Umřela již píseň kouzedlná!
Pusty hradu královského dvory,
pusta síň ta dříve slávyplná,
kde se panstva zlaté skvěly sbory,
pust i stolec královny jest jasné. –
Chvěje král se, zlatá skráň mu hasne,
a an strach mu do duše se vkrádá,
matným okem kolem s trůnu bádá:
není panstva, jež se v síni skvělo,
králové i křeslo osiřelo,
když pak do sloupení zrak mu vpadne,
jako mramor bledá tvář mu schladne:
o meč vzepřen, pláštěm zahalený,
zůstal v síni kat jen zamračený;
oči rudé na krále upírá,
jichž se obvod šíř a šíř rozstírá,
až jak dvoje slunce zkrvavělé
žárem plní síně klenby celé:
jako loďka, jež se v vlnách boří,
v krvavém se stolec ztápí moři.
Vrhá z trůnu král se hrůzou jatý,
za ním podnož prestolu se kácí,
volá, avšak hlas se v hrdle ztrácí,
z komnaty se vrhá do komnaty,
po sloupeních, pustých chodbách těká,
vlastního se stínu s hrůzou leká –
až se opět v prvou síni vrací.
Za ním panoš v chvatném vpadl spěchu
ouzkosti pln, prázden všeho dechu.
Okem matným král po síni bloudí,
do níž oknem ranní zář se loudí.
Stojí trůny, nachem zahaleny,
a tam v zadu mocném ve sloupení
není kat ten rudý, zamračený –
paprsk tam jen kmitá pozlacený.
Králi k nohoum tu se panoš sklání:
„Mocný králi, hrozné jakés snění” –
bylť ten obraz živý přelud zdání –
„pobouřilo v spánku duši tvoji.
Stál jsem strážcem před ložnice stanem,
sám jsi strhl zmítán v nepokoji
závoj stánku, pod nímž lože stojí.
Spatřil tvář jsem – o přejasný králi –
nevím, co ty vlny zvěstovaly –
tu se v hřmotu stánek lože kácí,
a již v síních tvá se noha ztrácí.
Odpusť králi, snad to vina moje,
ty že vnikly v duši nepokoje.” –