V táboře Ladislav všech rovnaje hrdin
K outoku běh jak krajiny šírého světa
Obživujícý slunce, se vévody zhrozyl,
Který s pohledem divým, jakoby slova
Nemohl pronesti z ust, stál do nebe hledě
S očima vyvalenýma, a rukama lomě
Podoba zoufání a bolesti třícý.
Po mnohém vzdychání a pokřižování
Nad světem zlým tok rozpustil zprouděné řeči: