkách mezi horečkami,
jež byly mučivé a plné hrůzy,
a v okamžicích úlevy jsem cítil
tak sladký klid, jenž nebyl klidem těla,
a slunná slova Angely z Foliňa,
ta, která poslední den před nemocí
jsem opakoval hlasem, vracela se
tak jasně a tak konejšivě v pamět:
„Jsem srdcem unesen a celou duší
na výši horstva míru... spokojen jsem,
s vším spokojen...“ tak šeptával jsem tiše.
Číst nemohl jsem, zrak byl příliš slabý,
však ohlas čtených dávno věcí linul
z mé paměti, jak z šerých slují poklad,
a význam všeho, jak byl nyní jasný
a jaký důraz mocný, přesvědčivý
byl kladen na vše, jak by pečeť vtiskla
tam ruka tajuplná. Zdávalo se
tak často mi, že planou vnitru slova
mi paní de Guyon: „Bůh určil duši
pro sama sebe a aby ji pojal
v se celou, zdánlivě ji opouštívá;
hned sklonnost, jež je v ní, by vrátila se
v svůj prapočátek, mocně v ní se hlásí...“
„A ubohé ty duše, které zdají
se malomocné tak a v neschopnosti,
jsou veleschopny v pravdě k rozjímání,
jen když jsou schopny bez únavy klepat
na dvéře Kristovy a v pokornosti
když čekají, až otevříno bude! – –“
„A líbívá se Bohu očistiti
kal nejbídnější... zdá se, že mu libo
svůj stavit lásky trůn na duše vinné,
by zřejmé bylo, jak je v moci jeho
ty duše zničit a zas znova stvořit
a v kráse vyšší, než ta první byla,
již původně jim dal, kdy vyšly z něho!...“
Ty úryvky mi stále v duši plály
a stále zněly v sluchu, bývalo mi,
jak by je někdo do ucha mi šeptal,
a vedly mě na cestu přemítání...
Ó, klepal jsem a čekal v pokornosti
a otevříno bylo mi a Kristus
mne navštěvoval často. Nechci říci
snad těmi slovy, že se Pán mně zjevil,
mně nehodnému, jako velkým svatým!
Já cítil jen, že Kristus je mi blízký,
že rozvlažuje sprahlou moji duši
a že ji věčným chlebem lásky sytí,
já cítil jen, že sílu do ní lije,
by víc a více schopna byla spojit
se věčně s ním, by schopna byla najít
v svém vlastním bytí království to boží,
jež jeho dědictvím nám jest na zemi...
To vše jsem cítil, nikdy, ani ve snách
však neviděl jsem tvář tu jeho svatou,
ni její stín... Jen jednou, jedinkráte
sen měl jsem o něm, po horečné noci
když posléz zdříml jsem: tu zdálo se mi,
že vidím jej, jak o jakousi veřej,
tak zpola otevřenou, opírá se
a svatou hlavu svou na ruku kladl,
jíž, pozdviženou, onu veřej držel,
a rána hřebem svítila s té ruky,
a oči jeho zamyšleně zřely
tak smutně a tak krotce přímo na mne
a ode rtů, jak bílé světlo z hvězdy,
ta slova plynula lahodně, tiše:
Hod připravil jsem velký na věčnosti,
sám sebe dávám tam, a celé lidstvo
jsem pozval k hodům... U brány zde čekám...
Ó, málo hostů na pozvání přišlo!...
Tu zvolal jsem: Ó Pane, pusť mě v bránu!
A ruka moje sáhla po tom plášti,
jenž s ramenou mu, bílý, k nohám sáhal,
chyt’ za ten plášť jsem – ale ohlédl se...
Tu zhlídl jsem jako v zlaté mlze
svit zeleného moře... Z něho čněly
v tak poetické kráse chrámy, věže,
jež dobře znal jsem. Benátky to byly...
