Až potom na venkově kdysi
jsem s Taťánou se ještě shledal
tam, kde bych ji byl nejmíň hledal.
Já náhodou tam v zákulisí
chudého vešel divadla
a ta, jež poslala mi psaní,
Taťána, již jsem neznal ani,
tam stála – starší, přepadlá,
leč na ústech jí ležel smích
tak svůdný, měkký, lichotivý
a v lesku očí podivných
zřít mohl’s žár, jejž vášeň živí –
ta vášeň, která v srdce na dno
jsouc vložena tam doutná, plane
a jednou rozhoří se snadno
jak blesků moře rozpoutané...