Tu z nenadání vyskytl se muž,
dle kroje, mluvy šlechtic polský byl,
a pravil Olgerdovi: „Pane můj,
ó, snažně prosím vás, mne vyslyšte!
Jsem na cestách, a pilný jest mi spěch,
však nehoda mne velká zastihla.
Můj kůň mi pad’ a nohu zlámal si,
a nikde není blízko zvířete,
jímž klisnu svou bych mohl nahradit,
kůň váš jest dobrý, prodejte mi jej.
Jsem bohatým, a stkvěle zaplatím
vám vaši ochotu.“ Tak děl ten muž,
a Olgerd uvnitř plakal lítostí,
že rozloučit se s věrným koněm má,
a bylo mu, jak páchati by měl
tu nejčernější zrádu jidášskou.
Přec kývl hlavou, odvrátil svou tvář
a ruku nastavil, a cizinec
mu měšec podal těžký, koně vzal
a zmizel s ním... A Olgerd pravil si:
„Teď důstojně svou matku pochovám.“