A z kamenného hrobek podsvětí
jak v soudného dne bleskném úsvitu,
postavy mrtvých svižně stoupaly
v zář světel z lůna hrobu tmavého.
To město mrtvých v Hradčan podzemí,
jak mravenisko v zprahlém jehličí,
páchnoucí hořkou vůní kadidla,
ožilo náhle ruchem nezvyklým.
Rytíři dávní v těžkém brnění,
jichž kostrbaté, stuhlé postavy,
klečící zbožně s dlaní sepjatou,
se v koutku chrámu dosud tajily,
na vypuklinách desek náhrobních:
své spráchnivělé lože na ručest
míjeli, mnouce víčka ospalá
a s matron cudných rojem spanilým
způsobně v před se brali v dvé a dvé.
Za nimi kněží, jahnů, biskupů,
jeptišek, mnichů řada bez konce.
Pak celé davy měštek rozšafných
i měštěnínů vzácné paměti
v španělských límců, krajek zátopě
i kadeřavých paruk příčesu
do lavic chrámu jen se hrnuly.
Ten mrtvol dav, jak vlna nesmírná
zatopil vratkou chrámu lodici,
že bylo mi tak teskno u srdce,
jak příval krve by se k němu hnal,
je hroze tepem schvátil šíleným.
Na duchů koráb chvatně usedla
má duše teskná a dál v mátohách
řídila hybké snění kormidlo...