Vltava jará v ranním procitání,
pod šumných borů skaboněným svahem
vesele chvatí luhem, skalní strání
a vítá pod svým perlotkaným prahem,
Otavy brody, k nimž se v usmívání
Blanice sklání v políbení vlahém,
co zatím teskně družka odloučená,
Lužnice, nivou přeubohou stená.