Již k domu jeho shrnuly se davy:
lid, přízeň, pištců sbor, jak písmo praví,
a onen žal, jenž svíral duši otce,
i v jejich nitro sáhl přehluboce,
vždyť cítil každý hořkou jeho ztrátu.
Jak lilie, jež skví se v slunce zlatu,
tak kvetla v domě dceruška mu něžná;
nach retů jejích, úběl čela sněžná
až dosud nepoznaly žití ostny,
vždyť všeho skytal jí dům otce skvostný.
A byla mrtva! Se třinácti jary
ji s pláčem v černé uložili máry,
kde třetí den již dřímá spánek věčný,
an kolem žal a pláč zní nekonečný.