V tom zazněl výkřik. Ó, chvíle kletá! –
Chlapec byl chycen jak zloděj sprostý,
u něho našli dívčiny skvosty,
diadém z perel a prsten zlatý.
Těžkými pouty ruce mu spjaty. – –
V žaláři tmavém dvě dlouhá léta
on bídně trávil. S divokým smíchem
„Chudoba“ říkal, – „jediným hříchem.
Kde ona vládne, vše hyne, zmírá.
Na oběť svoji jak upír slétá,
tělo i ducha pářaty svírá.
Chudoba stín je – a nechať smělé
myšlénky klíčí ve hrdém čele,
v tom stínu sotva živořit mohou,
po zemi bídně v prachu se plazit. –
Ó, cítím v ňadrách myšlénku mnohou,
která chce k světlu cestu si razit,
cítím žár v prsou a sílu v páži. –
Však bída let můj do prachu sráží.
V temnotách bloudím. Snad aspoň jednou
ve tmách mi děsných zář ona svitne,
kterou plá zlato a perly třpytné,
před kterou všady na světě blednou
planoucí hvězdy v hlubinách nebe,
kmitavé jiskry dívčinám v oku!“ –