Hluk ulic za nimi. Teď auto
do vrchu stoupá. V čtverci okna
je vidět stromy, stráně, pole,
kus Prahy potom. Věže tyčí
se v oslnivé raní světlo
a lesknou se. Dým halí domy,
kus řeky zablýskne se chvilkou
a modré ozářené nebe
se nad vším klene. Psychiatr
pozorně sedí vedle Jana
a Václav proti němu. Ticho.
Když vyjeli, chtěl Václav začít
řeč delší: (v tom snad pokračovat,
co promluvili k nemocnému,
tam v bytě jeho o léčení,
o sanatoři, klidu, míru,
než básník řek své tiché: ano –)
leč nyní s ledovým se hnusem
podíval básník na přítele,
že umlk. – Jedou tedy tiše.
Na zad se sunou stromy, pole,
vzdálené kopce, bílé mráčky,
jež nebem plují.
Dojíždějí.