K potoku pak sešli. Blízko mlýn,
ale ještě ukryt do olšin...
Stisknuv v rukou svoji hlavu bědnou
Závěta děl: „Ó, já netušil,
že se takto domů vrátím jednou!“
Slova změnila se v pláč a kvil.
Křížovou šel cestou...
Náhle z křoví
vystoup na záhybu cesty mlýn.
Střecha pobourána, spadlé krovy, –
ze zdí starých trochu zřícenin.
Jaká změna! všechno zvráceno je,
jako v hrůze zuřivého boje
rozvalena pevnost dobytá, –
i ta půda kolem rozryta.
Závěta se nazpět zapotácel.
„Bože věčný!“ vykřik uděšen,
pěstí oči promnul. „Jaký sen!
Kdo tu moji rodnou střechu zkácel?
Lidé! lidé! řekněte mi jen:
v bolestech se zdá mi strašný sen?“