Hůř, jdu-li, kde svou kukli snová
duch lidský, nežli křídla vzpial;
tu každým mžikem bolest nová
mě ponořuje v stesk a žal.
V ráz prchá, co mi les dal líkem,
to tam mé blaho okamžikem;
máť radost křídla pápěrková,
leč olověná lidský žal.