Po břehu pustém, jejž v tajemném krytu,
pahýly olšin lemovaly šedě,
krok jeho spěl ku strmé skalní srázi,
kde v černé sluji v jarých vlnek třpytu
Brložský potok jasné perly hází,
jež něžná ruka Vltavina sbírá,
když v lůno její bystrý ručej chvatí. –
V otvor se vplížil, hluboká noc, čirá
jej v zimnou náruč těsně přivinula –
však na cestu mu snové jeho zlatí
svítili z duše rozvlněné steskem
jak hvězdy venku třpytným čaroleskem.