De boldogságunk megsokallta Isten
És rémes ébredést dobott szivünkbe,
Mely önfeledt álomban úszott
És gőgös, önző üdvösségbe fult.
Egyszerre elborult fölöttünk,
És érezők Azázel bősz lehét,
Tűzostorát dúló Molochnak.
Mély sikolyok vegyültek csókjainkba
S ölelésünkbe torz vonaglás.
A ragyogó képek közé rémek tolultak,
S alattunk megnyilott az örvény,
Üdvünket vádló, bús néppel tele.
Az Inség fázó rongyait mutatta,
A szűz Igazság megcsufolt fejét,
Tátongó mély sebét a szeretet.
Kiaszott kezét mifelénk emelte
Dülledt szemét miránk veté az Éhség.
Szép homlokával porba zúzva
Vonaglott iszonyún a Lángész;
Gyilok volt nagy szívébe verve
S haló szemével az Istent kereste.
S kegyetlenül a pellengérre vonva,
Vad vágyak becstelen tüzében,
Vergődve, meggyalázva láttuk
Az örök Szépséget magát.
És ekkor elfutott a szégyen;
És megvevé szivünk a bánat,
És szóltam én megháborult szivemben:
Legyünk mi is hát nyomorultak!
És te zokogtál megtörött szemekkel:
Sirassuk síró nyomorunkat!
És ajkainkon megfagyott a vágyhév,
És megmeredt az üdv szivünkben.
És gúnykacaj hasítá át a léget,
A boldog ég méhében megszakadt,
Összecsapott fejünk fölött az örvény
És minden összedőlt.