Do kina nespěcháte-li ještě,
poseďte malou minutku.
Povím ji vám, tu historii.
Stojí to za poslechnutí.
Z pramene mám ji nejlepšího.
Řek’ mi ji jeden novinář,
ze starých Timesů dobře známý,
ctihodný Mr. J. W. Smith,
jenž bývá vítaným též hostem
v Matinu, New York Heraldu.
Ctihodný muž to. Jeho pero –
rytířův meč, nůž lékařův.
Citlivý zrak a krok má chvatný,
kdekoliv křivda děje se.
Myšlenku v zárodku již cítí.
Každým on coulem novinář
velkého slohu. Gentleman.
Pozírá s výše na život.
Není to laciný jen vtipkař,
prodávající: „Za dvacet! –
Za deset! – Za pět! – Za pět! – Za dva!“
Zvlášť sklání se k té chudeře,
kterou tu kdejaký dlažbošlapák
kope a stranou odstrká –
chudou tu, opuštěnou ženu,
Pravdu, s níž rozešel se Svět.
Říkají o něm: v politice
nejlepší je on akušér.
Kdekoliv se v ni něco rodí,
hned on ví, zda to hlavičkou
vyleze, či jen zadečkem
u brány leží. Poradí hned,
jak by to místo zadečkem
vylezlo hlavičkou. Nu, mistr.
Však si ho nadcházejí tam.
Pro jeho čich mu nabízeli
křeslo již v radě ministrů.
Ministra nejdřív policie
chtěli mít z něho. Odmítl.
Nabídli mu pak zahraničí.
Zdvořilý dík vzdal, nepřijal.
„Dražší je mně má nezávislost,“
řekl a v duchu myslil si:
„Ministři musí ke mně chodit,
ne abych já šel k ministrům.“