Ale jednou – běda, třikrát běda!
Zadarmo nic tvrdý osud nedá!
Na vysoké skále Mikuš stojí,
smutně pod ním jeho Havran řehtá.
Se všech stran se nepřátelé rojí,
se všech stran již na něj dorážejí,
jenom s jedné strany strmá stěna,
hluboko, jak ve propasti, řeka,
za řekou se na pahorku bělá
kaplička svatého Mikuláše.
Oj, zakvílí Mikuška tu milý,
duši dává Bohu všemocnému,
tělo Mikuláši velebnému,
slavným slibem se mu zavazuje:
„Toho koně – Havrana ti světím,
nebo zlatem chci jej koupit zpátky!“
Přes hlavu mu halenu svou hodil,
bodl ostruhou – a letí dolů –
Jak se diví paša s begy spolu,
oh, jak židé, musulmani hledí:
Za řekou tam pod kopyty koně
za Mikuškou písek se jen práší!