Tu Karel vzhled’ a divný dojal ho
čar neurčitý, víc než slova ta
zvuk toho hlasu ukonejšil ho,
v ty zahleděl se zraky dětinné
a smutek jeho roztál jako šer,
když slunce vychází, však Sibyla
se zvedla zmatena, neb smělostí,
se zdálo jí teď její jednání
a tiše tak jak přišla od sloupu,
v stín jeho zase zpět se vrátila
a Karel velké slzy utřel své,
jež kapaly mu v dlouhý, bílý vous
a řekl Gontramu: „Můj příteli,
že dojmutí je moje velké tak,
ó nediv se! Neb trpké výčitky,
jež sobě děláš, znám je přes příliš.
I já jsem jednou svého Rolanda
tak těžce zarmoutil a urazil,
že vzpomínka jak oheň pálí mě
na srdci vždy, kdykoli v paměti
se vynoří mi. Ty’s mi žaloval
tu křivdu, již jsi spáchal na dceři,
slyš křivdu též, již těžkou Rolandu
jsem učinil. Ta obžaloba snad
mi ulehčí.“ A Karel povzdechl