Vzkřikla děva, uštknuta jak zmijí,
křečovitě její ret se svíjí:
„Pravdu vím, však duši nad noc černou
nezastírej řečí licoměrnou,
rozkoše a polibků mých sytý
zapudiž mne hrubým příkazem,
než dřív pověz, tvůrče Aphrodity,
kdo tě nadchnul krásy obrazem?
Čí že půvab, krása neskonalá
v kladivu se mihnouc na dlátu,
jiskrou ducha na mramoru vzplála
v nadšení a lásky záchvatu?
Vnada Phryny v bohyni té sídlí,
tváře moje plna svěžesti,
mnou jsi mohl nadšenými křídly
ruku svou až v Olymp povznésti.
Tělo své, jak na kup do tržiště,
oděla jsem v čistou nahotu,
jméno tvé by pokolením příště
meteorem vzplálo v blyskotu.
Tělo moje stupeň bylo k tronu,
k slávě zemské základ, podpona;
s láskou naší stejně po zákonu
Aphrodity socha dokoná.“