Již na západ se slunko zvolna počlo chýlit,
tu náhle těžkou hlavu pozvedl náš rek
a probudil se rázem z temných myšlének.
Byl u cíle své cesty, – nemohl se mýlit!
Kraj poznal milovaný, z duše zavzdychal
a rukou vlhké oči zakrýt pospíchal.
A dlouho snil a v duchu smělé plány koval
a vraník suchou trávu z hladu okusoval.
Pak rek náš pravil: „Bože! kolik prchlo let,
co vyhnali mne odtud v široširý svět!
Mě mladé srdce táhlo neustále zpět,
strýc poručník však nikdy ani nedovolil,
bych prázdniny své tady strávit někdy směl,
a než bych před ním hlavu jednou sklonit měl,
já v cizině se nudit raději jsem volil.
Sám vládl tady, – kterak? Chci s ním účtovat
a podle jeho zásluh bude jeho plat!
Jsem plnoletým nyní a sám pánem tady!“ –
Jak pyšně hlavu svoji vztýčil rek náš mladý
a blesky planoucí mu vystřelily z oka!
Ach, škoda, že tu nikde neuviděl soka!