Teď pán můj zase v slunný den
tká z milosti tu hebkou přízi,
jež smutných pár snese žen
k starému stavu v úctě ryzí!
On se stařenkou svojí sám
tu zbyl, tak trochu z módy, se mnou,
já také jemu stkávám
na rubáš štůčku plátna jemnou,
a zemře-li mi, budu rád
v ústraní někdy spočívat,
snad vhozen v oheň naposled
v dnech podzimu pak sychravého
ustanu píseň tuto pět,
a vzpomínkou na pána svého
jen plakat budu a se chvět!