se obrátily v plaché zvědavosti.
Však ticho půlnocí tam, čirá tma.
Tu náhle ostrý hvizd zněl tichou nocí,
jak vyzvědač by v houští ukrytý
dal signál výstražný a z hloubi v tom
to začlo dunět, pádné, těžké rhythmy,
jak valný pochod blížících se vojsk.
Já děla rozeznal v tom, jak se valí,
a slyšel ržání koňů, dusot, cval.
Pak padla první rána v bubnů vír,
pak druhá, třetí, čtvrtá detonace,
bomb syčení a z dálky výbuch, třesk,
jak prachárna když letí do povětří;
a nové rány, mečů švih a svist,
pád koňských těl a vřava bez konce,
z níž jednotlivé rány batterií
se ozývaly stále blíž a blíž.
Všem zdálo se, že kol se třese zem,
všech zraky ztrnulé kol civěly
ty ku dveřím, ty k oknu upjaty.
Řev k vsi se blíží. Náhle někdo křik’:
„Hle, hoří!“ hlahol vpad’ v to sterých úst.
„Na pomoc! Haste! Vodu!“ hrčení
pak bylo slyšet těžkých stříkaček,
syk ohně potíraný spoustou vody,
a kouře výbuchy skrz díry střech
a praskání a trámů padání,
kvil dětí, žen, křik a řev dobytka,
jenž pracně dobýval se ze stájů,
hlas velitele, jekot píšťaly,
chrst nových proudů v město ohnivé
a děsný rachot krovů, když se řítí.
„Vše ztraceno jest!“ – „Hoří naše ves!“
„My sedíme tu, hrůzo, chytá již,
i střecha nad námi, nám nelze ven!“ –
„Pst! ticho, to jen sprostý břichomluvec
z vás šprým si strojí,“ křičel starý soused,
„i já to jednou v městě slyšel již!“ –
Však darmo, pozdě. V zmatku zběsilém
vše prudce vstává; kácí stoly kol
a k dveřím hrne se. V tom náhle ticho