A přišel večer pak, a pohasl den druhý,
o čápy na faře co sveden byl boj tuhý,
a farář doposud o čápech ani slova.
Jen panna Terinka je smutná jako vdova,
neb mluvit bojí se. Však přešel třetí den,
a mír se navrátil již zas do farských stěn.
Přes chvíli farář jde na čapí hledět práci
a přišed, povídá: „Ne, tihle chytří ptáci,
jak stavět umějí!“ – Ó, to jsou nezbedníci! –
se panna Terinka zasmála, štěstí v líci,
neb, že je vyhráno, už teď se domyslela.
A farář přináší pak šátek do kostela,
jejž dosud nedal jí, a ona skočí vpřed,
by k ruce žilnaté mu přitiskla svůj ret,
a v slzách děkuje, že vskutku ani neví,
čím zasloužila si – – – A hlasné její zpěvy
zas farou hlaholí, a zaznívá smích jarý.