sám dojat řečí svou, již líčil všecky divy,
jež k pouti přichystal, že sotva chytal dech.
Však farář neslyšel. V svých vlastních starostech
se ztratil tíživých. Jak bylo jinak loni!
To na pouť těšil se, to dlouho bylo do ní,
a všecko na faře již spělo živým ruchem,
že mohl poznat ji i chřípěmi i sluchem;
jak myška Terinka již sem tam pobíhala,
co chvíli bědujíc, že nebude pouť kalá,
však potom, po hrubé když sedli k tabuli,
ach, jaké pochoutky jim vábně kynuly,
že děkan každý rok vždy na jednu hrál strunu,
že mnoho poutí zná, leč nejlepší že v Člunu.