Ó, ještě dnes, madam, prut ten železný
my cítíme; až dosud hlava uhýbavá jest
a sedí nepevně, ač rány zavřely se v ní.
Je zastrašena, zakřiknuta ještě.
Neb ty, co pevny byly, nepoddajny,
ty padly pod mečem neb vyhasly
kdes v cizině, jí vštípivše svůj vzdor.
Však neroztříštili té nádoby, jak chtěli.
Hrnčířská nebyla. Ji rozbili sic
a obsah bohatý z ní vydrancovali,
však moci neměli, by krutě udupali
ten tajeplný srůst, jímž části rozbité
se zvolna spojovaly v nový živý tvar.
Už stojí nádoba ta živá zas, byť kusá,
a čím dál víc se plní novým obsahem.
Jen ještě zvuk v ní není kovový jak dřív,
to jest, v ní pukliny se sem tam ještě tají
a dosud nezacelily se, nesrostly.
A proto na zmar jde jí tolik obsahu.