Před hradní pak bránu když tu dojel,
před branou, hle, kopí zaraženo,
k němu vraný přivázaný koník,
před vraníkem ovsa nasypáno.
U vraníka mladý Maksim sedí,
podle něho v pravo stará máti,
a ta pláče a ta ruce lomí,
podle něho v levo krásná děva,
a ta těší a ta usmívá se.
I má junák před sebou tu bílý
na koleně list a v ruce péro;
černým perem píše na list bílý,
co naň píše, černétě to písmo.
„Dože,“ píše, „dože nad Benátky,
druhdy milý, bývalý dnes tcháne,
černé, hle tu, píši tobě písmo, –
čern, jak ono, od dneška mně život!
Pročež, dože, zdvihni to své vojsko,
s vojskem sivé sokoly dva pošli,
syny svoje, svaty druhdy moje,
na nešťastný Žabljak náš je pošli,
milou ať ti zpátky vedou dceru!
Nelíbanou, jak nám odevzdána,
neobjatou posílám ji tobě!
A nač mně teď, nač pak vše to panství,
všecka ta má dědina, ta sláva?
Do světa já do širého půjdu,
konec světa bídný někam zajdu;
caru Turku posluhou radš budu,
na Žabljaku než bych na nešťastném
v žalosti sám panoval a v trudu!“