„Ó Adonaj’!“ tak zvolá Šalomón,
„ty snižuješ mne v očích hostě dnes!
Proč hněv tvůj drtí mne? Co spáchal jsem?
Já zbožně zlatý dům ti vystavěl,
tak slavný jako žádný na zemi,
a dým se nese žertev zápalných
co den k tvé poctě vzhůru k nebesům,
krev skotů nejtučnějších lije se
do nádob zlatých, tobě na počest,
a zpěv a hudba hlásá slávu tvou
po celý den do úhlů světa čtyř!
A přece sluhy nedbáš, bože můj,
a hanbíš jej před světem veškerým?“
Tak zvolal s bolestí a odhodil
do temna noci rubínovou číš,
že o tvrdost se skály rozpukla;
pak zakryl tvář do svého pláště řas,
do hlubokého smutku pohroužen.