A časem tím seděli pastýři
u chladné, stříbrolesklé studánky
na mezi paseky, kde ranní chléb
si dělili, a tiše opodál
se stáda jejich pásla nečetná.
A mezi nimi o strom podepřen
na mechu seděl cizí, bledý muž.
Tvář jeho smědá byla jako bronz,
zrak krásný, avšak mlhou obestřen,
a bohatýrské tělo zlomeno
jak velkou trýzní. Poutník z daleka,
byl v lesích zbloudil, zlá kde choroba
jej smrtně stihla. Marně pastýři
mu léky podávali. Vzdávali
se naděje, a smutni hleděli
na trpícího právě, podivná
když z lesa píseň teď se ozvala,
tak duši jímající, nezemská,
že zdálo se jim, nikdy podobnou
nebyl slyšel starý, vlhký hvozd.
Ó, jaký byl to cizorodý pták,
jenž tyto zlaté zvuky v ticho lil?
Chléb padal udiveným z rukou v klín
a chorý muž zved’ hlavu, zachvěl se,
a na tváři jak slunce paprslek
mu zahrál úsměv... Nicoletta v tom
se v záři slunce, v třpytu rosných trav
na kraji lesa, bílá, zjevila,
jak letní oblak v tůni azuru.
A vidouc muže, zamlčela se,
a s úsměvem, jak zora spanilým,
jim pozdrav kyvla... „Feja!“ šeptali,
a žádný nehnul brvou, nemocný
jen zalkal, jak by volal o pomoc.
Tu dívka soustrastně mu v bledou tvář
se zahleděla, přicházela blíž,
a položila vzdušnou ruku svou
na čelo jeho, květem zroseným
se dotkla zraků jeho horečných,
a sladce pravila mu: „Pověz mi,
co trápí tě, co bolí, ubohý?“