a štkání mocné udusily hlas,
a celá chvěla se jak v bouři strom,
když náhle přepadne jej severák.
On v náruč chopil ji a k lavičce
ji táhnul, pod hermou jež omšena
se tměla, kynouc vhodným útulkem.
I cítil v náručí svém, v loktech svých
to sladké tělo nyní teprvé,
co tušil dřív, nad slunce jasněji
mu svitlo, sotva ženy krásnější
by našel v světě... dýchal ve tvář jí
a dlaně třel; když přišla k sobě zas,
tu vyprávěla vše mu podrobně,
co Perieres řek’ jí před smrtí:
jak litoval jí, bohům na vzdory
jak přál si, její krásy zralý květ
by blažiti moh’ ještě jiného,
ne schnouti v pochvat stáří nečinně,
květ, jenž se ani plodu nedočkal.