Pěsť vzhůru, dolů, brní dlaně,
jsou jako meče jazyky,
a jiní tam na druhé straně
zas klidně křoupou preclíky.
Zrak jiskří se, zřím krutou válku,
nu sláva, chci již volati,
vždyť peklo má tu filiálku
a groše na ni neplatí.
Však zatím ztichlo všechno zvolna,
tam úsměv bleskne, poklona
se vyměňuje obapolná
a rytířská tak dokona.
Jdou, všichni družně pokyvují,
ten červený, ten trochu bled
a u dveří se zastavují
a do země až hrbí hřbet,
když pán jde mimo s límcem zlatým
a s čelem pyšně povypiatým
a s blýskavými knoflíky.
Hle, za ním cupká z oné mely
tak trochu ještě ochraptělý
právě ten křikloun veliký.
Už beránkové z lvů se stali,
už v rozporu se nevraždí,
když archy v kapsy nastrkali
neb stiskli pevně pod paždí...