Ó, nech mě na svých ňadrech zpočinouti,
má družko z dětství ztraceného ráje,
hřích pěnou smej a pak mi ustel v proutí
svých mladých vrb, než v jiné prchneš kraje!
Kde otvíráš své plné rámě dvojí,
tam na prsa mě stiskni vášní divou,
že až se ono rozhárání spojí,
juž nezřím slunce loučiti se s nivou,
mě život rve a smrt mě odkopává,
teď na mém čele je a v nitru láva;
chci ochladit ji ve vln jarém zjevu,
chci s vámi, reci, duši pro úlevu
a ránu srdce bědně rozjízlenou,
blah vámi posvěcenou vymyt pěnou;
ó sečkejte; když žití budu zbaven,
i běs mých ňader v pekle znikne znaven!
Hle, hle už zase zuby na mne štěří!...
„Zhyň, pse, zde máš.“ A v prsa pěstí deří,
a dravčím skokem do řeky se vrhá...
Proud rozlícený do středu ho trhá,
však tam, kde kolem sítin stranou bočí,
a pěnu s pískem na mělčinu vrhá,
ven tlačí jej a v matné plvá oči,
a vlna vlně na pomoc se nese,
a na břeh vratmo, ven jej vrže řeka.
Živ, odmítnut, jak osyka se třese,
než ve přízraku jiném znova těká...