Smích paní Černé přerušil má slova, –
v líc pohlednu jí trochu rozmrzele.
Oh, v jaký divný posměch jedovatý
se náhle dala, až jí vlhnou oči. – –
S bílého prstu sňala kroužek zlatý
a rozpustile přede mnou ním točí.
Já zbledl náhle. – Prsten s ametystem!
můj prsten, bože! – ona, ona tedy
to byla tenkrát s hvězdou v oku čistém,
na mladé tváři s nevinnosti pelem,
s andělskou duší, s jasným, bílým čelem? –
A v překvapení rozčilením bledý
jí do očí se bez myšlenky dívám.
Jak divoce se, jedovatě směje!
a možná mně snad? nepokoj svůj skrývám,
však trochu hněvem srdce se mi chvěje
a krůpěj potu na čele mně stojí. –
Ni na okamžik smát se nepřestává,
a jestli již se trochu upokojí,
jak mluvit chci, zas do smíchu se dává.
Já v rozechvění hněvem rdím se, blednu.
Co znamená ten výsměch neustálý,
jenž do tváře mne jako oheň pálí?
A mimovolně obě ruce zvednu
a jako dítě zakrývám si oči.
Jsem zmaten zcela, hlava se mi točí
a srdce v prsou nepokojně buší, – –
ten hrozný smích mně otravuje duši. –
Což ve smíchu svém nikdy neustane?
Já cítím, kterak pot mi s čela kane
a v resignaci dolů hlavu chýlím. –
Ó, smilování! dosti, nebo zšílím! – – –