Noc v dálku měsíčná a dusná! Tiché hvězdy
jsou po obloze smělým vrhem rozsety.
V nich není neklidu, jen mír a svatost vezdy,
k nim sladko upřít zrak v rmut hmoty zakletý.
Však stačí sklonit líc, bych město uzřel v hloubi:
zpěv, světla, kočárů a vlaků šum i rej,
hlas polibků. To vášeň horečnými klouby
svou svírá pochodeň. Jí, srdce mé, se hřej!
Vy, hvězdy nade mnou, a ty, ó město, dole,
vy, čisté plameny, a ty, jež kalný’s plam,
jak žiji, symbol jste: vždy výš a dolů, v kole,
jste ohněm dvojbarvým, jímž v nitru plápolám.