Měls, otče, věřit mně, jak suchou větev
bych odťal je od kmenu života,
a s nimi věru nepočítal víc.
Vždy byli proti nám, vždy těkaví
a ve všem nespolehliví, kde blud
se cenil, hravě přisvědčili jemu,
kde sekta jaká, zatleskali v souhlas,
kde rozkol, tam byl všady domov jich.
A skoro věřiti jsem nakloněn,
co bájí pověst, chrámu pod dlažbou
že tají modlu, sochu Ašery,
foinické Venuše té neřestné,
jíž v noci holdují pak v orgiích.
Ó stopuj celé naše dějiny
od staletí, vždy byly záporem
všech velkých, silných, sjednocených snah.
Pryč s nimi proto s kmene života,
nač počítati s nimi? Utni je
a vrhni v oheň, nezaslouží víc!