„Jsouť to kacířské jen čáry,
konec kejklům rázem buď.
Hoďte v řek bídné páry –“
supavě se zdvihá hruď.
Komonstvo kol trůnu žasne,
s hněvem mnohý chytá zbraň –
slzou kyne oko jasné
dám – jež zří jak v strachu laň.
Cizáci však s pohrdáním
hledí na to divadlo,
zlobí se, že krásným paním
bázní líčko ochladlo.
Nerozumí také řeči,
kterou mluví vážný kmet –
kterou lid, jenž dole klečí –
v zbožné prosbě k nebi zved’.