Sjíždějí se též uhlobaroni
na velikou svou poradu.
Také před jejich palácem pyšným
vyhrává hudba andělská
velikou úsvitovou píseň
o Lidském Srdci zázračném.
Tu ještě silněj přitlačit třeba
než při těch strojích kovových.
Pokus ten vám as směšným zdá se.
Problematickým je on jistě.
Ale kdo věří, překážek
nezná, a přenášívá hory.
Paláce mají tlustší zdi
než drobné chaty drobných lidi,
bývají také pevněji,
nepropustněji zavírány.
Pohybem hlavy crescendo
hrát káže prudko primarius
před jejich pyšným palácem,
hrát káže forte, fortissimo.
Porada je v něm klidnější,
jako je klidnější mluva řeky,
když do ní na sta vplynulo
potůčků, potoků, řek a říček.
Obzor i tu však zachmuřen.
Slyšeti hlasy jednoslabičné,
tvrdé a drsné „Ne!“ a „Ne!“;
slyšeti hlasy umírněnější,
souhlas i odpor zároveň:
„My bez nich, oni bez nás co zmůžem?“
– „Jediná cesta před námi:
dohoda.“ – „Neschůdná!“
– „Neschůdná zcela!“
– „Musíme objet.“ – „Objeďme!“
pře se a radí sbor ten těžký.