To byl průběh, jak se líbí asi všude, –
a dobře péru umdlenému slouží;
ať milenci se na chvílenku souží –
když jenom v konci přece svatba z toho bude.
A věncem zavírat by mělo se to vždycky;
dal víc by vnady taký život světu,
než ten, kde mnoho trní – málo květů,
tak zvaný „život všední“ čili prosaický. –
A chopil by se mužně rekovného meče
snad potom rád i mnohý z oněch lidí,
jimž darmo na léta se líně život vleče,
an sotva cíle jakého v něm vidí. –