že soka řízná stihla odveta,
již u vítězoslávě k hostům shlíží,
jichž víc a více k divadlu se blíží, –
však ejhle, ,doktor‘ ani schopen není,
by cítil význam svého zahanbení,
on v smíchu těší zlekanou svou ženu
a odhaduje na půl krejcaru
svých pokažených pantalonů cenu;
ba volá v růžovém svém rozmaru
vstříc Rufovi: „Kdo ještě nevěří,
že musím raky míť, byť za půl světa?
Tak, sundejte je, – pozor na klepeta!
v těch nejlepší je chuť. Dnes k večeři
je dejte pro mne k dobré teletině.
Tak, tu jsou čtyři raci do kuchyně.“
A v karavaně slunečníků kráčel
tak rozjařeně domů se svou paní,
jak by se nebyl přehanebně smáčel,
a pana rady nevšiml si ani,
pln labužnické chuti na své raky;
a čelo rady zatáhlo se mraky.
Ten ,doktor‘! Z ostudy, již sám si spískal,
přec laskomin svých ukojení získal!
Však není ještě, není konec všeho!
Hle, Robinson se zjevil ve dveřích
a s kletbou děsnou kopnul do něčeho,
to dál se valí, – v davu zazněl smích,
neb hle, již poklopil se na rybník
jak spadlý balon žlutý slunečník,
plul přes hladinu, zvolna unešen,
a překoceným zdál se štěstí člunkem!
To myslel rada, v srdci potěšen,
a jeho tvář se rozzářila slunkem.
I lovil hůlkou, až lup vylovil,
leč kdo by jeho rozkoš vyslovil,
když z pozvednuté jeho trofeje
to kapalo jak slzné krůpěje
pro slávu zmařenou! ba ještě líp:
hle, živý střapec zdobil každý cíp,
neb v malé chvíli pod vodou se krásně
kol navěsila ráčata jak třásně.