A proudí čas i v nové břehy patří;
a když pak vzešel věkoslavný den,
jenž osvoboditelské voje bratří
v boj vedl báječný jak obra sen,
a v jásot vítajících půda syrá
se rozpoltila jako puklý hrob,
rty otevřela, spjaté klatbou dob,
a hlasem zvonů dávno pohrobených,
jež vyprostěny z dusných sklepů plísně
jak vězni reci, srdcí nezlomených,
se sladce chvěla hřměním vlastní písně,
té písně božské, s bání v lada širá
se valící, jež, po staletí něma,
zas pějíc volnost, rovné v světě nemá;
i ten když blahý den se dostavil,
jímž pustý prestol zhanobené země
v ni zazářil jak z blesků setkaný,
a s jeho výsosti když pozdravil
to svobodné zas, hrdé její plémě
kněz její slávy, Prvověnčaný,
a z mrákot robství, po zoufalém boji
ta vlast když procitla – i byla svojí,
a hrazeny již svaté její týny.