Po hodech však, běda, došlo na loučení.
Ještě dnes, mé děti, potěchy mi není,
vzpomenu-li na to, co se tehdy dělo:
K prsům tisknu stále dcerušky své tělo,
otvírám jí oči, dlouho do nich hledím
a zoufalá celá v komůrce s ní sedím.
Tatík vysázel jí dva tisíce věna –
celá deska jimi byla posázena –
políbila ruce, oko slzavělo,
a peníze dala na nahé si tělo.
Pak šla ještě jednou, bledla po světnici,
hosté seděli tam řadou na lavici
se schýlenou hlavou šeptaje druh druhu;
líbala jim ruce, obešla je v kruhu:
„Vzpomeňte si na mne!“ u každého vzlykla,
koukla po stěnách a jako byla zvyklá,
klekla u lavice a se pomodlila.
Potom jako vždycky za denního díla
ještě jednou všecko do ruky si vzala,
hlavou zakývala, při tom zaplakala.
V chlívě každou kravku vzala kolem krku,
svojí slípce, huse škubla pírko z brků,
vyšla na zahradu, každý stromek chytla,
s kterým vyrostla a s kterým stejně kvitla,
postála si ještě na domácím prahu
hledíc v pole, luka, tam kde v dlouhém tahu
pasáček hnal kravky. Lidé různo v poli,
stromky v řadách stály u cest po okolí,
a nad nimi ptáci sem tam přelétali.
A tu uslyšela, kterak na maštali
někdo vzlyká hlasem. Vešla, uviděla:
Bratr o zeď opřen, brada se mu chvěla,
a jak sestra jeho, on ji objal taky,
hlavičky jim sklesly, zakryly si zraky.
A já na ni zase: „Rozpomeň se, dítě,
počkej dnes, snad bude jinak na úsvitě!“
Ale dcera moje vzchopila se kvapně,
zobjímala všecky, loučila se trapně,
a již venku koně zvučně zařičeli.
Ještě já a dcera loučit jsme se měly.
„Tedy nikdy, nikdy nespatřím tě více?
Drahé dítě moje, ukaž! ukaž líce!
Tedy nikdy už! To starou hruď mou zdrtí!
Teď už budu spěchat ráda v náruč smrti,
tam tě najdu zas...“ A tu jsem omdlévala
a když procitla jsem, v nářek jsem se dala,
do vrat vyběhla a vzpjavši obě ruce
do dálky jsem vzkřikla v přeukrutné muce:
„Nechte mi tu dítě! Neodvážejte ho!“
Ale neslyšeli toho křiku mého.
Za vozem vůz jeli a za vozy davy
lidu ze vsi táhly jako pohřeb pravý.
Také hudba hrála samé smutné noty
a tím více rvala duši do tesknoty.
Tu i zvonek ve vsi cinkal žalostivě
a již vozy s dcerou zmizely mi v nivě.
„Ach pro všechny svaté!“volám, ruce spjaté.
„Vždyť to nemůže být! Rozum se mi mate!“
Běžím horem pádem ze vsi zahradami,
vidím ještě, vidím – Bože budiž s námi!
dcera nad úvozem slézá s vozu ještě,
ruce k nebi spíná jak sevřené kleště
a tu zemi líbá, v šátek béře hrudu.
Za ní chci, však síla vyšla z mojich údů,
poklesla jsem na zem a víc neviděla...