Pohromná je srážka, bitka krutá,
v pašovo kdy vojsko dževerdany
planou, šavle sečou, dub a balvan
se strmin se valem na ně rutí
a kudy se vymknouti když není!
Od půldne až slunka do závalu
trval boj: – tož jestliže to boj, když
střílejí jen jedni, kdežto druzí,
kuli jakby uprchli, jen hledí;
jedni když jen sečou, kdežto druzí
semo tamo mykají se žasem;
jedni když jen plesají a druzí
hořekují, padají a hynou!
Netažiž se, moc-li za jednoho
půldne že tu Musulmanů pošlo!
Neřeknu já, neřekne ti nikdo.
Nebo jasný po utichlém boji
měsíček sám nad doly kdy vyšel,
aby shledal pobité a přikryl
září svou co příkrovem, kdy přišel,
čítat sice začal, avšak brzy
toho nechal. Nebo, aby sčítal,
noc by býval musil strávit celou
nad bojištěm a bez mála ranní
bývalo by dostihlo ho slunko.
To jen znej, že, jako po buranu
vyvrácen kdy v šíř a v dáli leží
kmen na kmenu bor, tak nepřehledni
a tak jeden na druhém jak dřeva
nesčíslni leželi tu Turci.
A jen to znej, méně jich že domů
vrátilo se, než zde pozůstalo,
a kdo šťastně prosmyky se domů
protloukli a lesy, ti že věčně
na „carovu“ zpomínat si budou
„paseku“ a na věky pak věků
vše to po nich pokolení jejich!