Za hrobového ticha hustých davů,
jež dusí vzlyk, co slza kane s lící,
se vracíte k nám, svatí mučedníci,
již pro svůj národ šli jste na popravu.
Zní truchlý zpěv a tlumený zvuk bubnů,
a vlahým vzduchem, jak již bývá v dubnu,
na lafetách děl, jež se v boji chvěla,
ta vaše vezou potupená těla
katovou rukou! Trup váš dávno ztuhlý,
již rozpadá se... Ale květy, z hloží
a trnů věnce, mučedníci boží,
vám s naší vlajkou kryjí prosté truhly.
Vás přeběhlíky, sběhy, podlé zrádce
v tyrana očích, ale věrné syny
národa svého, svojí domoviny
si vezem z dáli, byste spali sladce
v té zemi, pro niž bili jste se, mřeli;
vás bojovníky, kteří věděli jste,
do tyranových rukou padnete-li,
že budete se houpat na oprátce,
a přec jste šli v té veliké a čisté
své lásce k vlasti, zahodili zbraně,
jež tyran vtisk vám, jenž nás věky šlapal,
a proti němu na druhé jste straně
šli bít se, v duších nadšení a zápal.
A jati pak, jste mužně umírali,
vzdor na svých rtech a v srdci spásy tuchu,
dech svobody již ve vlahém jste vzduchu
cítili vanout... Dnes již volný národ