Aztán sok év letűnik,
Ölt zsenge lombot a fa;
S ha ősszel sárga lészen:
Lehull, elvész alatta.
Uj himvarrást nyer a zöld
Réten az ócska szőnyeg;
Még a sziklán is, a moh
Uj sarjadási nőnek;
S mit változás nem ére:
A nő bús érzeménye!
A puszta szív, halvány ajak:
Örömre nem mosolyganak...
S ki lenn, nem lát nyugalmas álmat:
A holtnak fáj a hosszu bánat.