Tak duní pralesem, jenž Labské břehy vroubí,
tmy jeho příšerné se lesknou v širé hloubi
břitkými meči, kovanými štíty, mlaty,
a nad Labem jak pochodeň plá západ zlatý.
Hle, v jeho soumraku, kam hledneš, krve proudy
tůň vodní zbarvují, zříš rozmetané oudy,
tu hlavu bez trupu, tam trup, jenž nemá hlavy,
an v černých kořenech se jakby k hrozbě staví,
a v ňádrech zarostlých mu ještě vězí kopí.
Jak želva obrovská tam štít se do vln topí,
je všecek zprohýbán, a vprostřed díra zeje.
Tak padá hloub a hloub štít vraha Tiuseje.
Slyš, v dálce pralesem to praská, stená, úpí,
kdo živ, přes nakácené prchá mrtvol kupy,
nejzáze Tiusej, – ret vztekem rozhryzaný
on okem podběhlým na všecky střílí strany
a nedbá, levici že se štítem tím skvělým
proud řeky odnes’ mu v dál tokem rozkypělým,
a nedbá, krvavým že pahýlem své ruky
sám píše potupu svou na stoleté suky
těch dubů velikých, pod nimiž jásal včera.