„Vstaň, dítě prachu, a mne následuj!“
Jak slova tato slyšel Božetěch,
tu zdálo se mu, síla ztracená
že vrací se zas proudy sterými
a budí život v žilách ochablých.
Cos hnulo se v něm, on víc nebyl s to
ten divný pocit smysly pochopit,
jak pouta s něho mdloba spadnula,
jak slupky s očí klesla ospalost,
a jak by vypil víno ohnivé,
tak opíraje rámě o svůj kříž
víc tajným hlasem veden promluvil: