Tvých zvonů srdce nikdy nezavzdychlo,
vždy tlukouc klidným, odměřeným tepem;
při jejich zvuku zmlkalo a tichlo,
jak v přísný povel šelem krotitele,
co v reji vášní šíleném a slepém
hruď země této bědné, osiřelé,
divokým spárem sápalo a rylo...
Když chvíle hrůzy nad krajem se tměly
a k smrti teskno v chorých Čechách bylo –
Tys jediný byl v nouzi vrchovaté,
jehožto věže, zbožně k nebi vzpjaté,
v modlitbě vroucí nikdy nezemdlely...