Na dlažbu padla kapitolní chodby.
A Václav procit’ ze sna. – „Růže drahá!
mou budeš,“ zvolal, „mojí jenom! Rod by
můj zneuctěn byl, kdyby někdo zved’
tě cizí!“ – V polospaní ještě, v snách
a zmámen beze zbroje, v lehkém šatě
král překročil své dusné síně práh.
V tom na něho se divý vrah vrh’ klatě
a dvakrát dýku v krásná prsa vklál.
Kles’ Václav; pohled’ kolem naposled. –
Na dlažbě místo růže té krev svou
zří zmírající král.