Ku stromům je přivázali,
dál se svojí cestou brali,
až pak stihli svoje many.
„Kde jsou dámy?“ ti se ptali.
„Dobré jsme je do ochrany,“
řekla hrabata, „již dali.“
Mukou utýrané paní
začly v hrozném bolném štkání,
ku nebesům naříkati,
bolest svou jim zjevovati.
„Jakými jste zrádci byli,
co jste si to usmyslili!
že jste nás, nás Cida dcery,
vlékli v lesa úkryt šerý.
Však on Cid čin pomstí jistě,
který spáchán na tom místě!“