Ne jak jsou dnes, jak byly v dob slávy
a v době zločinů a bujných hříchů,
a kouřily se orgiemi lásky
té divé, nízké, která klam a neřest,
a po laguně plula loď jak z květů,
a na ní v hávu z plamů Ona stála,
již celým peklem vášní miloval jsem
tak dlouho, dlouho, která duši pila
mou zkalenou... A měla v ruce číši
a lila rozkoš z ní a s krutým smíchem
v dav za ní hrnoucí se na gondolách
ten zlomek Horacovy ody pěla,
jejž, vrytý do porfyru nad portálem,
jsme tenkrát spolu čtli, v té čarné noci...
Tu v nitru mém se vzbouřila zas vášeň,
strast plná bolesti a sladkých vzletů,
již dávno v hrob jsem uložil, zas vstala
a zatřásla tou hrobní svojí deskou
tak vítězně! A krvácela rána
má náhle otevřena. Zaplakal jem
a pustil bílý plášť a zakryl oči.
Má hlava chýlená cítila Kristův
zrak vyčítavý, který zdál se říci:
jak vejít chceš k mým hodům, tak když váháš?
Proud slz mých tekl hojně, ale jiný
byl pramen jejich už, než strast jest lásky,
mne soucit schvátil neskonale vřelý
s tou ženou, která lila s prázdným srdcem
v dav zbledlý neřestí, ze zlaté číše
tu rozkoš zatracení... Zabloudilá!
A smutně děl jsem: Pane nehoden jsem
tvých hodů, vím to. Odříkám se hříchu,
však nelze mi, bych pozapomněl zcela
té, která padá tmou tak opuštěna!
Tak opuštěna! Jedině má soustrast
ji doprovází na té pouti bídou!...
Já hlavu nezved’, cítil jsem však úsměv
jak záři vnikat v duši rozbolenou
a bylo mi, jak byl by Kristus řekl:
Ty miloval’s a bude odpuštěno
ti mnohé pro tvou lásku, ač jsi bloudil! –
Proč věříš však, že soustrast tvoje větší
jest s onou ženou, než mé smilování?...
Tu pozvedl jsem hlavu rozradostněn,
však sen můj rozplynul se v této chvíli
a potem zbrocen na loži jsem ležel,
a zsinale se měsíc němý díval
v mou komnatu, a psa jen slyšet bylo,
jak tiše vedle lože, spící, dýchal.
To sen můj by o Kristu. Sen jen byl to,
ne vidění. Nebyl jsem na té výši
(a posud nejsem), vědomí kde jasné
o totožnosti bytosti je naší –
(ač podřízené) s prabytostí Boha,
v tom stavu nebyl jsem, kde stvořitelem
tvor z něho vzniklý, mluví s ním, jej vidí
svým zrakem duchovním... To sen byl pouhý,
a neřekl mi ve snu onom Kristus
víc, než bych vyčíst mohl ze slov písma,
jež mluví ke každému jako ke mně.
Přec onen sen mi útěchu dal velkou,
neb myšlénka, že ta, již miloval jsem
tak strastně někdy, bloudí ve tmě hříchu,
že kráčí cestou, která v kal se ztrácí,
vždy mučila mne, i když strast jsem vyrval
už ze srdce tu sladkou, minulosti
když pamět její dávno náležela...
To slovo ve snu Kristem pronesené:
„proč věříš však, že soustrast tvoje větší
jest s onou ženou, než mé smilování“ –
mě nadějí tak zářnou konejšilo!
Ó Bože, kračela tou cestou spásy,
o níž se sama snivě zmiňovala
v svém dopisu?... „Snad dojdu spásy,“ psala...
Snad došla jí!... Ó, onen kout v mém srdci,
hrob kde jsem vykázal jí, méně bolel,
vzdech pouze vanul tam, jak zašelestí
van v jívě nad rovem... Pak bylo ticho...
Od toho dne jsem začal sil nabývat,
ač dlouho ještě nevstával jsem s lože,
a lékař ještě vážně na mne hleděl.
Já usmíval se tiše, když chtěl klamat
mě dobrosrdečně, když začal mluvit
o nebezpečí, které pominulo.
