Časně ráno po svítání
do lesa si Prokop vyšel
chtěje mysl osvěžiti,
myšlenky své sebrat chtěje,
jak to žádal svatý obřad.
Na nízký tu vystoup vršek,
rozhlížel se šírým krajem,
kterak davy lidu pílí
v pestrých šatech ku Sázavě.
Na velký chtěl sednout balvan,
na kterém vždy v rozjímání
vonnou lázeň ducha nořil;
tu však k svému překvapení
Raracha zřel, jenž tu seděl,
nohama se opíraje
o protější skálu; v prackách
držel velkou oslí kůži
oškrábanou, vyhlazenou,
jak z archivu klášterního
by ji ukrad, rovnou oněm,
na nichž dobrý bratr Jimram
opisoval písmo svaté
zdobným písmem, pestré kraje
okrašluje rudou barvou.
V kůži bílou tuto Rarach
zatínal vší silou zuby,
prackami pak natahoval,
vytahoval, roztahoval,
jak jen mohl na všech stranách;
Prokopa si ani nevšim,
šklíbal se jen škodolibě.