S Živnou pak radová zas u příhodné chvíli
se domluvila. Obě si to přály –
než, byl to výstup jaksi nenadálý,
a obě starušky se valně roztoužily, –
a rozplakaly se i objaly se vřele,
jak svatba už by stála na předsíni;
a paní Živná řekla přítelkyni:
To že jí opět vrátí blaho odumřelé,
syna-li bude vidět po Lauřině boku
v životě takém, jako svět si žádá;
a potom později, – tak za několik roků –
ta řada vnoučat! – jak jim bude ráda!