Na zvláčené pole zlaté zrní padá,
mozolná je zvolna k zemi vrhá dlaň,
jak by držet chtěla, čeho stále strádá,
a rozsévač prosí: „Bože, setbu chraň!
Kéž by vyklíčilo hojně z každé brázdy
štěstí rodné zemi navždy, navždy, navždy;
aby pyšnila se jako žena mladá,
k drahému když dítku zlatou chýlí skráň.