Pod hradem zazněl roh, pán umdlen z lovu
se vrací zase k domácímu krovu,
kam hody zvou a kde ho víno vítá,
i krásná manželka. Tu hojné při večeři,
co ulovil, hned každý z lovců čítá
a kořisť svou tu s jiných lovem měří.
Jen paní taký hovor nezajímá,
vždyť ona honům mužských nerozumí.
Mnich tučný vedle ní už skoro dřímá
a za ní panoši dál v duši šumí
zvuk lesních rohů. Na balkon se krade
a horké čelo na kámen tam klade.
Vše ticho; měsíc bílé světlo leje,
tak bílé, jako ručka – sníh, jenž kreje
kraj čerstvě napadlý, a panoš pěje: