Ale snad, bohové! snad je to veliké
Štěstí mé, že mě neměla ráda.
O, já bych byl stádo zapomněl
Hlídati, dívaje se na Bělu hezkou;
A zanedbávaje vás, kozy krotké!
Zpíval bych jen: „Bělo, děvo krásná!“
Ach snad, bohové! snad je to veliké
Štěstí moje, že mě neměla ráda.
Kdybychom pod košaté stromy sedli,
Snadby hladívala mou bradičku
Říďounce obrostlou, a snad i líce: –
Tuť bych často, matičko! zapomněl
Na tvoje upřímná slova lásky!
A kdyby klesla do náruče mé –
O, tuť bych na všecko zapomněl,
Co by „Běla“ nebylo, volaje s plesotem:
„Neznám nic, a nemám! – Bělu jen.“
A když bych ji co ženku políbil: –
Pak – – (ó, dobře že mě nemá ráda!) –
Snad bych i na vás, bohové! zapomínal.