Pusto tam, kde dříve radost zněla,
a co zní tam, jako nářek jest,
kde byl den, tam vládne noc teď tmělá,
kde zněl mečů, pout jen zvučí chřest.
Nad kolem se mnohá lebka bělá,
pro vlast v mukách, která dotrpěla,
z otroctví, jež snad ji chtěla vést,
pod kolem tlí mnohá statná pěst.
Kolem zbytků otců statných kráčí
bez zpomínky mnohý, mnohý syn;
v slze té však, která oko smáčí,
snad již dřímá v zárodku ten čin,
jenž by pozdvih’ k výši dávných let
trosky slávy, žalných rumů střed.