Má smysl mé odloučení, jak synovské s bohem dání
rodnému domu, jenž drobný mi zmizel za obzor...
Jak mateřských retů teplé a zamlklé zulíbání,
jímž naděje jejich všecky mne pudí v nesměrno hor...
Že vzdálen jsem, rostou mým touhám a nadějím větší křídla,
že se stromy hovořím, s ptáky a travami sám a sám,
já cítím, že v nitru mém hnula se černozemní zřídla,
že volně jak obrovské sosny v prostor já vyrůstám,...