Stěny bledé, jako kajicníka tváře;
jen že na nich nekvetly mladosti růže,
aniž smělechtivá šlehala z nich záře,
která, v srdci zňata, opět srdce zmůže.
V prostřed kříž a na něm Kristus rozepiatý,
nad ním bohoroditelky obraz svatý.
Vespod z černé lampy polomrtvé světlo
mžiká jakby z oka unavena bděním,
v kterém chvílkami se něco jiskry znětlo,
ale přimykáno těžkým rozesněním. –
Tahlé chodby, nepřivyklé krokův hlasu;
pakli noha k jejich pustotě kdy zbloudí,
sténá ohlas probuzený v teskném žasu,
a řeč ta se dlouho, táhle jimi proudí.
Stěny věčně tytéž – bledé, beze změny,
pro hřích a pro vášeň němé – bez ozvěny,
bez citu pro pestrolících květů vůni,
bez sluchu pro světa lomoz lopotivý;
a z těch ptáčků, co se na svobodě sluní,
žádný nezašle sem hlásek přívětivý.
Život je zde prázdný, smutný – jak ty stěny,
život za živa zde pochován jak v hrobě –
ne však, aby tlel tam v bezesenném snění,
ale s vědomím by odumíral sobě.
Postavy zde bledé, smutné jak ty stěny,
jak by z mrtvých vstaly právě probuzeny.
Místo plesů jim jen modlení a posty,
místo radostí jim pokání a biče,
bdění, slzy, zpytování místo hostí –
a tak umrtvují v zárodku hned chtíče.
Půlnoc svolavši je v četné chóry
temným hlasem souzvučí v jich hóry. – –
Časněli o spásu dbalost mít se sluší,
pomodlete se i za mou hříšnou duši!