Kolem žaroviště žalné hlasy;
Muži, ženy horké slze roní,
A co po žni pozůstalé klasy
K síré zemi hlavy rmutně kloní.
Hle tam žena v bílém, řásném kroji
S varitem svým jako Prija stojí!
Zlatý skránec v kadeřích se svítí,
Skvostná sponka na prsou se třpytí;
Tetva jest to, žal jenž poslední
Ze strun chvějících–se vyluzuje.
Do hlaholu struny píseň zní
Temným třesoucím–se slovem,
Jakby umíraly duše síly –
Tak duch lásky neskončené kvílí
Nad naděje usmrcené rovem.
Teď však hlas pozdvihne bledá žena,
Věštkyně ta hrůzou roznícená: