Řeč jeho, bystřiny podletní proudem se řinoucí,
přervala náhle paní hostinská červenolící,
jež z kuchyně právě s žezlem – velikou to vařečkou –
vyšla a rychle otřevši o zástěru teď ruce mastné
ke mně krokem drobným hned chvátala úsměvu plná.
„Však jsem myslila již,“ mne uvítala jak syna matka,
„darmo letos makové buchtičky že já budu péci,
darmo že též s rosolem pstruhy na stůl náš budu klásti,
když snad ten, jehož ústa dosud jen vzdávala chválu
mé kuchyni prosté, kde je Hájek, dávno zapomněl,
snad juž i jinde našel mladší si kuchařku a lepší.“
„„Myslím, v pravdě že, matko, ta zlá slova míněna nejsou,
odpouštím tedy jim,““ s výčitkou dím na to lehkou.
„„Žel, našinec že není, jak chtěl by, svým zcela pánem!
Neb, kdy se dávno jiní rozprchli po ráji pozemském,
náš úkol jest, pouštěti hrůzu na žáčky-nováčky,
v posvátný již chrám vědy božské vstoupiti míní,
inkoustem krvavým ducha jich plody odhadovat pak,
kantora přísnou tvář než možná svléci nadobro.
Teď však jsem svoboden, volný jak pták – bohu díky!““
„Ach, jsme to nezdvořilí my lidé, odpustiti račte!“
zas přejala slovo hostinská; „ani nezveme pána,
dál aby šel, než v průvanu tak jej státi necháme
o hladu jistě po tak daleké dnes cestě a žízni.
Již tedy račte do jizby naší se uchýliti prosté,
já na chvíli se zas krátkou k své plotně podívám,
hostě bych uctila zas jednou přemilým jeho jídlem.“
Řekla a zas v svoji říš s velikým se navrátila žezlem.
Já pak, hodlaje odpočinouti si jízdě po dlouhé,
v hostinskou nevešel jsem místnost, ačkoli silně
pan Mikuláš výmluvností vrozenou mne vyzýval,
před duši mou v známém již kroužku mi zábavu kouzle
v oblaku dýmu opojné vůně, při malvazi řízné,
nic nepomoh’ mu ni poslední, jejž podnikl, útok,
když zarudlou tváří svou blíž nakloniv se mi šeptal:
„O dva letos vzácné náš dům jest hosti bohatší;
manželský to je párek sic, však hrozně nerovný:
pán dobrý šedesátník juž, jeho vlas jako mléko,
kdežto panička jak andílek krásná, skoro dítě,
jež sice vážně a přísně se do světa dívati hodlá,
avšak ve brady důlku diblíka zapříti nemůže.
Jistě se rád každý na její tvářinku zadívá,
často, přečasto na ní utkví též mé oko hříšné,
až se mi leckdy i má ubohá zatočí hlava bílá.“ –
V zpovědi té vyrušen byl pan Mikuláš nenadále,
když se kuchyňské dvéře za ním přiotevřely lehce.
Rázem uťal vzletnou svoji řeč, já pak za okamžik
v známý jsem vstoupil pokojík s dvěma okny malými,
z nichž přes dvůr lesy na blízké krásná je vyhlídka;
než v té chvíli se již soumrak snášel k zemi klidné,
obrysy teď černých že lesů jsem sotva rozeznal.
Nazpět v útulný pokojík obracím tedy zrak svůj:
všecko tu tak jako dřív – než, viz, co to tam je nového?
Sotva radostný jsem potlačil v tom okamžiku výkřik,
když tam z koutu se náhle zaleskly mi klávesy bílé.
Hned pokročím v ono místo a již ke klavíru sedám si,
v klávesy prsty noří se a rázné nejprv akordy
v lásky šepot se mění, až zní teď mým pokojíkem
dvou šťastných lidiček píseň „Věrné milování“,
již veliký Smetanův genius každou duši jímá.
Dlouho jsem se bavil tak zvučný zkoušeje nástroj,
až polehoučku otevřely mé se dvéře a přes práh
vcházela hostinská s večeří a za ní Karolinka,
dcerka její jediná, pěnivý zas v sklence nesouc mok,
hláskem pozdravujíc mne tichým a plachým spolu očkem.
Jak jen v krátké době vyrostlo milé toto děcko!
Bezděky přistoupil jsem blíže ku dívčině hezké,
vlásky zlaté pohladil jsem jí a na čílko ji zlíbal,
jež pod vroucím mým se polibkem uzardělo lehce.
K jídlu milému vyzývá snažně paní mne domácí
(své se slabosti bojím vyjevit krásné tu kuchařce,
snad že by mohla se pak vysmáti mojí chuti divné
neb v přímosti mojí pozvání zřít samovolné), –
já však dřív uchopiv kulatou ruku té ženy dobré
vroucí díky činil jsem jí, že mi překvapení tak
příjemné krásným pianem den uchystala první.
„V dobré paměti mám,“ vece vážně paní Mikuláška,
„jak po klavíru u nás tu se vám stýskávalo často,
takže se mým jediným, ač tajným jen, stalo přáním,
bych brzy mohla nějak dávnou ukojit vaši touhu,
až vhodná se mi příležitost naskytla nedávno:
v dražbě totiž po naší sousedce domek se prodával
se vším nábytkem, mezi nímž taky tento klavír byl.
Oj, s jakovou já jsem se chutí súčastnila dražby,
zvlášť když nástroj onen jako dobrý odporučil nám
pan ředitel panství, – velikýť on hudby milovník!
Však by se byl můj muž k tomu dal pohnout asi sotva,
stovky by zaň zaplatil tři, nebýti naší Karolinky,
ježto tatínka kolem krku objala, líbala v ústa
s žádostí snažnou, krásné by ji hudbě učit dal.“
„„Dík tedy můj Karolince! Abych vděčným se ukázal,
sám v učení já na dva měsíce tu rád si ji vezmu.““
Svým pohledem mně plachým Karolínka a matka její zas
vzdávala dík slovy upřímnými, ku odchodu pak se
s dcerkou chystala tak hovoříc: „Už pojď, Karolinko,
pánovi dáme pokoj, neb rád udělá si pohodlí.“
Ke mně pak obrátivši se – „Dobrou noc, pane!“ přála;
„v hájeckém poprvé pokojíčku se vyspěte dobře,
zdáti-li vám se budou nějaká, pamatujte si, čísla;
snad i na nás jednou štěstí usmáti se může!“
S úsměvem odpověděl jsem jí, ona pak s Karolinkou
opětujíc znova pozdrav svůj už vyšla na chodbu.