Či vyvřela ta hora – tak vzdorně sama stojí... –
z dna pekel horoucích, z tmy hlubin, ohně žhoucích slojí?
Pak do propastných prokletí ty černé duše tlačí,
jež do lích žírných sily nám zla plodnou kletbu dračí,
krev naši lačně chlemtaly a z puklých lebek číše
slz proudy pily, hnáty bojišť v kostky hrály v pýše.
Řip v západ slunce viz: Z dna tmy sta tlam krev po obzoru říhá,
– hoj, naší krví zalkni se, kdo's jí kdy tučněl k duhu! –
v noc žhavou smolou dáví se, zor oblud slídných ze tmy žíhá – –
Meč rudý západu je kosí do tmy luhu...