Ale sotva po občině udělal dál pár set kroků,
zastavit se musil opět. Dnes těch dlouhých třicet roků
leželo na jeho duši jako těžká letní chmura,
svědomí jak na zločinci, na spícím jak leží můra.
Třicet roků – celý život, k čemu –? Ovšem, jiným k blahu.
Řekl si to, ale trpkost zableskla v tom z jeho tahů.
Co však na tom, přec to blaží, ví, že milován je všemi.
Všemi – možná, nedomyslil, začal holí hrabat v zemi,
jak by chtěl se přesvědčiti, jak je vláhy zapotřebí.
Rozhlédl se po krajině, ke vsi zpět a potom k nebi,
bylo jasné. Vydaří se jistě pěkně slavnost zítra,
a had při tom pomyšlení ozval se zas z jeho nitra,
když zřel brány silhuetu, jak se v čistý azur klene.
Možná dost, že spolužák se, dávný přítel, rozpomene
a že uzná jeho snahu, jeho dlouholetou práci.
Neuzná-li, také dobře! hodil hlavou v resignaci,
ale cítil, jak to pálí pochovaných třicet let,
v srdci oheň, v duši prázdno a na lebce šedin květ.