Složili své břímě zemdleni
v trávě zarosené, v zeleni.
Sedli pod hložinou, oddechli si,
staré hlavy v pěstě opřeli.
V němý smutek duší jich se mísí
ptačích písní jásot veselý.
Neznámý snad přírodě i Bohu
byl ten smutek lidský u kře hlohu.
Před zátopou světla, jež se valí,
oči zvyklé tmě se zavíraly. –
Závěta vzdych těžce. Rameny
lomcoval mu vzlykot tlumený.
Šeptal: „Bože, co se děje se mnou?
vše se halí v jakous chmuru temnou.
Sním-li? řekněte mi! – ó, ne! vím:
zde jsem, – slunce vstává – pod oblohou
všechno svítí žárem plamenným,
a zde mezi květy u mých nohou
moje dítě mrtvé – jako klas
podťatý tu leží. Vím, dnes v noci
ze sna probudil mne divný hlas,
jak by kdos mne volal ku pomoci.
Roztřásla mne hrůza. S předtuchou
na nohy jsem skočil, bez prodlení
po Blažence ptám se – nikde není!
Ó, já věděl dosti! – Nocí, tmou
volal jsem a hledal stopy její,
ale dech se ztrácel v beznaději –
Tušil jsem, ba věděl, – mrtva jest!
hledí ke mně s výše hvězdných cest.
Osud, který černým vírem splavil
naděje mé všechny, syna mi
vyrval, v dálku odnes vlnami,
ve svém zuření se nezastavil,
musel urvat v kalných proudech svých
i ten kvítek s břehů podrytých!“
Sepjal ruce. „Všechno ztraceno je,
všechna naděje a štěstí moje,
všechna práce, v rum a trud a žal
celý život se mi ztroskotal!“
Po bok mrtvé dceři padl k zemi.
A byl strašný stařečkův pláč němý.