Zem rovna rakvi pluje v mračen strži,
tu a tam hvězda jak hřeb zlatý drží
tmy příkrov nad ní. V srdci plno tísně,
vzduch vlhký, jakby plný dusné plísně.
Šer. Ticho. List v svém pádu nezašumí.
V té chvíli srdce vzpomínat si umí
a hořkost všecka, jež ho otrávila,
v něm překypí a starých bolů síla,
klam, ústrk, zhrdání a záští zloba,
škleb závisti, dne vedro, noci mdloba –
vše padá na ně jako krupobití,
až hvězd mdlý lesk se v jeho slzách třpytí.