Juž u zdi smělý junák stojí,
A vzhůru zrak svůj napíná,
A vzhůru stírá náruč svoji,
Kde milostná dlí dívčina.
Neb z loďky letné ještě z dáli
Juž zraky jeho po ní plály,
Anať mu šátkem kývala
A čile k spěchu zývala.
Tu junák šeptmo zapíská.
A děva s svého hlediska
Pomizla jako hvězdy svit,
Když s nebes báně její třpyt
V táhnoucím ohni k zemi letí.
Než zvuk, jenž jak zpěv kosův zněl,
Když touží skrytý v husté sněti,
Ve mživé dáli zvolna zmřel:
Tu dívka v nejmilejší vnadě
Na střechy květné balustradě
V milostném žertu vzejde náhle.
Jsou slavíka to zpěvy táhlé,
Když milencové hovoří?
Či růže vzdechy vyslovené,
Když jara v náruči plamenné
V zardění lásky zahoří?...