Aj, zdá se mi, že ovál také tebe
zlý duch, jenž srdce mládeže nám střebe.
Ten, Boha pravého kdo se v pravdě vzývá,
též jménem jinakým ho nenazývá
než oním, jehož svaté hlaholení
od pokolení znělo k pokolení
a z pradávna jež sklání věky všemi
skráň věřících ve vroucí úctě k zemi.
Ó jméno velebné nad všecka jména,
kéž tebou celá zem je naplněna! –
Ó věř, já často sníval nad básněmi:
Být poetou, jak chtěl bych žárným vzletem
vznést ducha perutě kam nejvýš moha
a nejvzácnějším poesie květem
jen Boha dařit nadšeně, jen Boha,
své fantasie nejvábnějším sněním,
vší něhou, kterou vdech’ v mé lyry strunu,
vším kouzlem řeči, rythmů libozněním
pět chvalozpěv na stupních Jeho trůnu.
V den jarní, jaký dnes je, tona zorem
ve vnadách nejluznějších díla Jeho
pět magnum canticum, v něž valným sborem
by slévaly se hlasy tvorstva všeho.
„Buď Bohu čest!“ by pělo modré nebe
a skřivan v něm by plesal: „Chválím Tebe!“
„Po květech kráčej mých!“ by znělo z trávy
a z vod: „My zrcadlem jsme Jeho slávy!“
Z mlh v dáli stoupajících na oblohu:
„Dým země obětní se nesem’ k Bohu!“
Pod lískou petrklíč by s anemonou
ve vánku šeptaly: „Dech Jeho vane!“
a v sadu růže: „Přijmi oběť vonnou!“
a lilie: „Jen Tobě zářím, Pane!“
Lích mladá setba šuměla by zticha:
„Já chystám svatý chléb do Tvého domu!“
A pupen révy: „Já krev do kalicha!“
A včely bzučení: „Já světla k tomu!“ – –
Tvůj zrak mi dí, že slyšíš Máchu zníti
z mé kantáty mlh, ptactva, vod a kvítí –
nuž, nemám zpěvných darů, opět pravím;
jen vůle stejné přál bych pěvcům pravým.
Však listy čekají tam na odvěty –
Ty, šťastnější, se tady vesel s květy!