„Co tady děláš?“ já tážu se znáhla.
Tu vlásky stydlivě přes ňadra stáhla
a hledí na mne vám, – zabij mne hrom,
co všechno zářilo v pohledu tom!
„Na tebe čekám tu!“ zašeptla tiše.
Smrti bych nadál se spíše!
A nějak zas už mi docházel dech.
Ďábelskou nástrahu ve vzduchu cítě
s nuceným smíchem dím: „Nech toho, nech!
Nedám se, prokletá, polapit v sítě!“
Tu ono něžné a bělounké dítě
vstalo a zlehounka přichází blíž,
hledí mně do očí a já v té chvíli, –
jak se tak člověk hned zmýlí, –
nedoved’ udělat kříž.
Pěstě jen pozvednu výš:
„Zpátky!“ jen zakřiknu vztekle,
„zůstaň si, prokletá, v pekle,
křesťanskou dušičku svádět se chraň!“
Celá se zachvěla, zavzdychá temně,
přitiskne na srdce dlaň,
smutně a s výčitkou pohlédne ke mně,
pohlédne ke mně
s takovým žalem a touhou!
A náhle rozplyne v páru se pouhou,
nad tůní, po černé hladině splývá.
Mně se však zdálo, že z mlhy se dívá
za mnou pár zavlhlých očí –
Strach divný náhle mi do týla skočí
a já vám úprkem v útěk se dal, –
tehdy jsem v životě prvně se bál.
Však když jsem propocen doběhl domů,
sám jsem už nevěřil tomu.