Já nelpěl na životu, nevolal jsem
však na se smrt. Ať zemru nebo žiju,
to stejné jest, když Bůh mne nevyloučil
jen z paměti své... Ale jednou přece
strach napadl mne velký, když jsem cítil,
smrt že je blízká, že už po mně sáhá:
můj nový život plný kajicnosti
tak krátký byl... Zda stačí pro mou spásu?
Však rychle nabyl jsem zas rovnováhy:
ne délkou může měřen býti život,
však intensitou, kterou jsme ho žili,
a tak i lítost vzešlá z našich hříchů...
Tak byl jsem tedy kliden. Krise klesla
a poznenáhlé přišlo uzdravení,
a život dále spěl jak před nemocí.
A přišlo k stavbě kostela. Co říci
o jeho osnově a provedení?
Jen to, že činil vše jsem s velkou láskou,
že nevzešla mi z toho žádná sláva,
že neproved’ jsem žádné velké dílo.
Je prosté, zbožné slovo také dobré,
ač třeba není porovnat je s žalmem.
Kdo hody strojit nemůže, dej chleba.
Já stavěl chrám tak vroucně, jak se modlím...
A to, o čem jsem tenkrát zbožně blouznil,
v den osudný, když nemoc moje přišla,
tož o království božím, spáse lidstva
a úloze, jež lidu mému dána –
to nepustil jsem také s očí, z ruky,
když uzdraven jsem zase myslil, jednal. –
Však jak ten chrám jsem stavěl beze slávy,
tak snažil jsem se stavět beze hluku,
jen v pokoře a s láskou svoji vrstvu
ve zdivu chrámu lidstva budoucnosti.
Já málo měl, co bych dal do základu,
jen srdce svoje, dal jsem je však zcela.
Z těch dělníků, již se mnou budovali
chrám boží v lese, učinil jsem bratry.
Mně na počátku vadila však plachost,
já nevěděl, jak s nimi promluviti,
by slova moje šla jim přímo v srdce.
Zeď obapolné nedůvěry trčí
tak chladně mezi námi, které „pány“
lid nazývá, a mezi lidem samým.
Ji poraziti nebylo mi snadné.
A jak se mnohý z lidu zdál mně tupým,
když přede mnou se prostě uzavíral.
Byl jeden mezi nimi zachmuřený,
byl nádenníkem. Nikdy nemluvíval
a nedbalý byl v práci. Onemocněl
a šel jsem navštívit ho. V koutě vlhkém,
kde temno bylo, s matkou starou seděl.
Co je vám? tázal jsem se. Místo něho
mně matka jeho, žena poloblbá,
tak odpověděla: Je skoro slepý!
Co ze mne bude? Hoch můj obával se,
že z práce bude poslán, když to vyjde
tak na jevo, že téměř nevidí už.
Teď dál už nemůže. A doktor byl tu
a do Prahy ho posílá. Ach, Bože!
Co bude z něho? Zrak tam jistě ztratí!
V tom špitále je samá jenom hrůza! –
A plakala. On mlčel. Pravil jsem jim:
To neštěstí je velké, ale pomoc
se hledat musí. Nezoufejte přece.
Snad peněz též nemáte na tu cestu?
Zde vezměte a Bůh vás doprovázej. –
Šel od nich smuten jsem. Proč nedovedl
jsem mluvit vřeleji a s větší láskou?
On byl tak tupý, ovšem nepromluvil!
Chlad z něho šel a tak mne odpuzoval. –
Však ráno šel jsem zase v bídnou chatrč.
„On nechce jet!“ mi žalovala matka,
jež seděla zas v temném, vlhkém koutě
na tomtéž místě jako včera večer.
Proč? tázal jsem se téměř s nevrlostí.
Tu posléz promluvil on sám a pravil:
„Je matka stará, nohy sotva vleče,
a nemám, kdo by ved’ mě na stanici
a posadil mě do samého vozu.
Tam tolik vlaků jezdí, mašin hučí,
a nevidím! Pod kola přijdu jistě...
