Že vyslechnete? – Jaká ochota!
Jste ještě mlád, jak svědčí hlasu zvuk
a štědré ruky měkká hladina;
srdéčkem, prázdným ještě běd a muk,
zaznívá píseň štěstí jediná.
Budoucnosť jaká! Plna krásy, čar,
víc báji podobna jsouc nežli žití,
kde jaká práce, výsledek a zdar,
nad každou snahou dobrá hvězda svítí.
Než já? – Však co vám do žebrácké holi,
co do neštěstí mého, do slepoty,
co do mých mozolův a do mé psoty,
co do mé samoty – tať mne jen bolí!
Že také vás? – Ó pane, vzácný věru;
kde ruka vaše, ať ji přitisknu
k ubohým ňadrům, zoufalstvím jež deru,
ať zříť vás nemoha, si aspoň zavýsknu,
že ještě na bludné té zemské pouti
lze také lidská srdce naleznouti! –
Dík, sterý dík! – Nuž tedy, chcete-li