A nádobu prázdnou mu podával.
Rytíř, skloniv se nad pramen, stál,
okůvek pod vodu ponořil,
a když jej vytáh, prázdný byl.
Potichu zaklel a na zemi klek.
Nevtek tam z pramene pramínek.
Leh si, mumlaje slova vzteklá.
Ani krůpěj tam nenatekla.
S rouhavým výkřikem ve vodě stál –
a vody a vody nenabral.
Zaskřípal zuby a do sedla sed.
„Dřív mne“, křik na hocha, „nečekej zpět,
dokavad vody nenaberu.
Vědro mi podej! V tom čert by byl věru,
abych ten zázrak nedoved!“