Zatím oráčové dojížděli
na obecní půdu, na občinu.
S hlukem když pak chystali se k činu,
najednou se ozval zástup celý:
„Zrada! Zrada! Hlohováci tady!“
Nebo hle, tam nad obilí s meze
hlava za hlavou na jevo leze –
Hlohovských je jako máku všady!
A když Moklínští se z překvapení
probrali, hned vzkřikli na spřežení,
obrátili radlice a řízli
černou zem i bičem koně prali,
aby v tvrdé půdě neuvízli.
Tu však na ně Hlohovští se valí,
krev že v těle ledakomu stydla;
koně zadrželi za udidla –
jako v lesích druhdy po silnici
přepadali kupce loupežníci.
Zalekli se, ztichly obě strany,
a v tom jeden soused ze Hlohova
k celé obci tak se ujal slova:
„Za humny lán, od dávna tak zvaný,
ku Hlohovské obci patřil zdávna;
pamětníci povědí vám více.
Avšak dnes, že míní vláda slavná
dělit tyto obce po přehlídce,
občanstvo zde naše zakročuje
na té půdě, za humny jež sluje!“