Pak ustrojiv se s péčí, nebývalou dříve,
šel do parku. – Ač ještě šeré stíny
se kladly na trávník a na huštiny
a stromy kolébaly vážně hlavy snivé,
šumíce tiše v klidném dechu, jako spánkem; –
ač krahuj nepolétal za kořistí,
i brouček dřímal ve svém lůžku z listí, –
a nešveholil ještě skřivan pod červánkem –
přec bystré oko Hynka uvidělo stranou
vysokou postať v černém lepokroji, –
jak socha nepohnutou, tichou, zadumanou; –
v úsvitu Hynek Lauru viděl svoji. –