A bohatýrské postavy všech reků,
co věky spí zde v sarkofagů plísni
pod chrámu dlažbou, vstaly jakby živy;
a jako vichřice ve divé tísni
kol spěly. Zřel jsem stíny zašlých věků,
lesk mečů, očí žárných záblesk divý,
skrz hledí kterak civí
jak hrozba, výtka, jak otázka soudu,
a cítil jsem, jak hněv jich spravedlivý,
když ptaly se: Ó pověz, čí to vinou,
že koruna, již v horkém krve proudu
jsme uhájili vnukům heroicky,
jen šperk co heraldický
v sen dlouhý v schránu složena je stinnou?
Kdy zaplá tento symbol slávy vaší
ve staré slávy obnoveném jase
na čele krále zase
děsnější vrahům a vám stále dražší?