Do snídaně dal se sklenář zatím,
ale Filomena k matce spěchá;
volala ji, růženec má v rukou:
„Dcero drahá! nějak spaní tratím,
snad mne tlačí přec jen cizí střecha,
všelijakou se též trápím mukou.
Dceruško, co bysi řekla tomu,
kdy by si tě někdo odved’ domů?
Se mnou Pán Bůh dle své svaté vůle
naloží, a dříve vědět musím,
jak jsi živa v slzavém tom důle.
Jak tu budeš sama? Dej si říci,
mluvila jsem s oním chlapcem rusým
z dolní chalupy, vždy se zas hlásí –“