Kýv hlavou. Vejde bledá, vážná
má provinilý plachý pohled:
„Hleď, Jene, měl jsi slavný svátek
a společenské povinosti
as zajaly tě, žes mi nedal
ni známku žití. Odpouštím ti.
A zde ti nesu malý dárek,
má stále státi na tvém stolku,
je opozděn –“ a vybaluje
z papíru cosi barevného
a na stůl staví. Pagoda to,
Číňanka umně provedená,
úsměvná s otevřenou pusou
složeny nožky, ručky nese,
jak požehnat by jimi chtěla –
Řekyně ťukne do hlavičky
a do rukou, a ona kývá,
jazýček rudý povyplázne
a stáhne, rukama pak hýbe
jak dít by chtěla: Pokoj, ticho –