A bílá půlnoc Tonka zvedá
a posazuje za vesla...
A srdce svůj zas rytmus hledá,
i síla v trosky pokleslá...
A bárka běží, letí zase,
tancuje, vrtí – kolébá se...
A bílá plachta visí v tmách
jak láska v pozdních vzpomínkách...
Leč běda! V tom všem Tonko není,
jak ve všem cele býval dřív –
zde noci roste prostě div
a divné živly v rozčilení
zjev lidský ženou uvadlý,
kde mámení se zrcadlí..!