Ó dcery Danaa,
zřím vaši pouť a v duchu žehnám jí!
Zlý osud schvátí vás, až Erebu
vás polkne noc a k práci nevděčné
vás určí vyšší vůle rozsudek.
Však nezoufejte v marné snaze té,
nad chmurné lání u vln Kokytu,
kterými prázdná síta budete
ve marné práci plnit napořád,
ve štkání, v kletby odsouzenců všech
znít bude jistě štítů dutých třesk
od plání Marathonu vítězných,
a vaše chmury, vaše zoufání
spád sloky sboru tragického zjasní,
jenž v mlhy podsvětí a mrákoty
k vám zabloudí jak peruť labutí,
zvonící úkojem a lahodou.
Vy stanete tu v práci nevděčné,
mdlá ruka pustí síto na chvíli,
zrak strhaný se v dálku zadívá,
zkad jako pozdrav Elysejských niv
ty tóny chvít se budou dálným vzduchem
jak světla zlatitého krůpěje.
V té chvíli rovněž vaše sestra v moři
ty slyšíc vzkazy z vlasti vzdálené,
chmurnému choti trojzub mohutný,
jímž vlny vzbouřit chtěl a zdeptat lodě,
jak smírnou hudbou uspanému v ráz
vyvine z ruky, v sladkou dumu jata
k vln křišťálnému stropu zadívá
se blažená; tu lodě na moři,
jež hrozící bouř děsila juž, dál
plout budou usmívavým prostorem,
že ptát se bude v duchu námořník,
ký Bůh to vlídně k nim se naklonil,
a hrozící juž bouři zažehnal.
A dole vy zas, dcery neštěstí,
po krátkém námahy své příměří
zas odhodlané, duchem silnější
a mlčky, bez reptání začnete
svou bezúspěšnou práci Danaid.“