„Jako trup, když sejde na upíra,
Ze své mohyly se na svět vdírá
Do ospalců tmavé ložnice,
A je z hlubokého bouří spaní:
Takto píseň, dějův poslice
Ta plamenným slovem okřídlená
Ať se nad rodáků spánkem sklání,
Ať se do utuhlých srdcí vkrádá,
Ať je ku národní lásce bádá!
Jako láskou rozpálená žena
Od milence svého povržená
Domluvou i pláčem žárlivým
Pohybuje srdcem citlivým
Svého zmileného nevěrníka,
Až k ní v jeho srdci touha vzniká:
Takto český rozhorlený zpěv
Nevěrníkům bezcitným se zjev,
I jsa spolu rytířem a mnichem
Hlasně ozývej se v srdci lichém,
Na nevděčnost k vlasti churavém!
Jak se v chrámu Páně poskvrněném
Ozývá kněz řečník slovem rázným
Proti pošetilcům bohaprázným,
Pobožné pak žehná Božím jménem:
Takto věštec vlastí pohybuj,
Tak si práva k srdci osobuj,
Nevděčnou pak strunu sejma s lyry
Z beránkových utočenou třev,
Ocelovou strunou větší míry
Na varitě provoď vyšší zpěv,
Jenž by stvořil nové bohatýry,
Jenž by lásku roznítil i hněv,
Svatou lásku ke cnosti a světlu,
Lásku ke svobodě, světla dceři,
Hněv a válku proti chlapské zběři,
Která mrskající líbá metlu.