Jediné slůvko z medosladkých retů,
jediný úsměv, jedno políbení
vtisknuté v tlusté, trudovité líce
němčíka Dittla tam u vodometu
v zámeckých sadech vykonalo více
než hluchých vašich houfnic burácení.
Jak chvěl se kuchtík, prudkým lásky žárem
jak sádlo v pánvi něžně rozplývaje,
jak hořely mu líce tmavorudé,
když opit žárem horoucích mých hledů
u nohou mých se svíjel přísahaje –
„že štiku, jižto při tabuli zítra
Anežce, pánu, předkládat bude,
promísí zrnkem nejprudšího jedu“...