Co štěstí, žalu měl kdy český krov,
svou dílnou nechal’s jásat, lkát a snít:
hru dítek, úsměv dívčí, krbů klid,
vzruch práce, – až k té písni na hřbitov.
Leč nejhloub zněl z pod kladiva ti kov,
když ohlas minula jím začal hřmít;
to dunělo jak rány mečů v štít,
tu rachot vozů vzduchem otřás’ znov.