Mizí co zásvit luny bledé,
kdy mrak ji ve svou náruč jal;
a na pokraji skály šedé
muž jiný z lůna hory vstal.
Černý mu oděv dolů s bedra splývá;
a jeho tvář, tak poklidná a snivá,
k obloze hledí, kde mu hvězdy planou.
I rozpjal náruč v temný šírý dol
a hlasem jeho zachvěl tichý bol:
„Žehnám tu zemi svatou, milovanou! – –