A rytíři galantní, bezbožné kněžstvo si pod ní sedalo,
své záletné paní, jež vzdychaly po dobrodružstvích, si hledalo,
ty paní, jichž flanderské sukně hrou měnivou, blankytnou, stinnou
za podzimů zvichřeny leskly se sobolí kožešinou,
jichž od loktů visící cípy stínily milencům hlavy
do klínů jich zabořené v umdlený večera skon.
To podzimní večer voněl... Ó, lípo, tvých větví vzdech lkavý.
Jak blýskaly drahokamy rozepiatých spon.