Zpátky, skloň svou hlavu v jarmo,
nechť i výš se v světlo ztopíš,
oslněný nepochopíš.
V tomto ohni, v tomto žehu,
na věčnosti děsném břehu
vaší zemské krásy prostém
smutným byl bys věru hostem.
Onen život, jenž je tady,
jímž vrou sluncí myriady,
nesměrný jest, velkolepý,
k pojmutí tvůj zor jest slepý.