Však to byl konec již. Po kteréms čase
hodný muž našel se, – vysoký úředník,
vážný a rozumný. Otci se líbil.
O lásce nemluvil, – bohudík!
Štěstí a bohatství, všechno jí slíbil. –
Poslechla tedy a šla s ním k oltáři,
spanilá, mladá. Šla s klidem na tváři
a v srdci ticho už. – Oči jen zvedla,
z chrámu když vedli ji. A po mě zpět
zrakem se zlekaným poohlédla.
Povzdechem tichým se zachvěl jí ret:
„Živote! Živote! kde že je všecko,
co jsi mi sliboval? Kde že je květ
mladého srdce? snů blažený svět?“
Ne! já nic neslíbil! Bláhové děcko,
to sobě sama tak slibovala,
sama si o štěstí pohádku lhala,
vlastním se klamala v životě snem!
Ne! já ne! já nikdy neslibuji,
naději nedávám a neberu ji.
Co chcete ode mne? jsem jaký jsem!“