Ne o můj život jde, kéž se mnou konec!
Však mašinista do trestu by přišel
a o chleba, a má snad ženu, děti...
Tak nepojedu...“ Stará jeho matka
v tom vlhkém koutě kývala jen hlavou
a řekla po něm: „Přišel by do trestu
ten mašinista. Má snad ženu, děti...“
Mne polil stud. Ten člověk byl mi tupý,
ten ubohý, jenž v neštěstí a bídě
ne na sebe jen myslil v první řadě,
jenž o neznámého mu mašinistu
se více bál než o svůj vlastní život!
Já za ruku ho vzal. Už netrčela
zeď mezi námi. Dovedl jsem mluvit
a bratrem byl jsem jeho v této chvíli.
Ó, jaké dal mi velké naučení!
A v prostotě své ani nechápal to,
co pro mě učinil, a děkoval jen
za pomoc, kterou jsem mu, chudou, dával.
Ta zeď, ta zeď! Už byla poražena,
a od té doby dovedl jsem mluvit
se svými bratry. Obec utvořil jsem
kol sebe malou, volnou. Pojila nás
hned od počátku pouze naše láska,
a starším byl jsem pouze jejich bratrem
a proto rad mých dbali. Jaké rady?
By, jak to Kristus káže, milovali
se vespolek – a v tom je zákon celý
a spása společnosti. „Nepracovat
jen o pokrm, jenž hyne, ale o ten,
jenž zůstává k věčnému životu nám
a který člověka syn dá nám“ – toto
jsem často volal v jejich paměť z písma.
Ó, každý den dal příležitost sterou,
jim ukázat, jak bez Krista jsme bídní
jak bez života, prázdní, beze síly!
Ta prostá srdce byla učenlivá,
má slova v nitra jejich zapadala,
a nebylo mi nikdy třeba kázat,
jen prostě mluvit, krátce, ale ruku
jim tisknout bratrsky...
Kdo Boha ctí, ať neklaní se modlám. –
A největším jest hříchem neuměti
cíl vytknout si a ideál svůj stvořit
a neuměti věřit, že se vtělí
ten ideál. Ó, doveďte jen chtíti,
své spasení vší silou duše žděte,
a spasitel nám přijde! Přijde jistě
syn našich tužeb, budou-li dost silny,
by oplodily Osud. Bůh jej sešle,
když celým srdcem o něj volat budem!
Ó, cítím to, že duch už jeho stvořen,
však vtělen ještě není, neboť touha
ho naše ještě z limbu na zem trhat
se neodvážila! Ó, malomocnost!
Tu touhu aspoň budit snažil jsem se
v tom našem sbratření. A snivý pohled
i v zracích jinak nevýmluvných mnohdy
mne odměnil za vážnou moji snahu! – –
Chléb tedy tak jsem lámal s bratry svými
po celou dobu stavby chrámu v lese,
číš, z které ideál vespolek pili
jsme tenkrát, dřevěná jen byla prostě –
však vím, že jsme se marně nenapili.
Chrám dostavěn byl. Mnozí odcházeli
chléb každodenní svůj si jinam hledat.
Já sám pak ze vsi stěhoval se v město,
to malé, zapadlé, kde posud žiju
tak tiše, chudobně a v blahém klidu,
že Bohu děkovati nepřestávám.
A zase kolem sebe bratry sbírám,
chléb s nimi lámu zas a pijem z číše
té dřevěné, zas víno ideálu...
Jsou rány, které zasadil mně život,
už zaceleny... Bůh je dobrý, dobrý!
Já v prsa bil se, zkrotil svoje vzdory
a mnoho plakal jsem, však přišla spása
a odpuštění... Duše moje půjde
snad výš a výš... až moje já se ztratí
v Tvé vůli docela a v Tobě, Bože!
Děl svatý Augustin tu jasnou pravdu:
„Je srdce naše bez klidu, ó Bože,
až v Tobě spočine.“ Ó, spočiň, srdce
ty moje, někdy bouřné, posléz v Bohu!