Rozprostřela chladná noc 
Nad lesy bezhvězdné roucho;
Studený vál vítr lesem
A po listí starých dubů
Tuhly tiché slzy noci.
Skryla zvěř se do svých doupat,
Spalo ptactvo v teplu hnízda,
Jen dvé ještě dravých ptáků
Bdělo v stínu černé jedle,
Po kořisti číhajíc.
Po kraj lesa, pode skálou
Stojí dvé zlých zákeřníků,
Jinoch jarý, šedý starec.
„Co se bělá,“ vece jinoch,
„Co se bělá cestou s hory?“
„„Snad to Lůna pobluzuje
Ve vrcholích tmavých jedlí;
Nebo labuť časně vstává.
Snad dokonce z dalné vlasti
Druh jde tebe navštiviti,
Či milenka k tobě spěje.““
Zachvěje se jinoch jarý,
Odhovoří jemu tíše:
„Ba jest to jen nový sníh,
Dávno zašla bílá Lůna,
Labutě již pryč odtáhly,
Vlasti neznám ani druha,
Milenku jsem neměl žádnou.
Vlastí mou jest temný les,
Druhem meč můj ocelivý
a mou mílkou černá noc.“