A pomalu šla chodbou k zahradě,
šer noci právě byl se rozplynul
a slunce vycházelo v slávě své,
a otevřela dvéře dokořán
a chtěla nohu klásti na stupeň,
na prahu ale něco leželo –
to člověk byl, a Pia vykřikla,
že ptactvo polekaně umlklo
u studně na kamenné obrubě,
že celý dům jak z hloubi zalkal s ní –
ten krvavý a bledý umrlec,
to Sandro byl, a Pia vrhla se
do prachu vedle něho, líbala
mu ústa, oči... krví třísnila
své bílé roucho, pustit nechtěla
jej z objetí, i když teď přiběhli
a Nello od něho ji trhat chtěl.