Na skálu vystoupí Pstros,
pyšně pozdvihuje nos;
vyučenec nočních sov,
mladý on jest filosof.
Nehledě v pravo ni v levo
vidiny dává v jevo:
„Co nemyslím, pro mne není.
Co si myslím, na mou víru,
skutek jest;
na mou čest,
důkaz vedu z papíru,
jejž před sebou mám,
z něhož předčítám.
Oči-li svoje zamhouřím,
ani ten papír neuzřím;
to jest mimo pochybení.
Vy-li oči zamhouříte,
již ani mne neuvidíte.
Nuže tedy,“ dopoví –
„syllogismus hotový: –
co by bylo,
aby bylo,
jestli chcete,
pomyslete,
stvoří vám to pomyšlení;
mimo pomysl ničeho není.
Ničehož Vám netaje
řku: to je jádro mé filosofie,
to se vkoření, v květ rozvije
a v ovoce uzraje.
Zde Vám skládám foliant,
zaň by nestyděl se Kant,
ani Fichte, ani Hegel,
ani Salát, ani Schlegel. –
Co myslíte, pane hoste?
není-li to
nemýlný to
výrok pravdy prosté?“
ptal se nyní Osla Pstros.