Sotva Křehotínští s „velké“ přišli domů,
sotva k polévce si knedlíčkové sedli,
bez níž neděli si myslit nedovedli,
na náměstí náhle jako rachot hromu
ozvaly se bubny. V téže také chvíli
hlavy zvědavých se v oknech objevily.
Prostřed náměstí, kde stará kašna stojí,
umělců dvé v pestrém, fantastickém kroji
tluče do bubnů; teď mužská polovice
křičí z plných plic, že o hodině třetí
vyletí si muži, ženy, starci, děti
do zádušních lesů, tam, co s borovice
vlaje velký prapor. „Rrrračte, dámy, páni,“
– hlasem vřeštivým své končil provolání –
„letět s námi, máme pro tělo i duši
požitků tam plnou připravenu nůši,
nebudete toho jistě litovati;
velcí ,šesták‘, děti polovičku platí!“
A zas oba bubny svorně rachotily. – – –
Páni kluci, nejblíž umělcům co byli,
tvrdili, že v triku pana principála
skrývala se suchá lýtka pojezdného,
druhá postava pak zavalitá, malá,
která velký buben tloukla vedle něho
v krátké suknici a svůdně vystřižena,
nebyla prý vůbec ani žádná žena,
než dle tučné brady oholené čistě
pana starého v ní poznávali jistě.