Teď každý den se hody slavily
na jeho poctu, všude zvali jej,
a Tolomeů pohostinný dům
se snažil předčit všechny ostatní.
Tak vídala jej Pia z blízka teď.
Ó, jaký byl to pravý bohatýr,
jak výmluvně ty oči mluvily,
jak vysoký byl, jeho posuňky
jak volné, ušlechtilé, jeho tvář
jak vážná, když se zamyslil a když
si smědou rukou hladil dlouhý vous
tak temný, ač byl stříbrem prokvětlý.
A jeho hlas, ó, jak byl hluboký!
A to, co vypravoval, jímalo
až ku podivu mysl veškerou;
jak třásla Pia se, když nebezpeč
neb zápas líčil, a jak bylo jí
pak volno, s úsměvem když vyprávěl,
jak Bůh jej zachránil... „Ó, zajisté,“
si myslívala, „stojí archanděl
mu po boku se štítem z démantů!“...
S ní téměř nepromluvil, zdravíval
jen hlubokou a dvornou poklonou,
a byla ráda, mohla naslouchat
mu lépe tak, po boku matky své.