Ó kletbo prostoru, času!
Jaká to útěcha smutná, že kdysi snad takoví byli,
že takoví jednou snad budou,
mužové, ženy – však nejsou!
Nebo snad, kdesi že žijí, neznámí, nepoznatelní
pro dálku prostorů chladných!
Snad že je oceán dělí, snad celý kosmický prostor,
tam že na kterési hvězdě po svém zde protějšku touží,
v dálku šlou pohled svůj vroucí, majáku světelné rámě,
který však v prostorách širých pro zimu úžasnou mrzne,
který však nesmírnou dálkou daleko od cíle hasne!