Dočet’ Ivan bílé psaní,
které kropí horké slze.
Oštěp pouze tělo raní,
ale duši kruté slovo.
Zase jenom v tmavé mlze
vykoupení svoje vidí.
Stěžovalo, žalovalo
smutné srdce sirotkovo:
„Tobě jenom, černá noci,
požaluji bez pomoci,
když neslyší nikdo z lidí,
kteří boží slunko vidí.
Ale přece někdo ještě
osušiti může deště
slzí... Je tam doma máti
a té mohu ještě psáti.“
A psal v slzách rudou krví
staré matce lístek prvý: