A za rohem cesty tmavé jako dříve:
tudy nosí také, ale ještě živé.
Rozumem i tělem, rozumu však málo:
komu pak ho nebe při zrození dalo!
Tiché domy, černé – jak noc někdy venku,
jenom dole světlo, v okně ve přístěnku.
Vedle se rzí hák a na tom zvonek jistě,
ten, co zvoní každou chviličku tak čistě.