A že na ni zraky chrpy
Tmavé obrátiť se snaží,
Na vše matka zapomíná,
Sebe nezná, má jen syna,
Vroucí slzou blaha vlaží
Líce vrásek, k němu chýlí
Rety zvadlé k políbení,
Jež ne medem – srdcem cení
A ne žárem – láskou zdílí.
V jeho zraku pohled topí,
Jak by práhla v nitro vstoupiť,
Z něho žaly poodkoupiť
Ve hruď vlastní jejich kopí
Vpustiť. A kdy z jeho retu
Vzdech se k sluchu vymkl maně,
Bylo jí, jak kdyby v ráně
Staré kvasil do zánětu
Nový bol. „Mé dítě zlaté!“
Řekla ona a žal nedal
Mluviť dále, jen zrak hledal
V duši věkem pozaváté
Květy, jež by mohla svíti
Na věnec kol chmurných skrání
Vítka, jimi pustou pláni,
Ducha jeho oživiti
Novou setbou – a v tom skytla
Se jí myšlénka tak plodná:
Prošla ji až dolů do dna
A i na dně leskem kmitla,
Hvězdou plála, prolétla ji
Ducha křídlem až v tu hvězdnou
Výši a s ní v hloubi bezdnou
Zří, jak září a s tmou spájí
Zlatých paprsků své světlo.
Uznala ji vhodnou býti,
Důvěří v moc její, sytí
Vítězstvím, jež v ní by vzkvétlo
Nad porážkou chmurné zbroje,
Jež v šik stála pod řas stínem
V modru oka hrozíc klínem
Rozraziť ty světel voje.