Že k smrti zraněn, cítil Olivier
a silou poslední svůj pozved’ meč
a udeřil emira na hlavu.
Déšť perel, karbunkulů s přilbice
tu padal na zem, přilba padla též,
a lebka rozpoltěna zela mu
a krev se lila přes tvář spanilou,
na které dívčí oči rády tak
zář byly sílaly, a emir pad’
a nehnul více údem... „Proklet buď,“
děl Olivier a k zemi vrávoral,
však kolem sebe ještě šermoval,
a zvolal: „Na pomoc pojď, Rolande!
Ach, přišel okamžik juž loučení!“