Oj, záští, nevole a nenávist,
ač stále hledí kol, jsou v činech slepy.
Sníh padlý v jejich očích není čist
a krutostí jsou rovny vlkům v stepi.
Zpěv slavíka jim bídný bývá svist,
vši krásu uprou zlatoskvoucí duze,
na růži nevidí květ, ani list,
nic nezří sebe větší na zásluze.
To věděl Záviš; nebál se však jich,
šel svojí cestou síly své jsa jist.
Šel kolem, pomíjel je něm a tich,
ač mnohou zdrtit mohl jedním tahem.
Byl chladný, přísný, rozhodný a pevný,
když držel otěž vlády. Korouhevný
pán mnohý pykal za svůj drzý pych,
bled’ žasem, bázní, strachem lupič s vrahem,
jak zaslechnul jen jméno Záviš kdesi,
vždyť před ním, za ním státi moh’.
Tu zahlaholil na honitbě roh: –
to Záviš bleskem prolét’ černé lesy,
tu vešel k chudým na úrodnou nivu
a vyptával se, zda-li za ten pot
jim dostává se dosti na výživu;
tam chudým uloupený vracel skot
a potlačeným k právu dopomoh’.
Jak hospodář si v správě země ved’,
jehožto zrakové nic nepřehlídnou,
jenž pilnou čeleď odměňuje hned
a napomíná, trestá línou, bídnou.