„Sestry mé to pozdrav z dáli
mně i tobě, hle, můj králi!“
Cizinec děl, co již has’
zářných liter čarojas.
„Co jí vzkážeš, která touží
v osudů svých předzvěsti
po tobě a po štěstí?
Zpráva tvá ať neprodlouží
muk jí tiché bolesti.
Hle, bych přímý k tobě byl,
proto šel jsem míle mil,
proroctví jak rodu mého
ukládalo z pradávna:
– V prostřed ráje půvabného
malá říš a neslavna,
král jí vládne, dobrý vládce,
v širém světě jediný
v chatrči své bez paláce
v klínu volné roviny.
Ale slavná bude záhy,
vzejdeť slunce v její dráhy
z našich končin, vzejde skvělé,
lásky touha povede je
dálavami k cíli směle
k slavným činům v slavné děje.
Jen Duch země může osud
onen zvrátit v úporu,
ale nezrodil se dosud
Duch ten silný ke vzdoru – –