Šťastna Běla políbila
ruku svojí tchyni:
„No, tak zdráv je?“ – „Byl-li dříve,
dvojnásob je nyní.“ –
„A jak spinká?“ – „Jako dudek,“
rychle matka praví,
„mátě spánek pěkně stejný,
tichý, nelekavý;
k ránu se jen plačky budí,
rád on bumbá, pane,
Baruška hned ohřeje mu
mléko přichystané;
z ucháčku s tím zlatým proužkem
na ohnutém kraji
nejraději malinová
ústa jeho ssají;
sám si ručkou přidržuje,
spodní rtíček špoulí,
bumbá, bumbá, spokojeně
v náruči se choulí;
oddechne pak, usmívá se,
ke koši se tahá,
ospale si prozpěvuje:
„Hahá, hahá, hahá...“