Takto píši, mrzutý jsa patron,
jenž už dávno odvykl se smáti:
– Drahý pane, království mi dejte,
nesvedu vám řádky na komando;
nevykřešu ani jiskry z duše,
právě proto, že jste řekl: vykřeš.
Nejsem vládcem veršů svojich, pane,
ba, mé verše jsou tak zlomyslné,
že když přál bych si jich – nepřijdou mi,
a když klid chci míti – hrnou se mi
hlavou, duší, jazykem a prsty,
že mi bývá, redaktore drahý,
jak bych si byl lehl v mraveniště –
volej však je, verš se neukáže,
bědný pán jsem čeledi té bídné. –