Pryč, hnuse hrobový! Pryč, hrůzo tlení!
Svou truchlokrásnou tvář mi, Smrti, zjev –
tu slavně tajemnou, sen hvězdný v čele
a na rtech blaze konejšící zpěv.
Tak blízka zdáš se mi v tom okamžení,
ty říše záhrobní, tvé cítím chvění,
tvá náruč tajeplná kol se stele,
zní k uchu tiše nadzemský tvůj hlas –
Jak chtivě naslouchám! Jak toužím vřele,
bych pojal velký nesmrtnosti vzkaz!