Vrcholky stromů bujně zašuměly,
a v dálku jejich táhlé dechy zněly,
a slavík zaklokotal píseň kdesi
a rozezvučel blízké kolem lesy.
Hle křoví, zbuzené z lehkého snění,
si šepce zpěv o sladkém probuzení,
a pobděv na nebi si měsíc bledý,
tam jde si pospat za ten mráček šedý.
Však v srdci jejím oddechnutí žádné;
ten stálý žal v něm stále jenom mládne,
a nemá klidu, nemá srdce stání,
jak vítr, jenž sám před sebou uhání.
Ty bledé rty, že jednou byly růže,
kdo z jejich úvadků to poznat může?
Ty bledé líce, že též jednou květly,
kdo nám z té svadlosti to povysvětlí?
Uvadlé listí, jež se sem tam klátí –
odkud, že vůni dýchalo, lze znáti?
Ba smutno, soudit, že co mrtvo, žilo,
že bezduché, kdy žilo, okouzlilo.
V klín ruce sklesly – skleslo hlavy týmě –
ba, mysl těžká – těžké pout je břímě.