Azonban im! hab loccsanása
Hallatszik a tulpart felől:
Megszűnik a hajó futása,
Szilárd torony lesz, mint előbb.
A lányka néz, hallgat, figyel:
Kezében a szerelmi jel
Lobogva int a táj felé,
Hol a homályos part megöl
Egy barna csónak küzd elé.
„Ő az!” kiált szívvére mind
Arcába fut örömszökellve,
Mintha a kedves jövevényt
Meglátni ablakhoz sietne.
Egy perc az, míg öröme tart:
Megcsillan a gyürű köve;
S lehull a kéz; halvány az arc:
Haj, mert a hű, ki eljöve;
Kétségb’esést hoz, nem reményt!
De bár remény - bár veszte annak -
Feszíti Forgács csónakát;
Bátran töri az a folyamnak
Ellenszegült habtorlatát.
Dühében, mint szilaj csikó,
Tajtékot hány a vad folyó,
Majd körbe fut, majd elrohan,
Tombol, prüszög: mind hasztalan!
Nyergét viselni kényszerűl,
Leszórni azt nem sikerűl.
A sajka megküzd és halad:
Már ott van, a torny alatt,
Honnan a víz-felűletig
Kötélhágcsó ereszkedik,
Melyhez megkötve csónakát
A vakmerész ifju, megyen
S eléri a lég-ösvenyen
Szerelmesének ablakát.