Černá sukna visí v Notredamu,
katafalk je vztyčen prostřed chrámu,
Paříž krále Umberta smrt želí.
Den je šedý, ponurý a ztmělý...
Houfy cizinců kol chrámem chodí,
obdivují stavbu, půvab lodí,
francké gotiky vše harmonie.
Do deště se dalo, venku lije.
Nikdo nevychází, zástup stojí,
mnohý sedne, kdosi z kapsy svojí
číslo novin vytáh’, dámám kolem
předčítá, co Margarita bolem
duše jata nebi vyslovila.
Tvář se mnohá těžce zarmoutila,
oko mnohé prosí v slzí třpytu:
Potěš, Bože, vdovu Margaritu!