Pak nechali ji, krví zbrocenou,
na pustém vyprahlém tom hřbitově,
kam byli zavlekli ji k popravě...
Pal slunce k novým mukám omdlelou
když probudil, když celou bídu svou
teď znova chápala, když bez vlády
jak odhozená, zavržená věc
zde ležela, bez duše jediné,
tak sama, sama ve svém neštěstí,
že přála si, by ještě stál tu kat,
by luza ještě urážela ji,
tu člověčství poznala celou tíž
a viděla, že spása jediná
jest nebytí, a oči zkalené
se k nebi obracely, ke skále
nad hřbitovem tak příkře stojící,
a prosily tu skálu, nebesa,
by na ni padaly, ji pohřbily...