I my dnes dluh svůj oplácíme dávný,
dosť pozdě sic, leč s vděkem stejně vřelým,
se srdcem nadšeným a čistým, celým!
A tu, kde strmí k výši Tábor slavný,
ta první obec v dobách českých květů,
krvavých ovšem, ale plamenných,
to místo reka Trocnovského kochané,
zde nechať duch náš rozepne se k letu
do končin idealů kýžených
a k novým činům slávy rozvane!
Zde na té půdě, kterou slává světí,
tu němou přísahu ať každý šepce z nás,
žeť jediné jsme matky vlasti děti,
že lásku Taboritův máme za odkaz,
a milujeme se tím čistým pláním,
jímž každý národ chráněn před skonáním!