Však co chvilkou v zelenavém oku
číhavé té postavy se kmitá? –
Srší-tě to jiskrou ve hluboku
jeho ňader záští výheň skrytá.
Dávno plamen nenávisti žhavé
k Václavovi chová v duši tmavé.
Proč? Snad porovnává lepé tvary
jeho postavy, vděk líce jarý
s vychrtlým svým tělem, šíjí křivou,
s tváří vyzáblou a neduživou?
Jeho krásných očí sladké snění
se svým zrakem kalným v důlku vpadlém,
který jen v té záště rozechvění
zjařuje se v obličeji zvadlém
jako gnomů smaragd zanícený
ohně podzemního děsným žárem,
jako šelmy pohled rozlícený,
když se v kořisť vrhá dravým spárem?
Snad mu závidí té vroucí přízně,
jížto bezděky vše k němu lne,
vzácných ducha darů, vědy žízně,
jíž se k světlu čelo jeho pne.
Snad, jsa synem německého kraje,
z prsou mateřských již záští ssál
k národu, jenž pomstou plápolaje
jeho pradědy kdys potepal?
Či to hněv, že kouzlo poesie
kolem druha libé záře své
rozestírá, že mu růže vije
i v ty důtky trýzně pobožné
a že chmuru tajemnou té víry
paprsky mu líbeznými zlatí,
která pro něho jen ve mrak čirý,
v mutné stíny hrozivé se šatí? – –