Za dlouhou dobu ze mdlob probrala
se doňa Ana, do tmy zírala,
jež kolem houstla, sáhla na čelo
si horké, na spánky, v nichž tepaly
jí žíly hluše jako kladiva,
pak po kolenou doploužila se
až k zpovědnici zas, kde starý mnich
též probíral se z dumy přetěžké.
„Můj otče,” zašeptala, „rcete mi...
já nesnila?... A vy jste nemluvil
jen v horečce... když pověděl jste mi,
že žije posud Sebastian?”