Ztrhané mraky nebem letěly
a chvílemi jen luny bledá tvář
se vynořila, by se skryla zas,
zděšením jata. Dole celý kraj,
tisíci mrtvolami posetý,
krví se mokvat zdál. A silnicí
jak rozvodněný příval hučící,
dál s řevem, rykem, stony, dusotem
se hnala řeka přílbic, bodáků,
čák, šavlí, medvědic. Když v dálce kdes
hluk bojů ztich, část rozptýlených gard
a věrných zbytek, Bertrand, Drouot, Soult,
se shromáždili kolem císaře,
jenž v nočním kraji zamyšlený stál,
jako by hledal smysl neštěstí.