V den, v němž narozchodnou hosté stolují,
Od západu slunce zdvíhají se mračna,
K Žibřidovu táhnou, kdež se stavují,
Krásný den své tratí jasnosti,
Zemi přikrývají hrubé temnosti,
Totě věc všem přezázračná.
V Marsově jak škole vycvičený vůdce,
Žádostí když bitvy srdce jeho hoří,
Armádu svou šiky kunštovnými
Stahuje, by nepřítele škůdce
Setřít mohl s muži udatnými;
Pak se přihotoviv s opatrností
Hřímá kusy, ohněm pálí, mečem stírá,
Nepřátel krev cedí bez lítosti,
Vše, co žije, krutě hubí, moří;
Tak tu nebeský rek sylné vojsko zbírá,
Na větrových křídlách k Žibřidovu táhne,
K vraždné zbroji trestu sáhne,
Připadá naň s hrozným blýskáním,
Jako z tisýce děl velkým hřímáním,
Házý ostré střely do rozkoše domu,
V němžto Žibřidovi hosté hodují,
Tito rukama již lomí, bědují
Pozdě! nebe zůřivého
Pohrůžky jsou pravé tak, jak sliby jeho.
Jeden z rachotícých hromů
Stolícý houff na zem porazyl,
Cklenice y okna vesměs pokazyl.