A sotva že nás ukryl sloupu stín,
v síň vešla velká, šerá vlčice,
a přímo k ohni vyjíc běžela.
Div netušený zrakům zjevil se:
U ohně spadla k zemi šerá srsť,
a bledá žena, krásná, vysoká
tam stála s očima tak tmavýma
jak zimní noc, plnýma divých snů.
Hled její plachý těkal po síni
a bílé ruce hřála nad ohněm.
Čím dál tím více zmocňoval se sen
těch plachých, divých očí vlčice,
až v spánek klesla těžký, hluboký.
Tu vešel Chobol, pozved’ vlčí srsť,
a kynul, bych s ním vyšel ze síně.
U brány hradu v pravo stojí dub,
před dubem balvan leží omšený.