Sotva pronešeno tiché slovo,
U větru jest Šemík; jezdce nesa
Přes závory, tamo k jeho hradu,
Tamo kde ho tisíc chrabrých vítá,
Tisíc včel se rojí vůkol matky,
Ale Šemík hlavu kloní smutný,
Mdleje, zraky mu se temně lesknou,
A, o divu! hlas povýše, vece:
„Umříť jest mi, býti v loupež vlkům,
V pokrm býti psům a supům žravým,
Leč mne doprovodíš tamo k hoře,
Bez odtahu. Dílo mé skonáno.”