Úsměv hraje v její tváři,
vlasy, šíje, roucha drahá,
ryzím zlatem všechno září.
Mladý básník plný blaha
sladce šeptá klesnuv před ní:
„Mám tě zase! Nač mi zlato?
Jasným okem na mne shlédni,
to mi stačí!“ – Musa na to
se smíchem mu odpovídá:
„Bláhové jsi věru dítě!
Zapomněl jsi, co je bída?
nadšení lesk nespasí tě,
a sny tvoje mrazem zhynou!
V marné práci, neustálé,
nechci věru žíti dále.
Nebudu již mříti hlady, –
komornou jsem pana rady!“