Tolik jsem tě volal, těšil se, jak v chvíli,
kdy zaslechnu blízko cupavý tvůj krok,
pošlu vstříc ti písně, holubic mrak bílý,
člun tvůj navždy vtáhnu svojich do zátok.
A teď’s u mne, u mne, a já stojím pouze,
ruce maně spínám nad tím zázrakem,
a můj ret, jenž volal v horečné tě touze,
chví se jen a chvěje, bez písní, tak něm.