Vévoda v posled řídil dlouhou prosbu
ke králi francouzskému, by své tetě
domluvit hleděl, nežli pozdě bude.
Rex christianissimus poslal na to
inkvisitora svého do Ferrary,
byl Oritz to, pes vzteklý, který dávil
už leta Hugenotty po Francii.
A Oritz přišel, sladce mluvil, káral
a potom hrozil – Renée stála pevně,
tu Oritz běsně odhodlal se k skoku:
dvě dcerky její, luzné krasavice,
jedinou radost v pozemském tom žití,
– neb vévoda jí mužem byl už dávno
jen podle jmena – odvedli jí s očí,
jí sluhy vzali, propustili paní
a Madame samu dali do kastelu
jak vězně nebo lupiče. Dvě ženy
k obsluze měla, která zvykla vidět
kol sebe hlučný dvůr, jak směl to žádat
rod její pyšný, postavení slavné.
A den co den k ní docházely hrozby:
že nikdy neuvidí dětí svojich,
že jeptiškami budou záhy jistě
v klášteře dálném; pro kacířství její
prý papež rozhodl se odnít navždy
Ferraru rodu Este – a syn její
v cizině někde živobytí hledat
si bude musit – pouze vinou její.
Tak bičovali hrůzou duši její
a tesknost samoty jim pomáhala.
Rok necelý – a Madame Renée klesla.
Stařenka zevnějškem – ne podle roků –
z kastelu vyšla, k zpovědi ji vedli
a zpovídala se dle řádu římských.
Muž její, vévoda, zhas záhy na to,
a syn na přímou žádost papežovu
ji prosil, by se navrátila v domov,
v francouzskou zemi. Po třicíti letech
se navrátila zlomená a svadlá
bez dětí, rodiny a katolička
v zem, kde teď vládne nepřítelka její,
ta Catarina z rodu Medicejských. –