Tak všechno bylo tedy skončeno,
a abatyše vezla v Madrigal
zpět doňu Anu, v žalář klášterní,
a doňa Ana tichá byla tak,
a oči byly shaslé, bez lesku,
že zdálo se, že mrtva byla už.
A přišli pro ni, vezli v Avilu
ji do kláštera v nové vězení
a nevěděla o tom, zdálo se.
Tam v Avile, v tom městě olbřimých
bašt z balvanů a věží, trčících
v to tvrdé modré nebe bez mračen,
v tom kraji žlutých skal a přišedlých
svíd dubových, kde smutkem velikým
vše zastřeno se zdá, tam v Avile
ji tedy pochovali za živa
do temné celi v starém klášteře
u Panny Marje Plné Milostí.
A doňa Ana, živá mrtvola,
věk dlouhý trávila tam. Lhostejný
trest její byl jí, neboť v tentýž den,
v němž žití shaslo Gabrielovi,
též shaslo vědomí jí docela
o všem, co s ní a kolem dálo se.
V ní jedna pouze smutná myšlénka
vše přetrvala: „Pohled poslední
svůj odvracel! Má slova neslyšel!
O lásce mé už nedověděl se...
Jen jeden jeho pohled, bože můj,
proč nepřál jsi mi? Trest za krutost mou?
Jak ruka tvoje těžká, soudce můj!“