Již v dílnu celou měsíc padá,
tam obrazů v něm dlouhá řada,
zde studie a onde skizzy
se rozletěly po světnici,
jak rozvířil je práce chvat,
a měsíc dál a dál se krad’
po rámech, plátně, listů běli,
co mladý mistr osamělý
zavíral oči, v šero leh’,
však přes to, jakby dál se díval
v ten zamodralý světla příval,
však ne již tu – v svých vlastních zdech,
to jakoby ty třpytné prouhy
na cestě viděl, jejíž dlouhý
se od vesnice vlní pás
až k lesu někam. Tuhý mráz.
Však zástup lidí cestou pílí,
a v tvář jak šleh’ jim měsíc bílý,
se zdá mu, že je zřel už kdysi –
ta vlídná líc – ty přísné rysy,
ba, ano, ano, zná je, zná,
to otec, matka, bratr, sestra,
to děd, to kmoter řada pestrá,
a tam ta tvář tak líbezná
to Bóža, jeho družka z mládí,
jak směje se, jak točí, pádí,
a podle ní, ó svaté nebe,
zda možná je to? vidí – sebe.
A v dáli světlem plane chrám,
hlas varhan jásá z celé hloubi,
zní písně, kdesi pastýř troubí,
a zvony duní k výšinám...