Již na nádvoří osedláni koně,
již na bujného vrance Záviš sedá.
Jen Kunhutin zrak hojné slzy roně
se dívá za ním, líce na smrt bledá
a vítr zdouvá rozpuštěné vlasy.
Tu s vysokého okna zavzní náhlý vzkřik;
ruch, divný šumot v hradě, po nádvoří vznik’.
„Zpět, Záviši, zpět,“ zavznívají hlasy.