Savîtri s chotěm svým šli jak dvě děti
tím jara zázrakem, žel, v smutku ona
se skláněla jak tmavá růže vonná
pod tíží květu. ,Milá, pohleď kolem,
jak stromy kvetou!‘ – „Ano,“ děla s bolem,
„jak pěkně kvetou!“ a na něho hledla
a lekla se a rděla se a bledla.
Jak statečný byl její muž a krásný,
jak spokojený, zářící a šťastný!
Kdo mohl říci, než se večer skloní,
že smrt jej černým stínem pozacloní.
Hle, kterak pevně přitáh’ větev k sobě,
jak trhal květy, kterak nohy obě
klad’ pevně v zem, jak svalnaté měl ruce!
A Savîtri se hořem chvěla v muce,
jak rozpoltěné měla srdce v těle.