Je možno též někomu pochopiti,
jaká to trýzna pro otce a matku,
když slyší děti hladem naříkati
a sami hladoví až do úpadku?
Je možno přihlížeti klidným okem,
když vidí zbědovaných postav masy,
jak ruce lomí, slzy roní tokem,
jsouc uvrhnuti bídě na pospasy?
Či viděli jste, jakou lid ten krmi
si připravuje, aby hladu ztišil,
jak o kůru on olupuje stromy
a se zemí on tuto látku smísil?
Jak chleba z otrub lahůdkou mu jesti
a zdechliny jak jsou mu pravým hodem,
a to vše jsou takové války hosti,
jež provázena samým takým bolem.
A všecko to mé musí oko zříti,
a víla žalem tvář si zakrývá –
a já? Mne mrazem jest se chvíti
a krev mi v žilách hrůzou stydnout’ zdá.
Já matky vidím, jak robátka tisknou
na prsa vyschlá – hladem zmořená,
a starce choré, jak se vlečou vískou,
z níž rumy jsou – jež celá zbořená.
A vidím dál, jak stařena svých zraků
v modlitbě tiché k blankytu upírá,
však to je chmurné – plno černých mraků,
jež blesk a hrom jen chvílemi rozrývá.
A naděje – ta před zraky jí mizí
a děsná kletba přese rty jí řine:
„Ó viď, ty bože – že jsme tobě cizí –
že stejno ti – když lid zde marně hyne!
Kde že je láska – věčně opěvaná –
kde spravedlnost – kde že tvé moci čin –
když lhostejno ti – jaká rána padá
na věrné tvé, jenž nevinni tím vším?
Ó zdaž jsi silný – vládneš hromy, blesky –
když velká moc tvá – jsi-li všemohoucí,
když úkol tvůj je, svět v pořádku vésti,
proč dovolíš boj, strasti všehynoucí?“
A kamkoliv jen oko moje shlédne,
všude jen nářek, nebo tiché štkání,
všude zřím oči vpadlé, tvář jak bledne
a slyším dítek hlasné naříkání.