Přišlo jaro, Kyjev tonul v písních,
které drozdi v lesích šveholili,
které mocně šuměl modrý Dněpr,
které kolem hradu vítr zpíval.
V stinné síni, kam ten soulad vnikal,
zahalená v černá vdoví roucha,
Olga na prestole spočívala
bledá hořem, unylá a krásná.
Snivě bloudily jí zraky v dálku
k siným horám, splývajícím s mlhou.
Zpomínala na den onen vlahý
plný zpěvů, paprsků a vůně,
v který poprvé s střetla v lese
s Igorem, jenž nyní byl jí vyrván.
Zpomněla, jak tenkrát Igor zblednul
divou vášní, velkou, náhlou láskou,
když ji uzřel sedět na jelenu,
který jezerem ji nesl k břehu
v šero střemchy, která nakloněna
k šumné vodě, větve plné květů
tápíc do vln, střechou byla hnízdu
bílých labutí, jež Olgu znaly,
v ústrety jí s křikem přiletěly,
aby tulily se k jejím ňadrům.
Poprvé tak byl ji viděl Igor,
lově kolem hradu v modrém hvozdě.