Jak slavně tlukou! „Spása přišla tvá!“
volají na svět. „Vstaň a pokoř se!
Svou pýchu svlec, svou tvrdost vylámej,
smyj s tváře přetvářku a pokoř se!“
Jak slavně tlukou, slavně, nebesky!
Jakou to mluvou novou, nezemskou!
Aj, slovo za slovem se překotně
jim hrne z nitra rozhořelého
a roste na věty tak velebné
a věty mohutné, jak potoky
se v horách na vodopád slívají
a hlásají a jásají a plesají
bez konce, bez konce, ba cítíš,
bez konce. V kovovém jich nitru tolik
je citu, že jím mluvit mohou věčně,
a hloubky takové, že bezdná jest.
Tak řeky velké v moře vtékají
bez konce, bez konce, bez konce.
Jak slavně tlukou, slavně, nebesky!
Jak svobodně, jak bez pout, okovů!
Ó, velké poselství a požehnané!
Let tisíce tisíců na tu zvěst
svět čekal, aby člověk spasen byl
a vysvobozen, vysvobozen byl.
A musel to být chlév, ba prostý chlév,
kde vůně lidskosti nám vzešla nejčistší
a nejněžnější. Musel to být chlév –
když paláce i chrámy na chlév zvrhly se,
zas prostý chlév se musel zjasnit v chrám
a vydat květ, jenž zemský měl sic tvar,
však vůni nebes. Bůh vstal v člověku,
by duše byla vysvobozena.
Jak slavně tlukou, volně, svobodně!
Ach, ony tlukou hlasem vítězným
a tlukou na dvéře již mého žaláře!
Jak rozbíti by chtěly žalář můj,
ten žalář nehodný, ten žalář potupný,
tak mrazivý, tak mrazivý,
že kdyby nezhříval mne vyšší duch,
již nad mým pádem rozlehl by se
ten výsměch jizlivý a ďábelský,
jenž uzavřel mne zde... Neb nemužně
a nectně vlákali mne do něho,
mne slovy úlisnými pozvavše,
a jen jsem vešel k nim, hned lstně
a zrádně za mnou dvéře uzamkli
a ruce mnuli si... Jak slavně tlukou!
To rozbít, rozbít chtějí jej, ba rozbít,
ba vylámat v něm dvéře chtí a mříž,
a rozbíjejí, vylamují je,
by volno vyšlo z něho srdce mé.
Koř se, mé srdce! Plač, mé srdce!
Jásej, mé srdce! Vylej ambru svou,
a tvrdé-li jsi, rozbij nádobu,
ať vonný obsah její vyteče!
Jsi svobodno, jsi svobodno.
Jak nejásalo bys, jak neplakalo,
když železné to srdce zvonů všech
tam jásá jen a pláče radostí?