Však ten, který jej z města vypudil,
šel k Alambuše ještě toho dne
a žádal odměnu za zlý svůj čin,
a ona vrhla se mu v náručí
a unes’ ji do svého paláce,
kde v hluku žila celou řadu dní
a v opojení, v lesku, v nádheře,
ve víru nejskvělejších slavností,
až přesycena klesla únavou.
Tu na lůžku, když tiše ležela,
hlas začal náhle v nitru šeptat jí
a tázal se: „Nuž, zapomnělas jej
a zapudilas jeho vidinu?“
A viděla ten cudný jeho zrak,
ten úsměv plný něhy dětinné,
a viděla, jak v svatém zjevení,
tu cestu z hříchu, z hnusu, z potupy
a z pekel hanby vzhůru vedoucí
do výšin věčných, blahodatných pravd,
tu cestu, kterou pouhým pohledem
svých očí blouznivých byl hlásal jí
a prostým slovem, plným soustrasti.
Tu zachvěla se hrůzou před sebou
a v pláči ruce lomíc sténala;
„Ach, Upagupto, smiluj, ustrň se!
Ó, zasviť na mne slunným zrakem svým!
Vím, nejsem hodna se ti přiblížit.
však u tvých nohou nech mě pokleknout,
bych prosila tě, bys mi prominul!“