Onť smělý přede vším a pravdivý,
tak smělý jako onen, o kterém
já měla sen... Mně jednou zdálo se,
že kráčela jsem cizí krajinou.
Tam pusto bylo, lesy smrkové
po obou stran se cesty černaly,
a hučely a byly truchlivé,
neb byly bez vláhy a žádný pták
se neozýval v jejich hlubině.
Nad nimi stálo slunce krvavé,
bez paprsků, jak výheň palčivé,
jak jejich žitím nasycený drak.
Tu vyšel muž postavy vysoké
zpod hvozdu klenutí, měl v ruce luk
a toulec plný šípů na plecích.
„Ty’s škůdcem!“ zvolal k slunci mohutně,
a napnul luk, a letěl vzhůru šíp,
a slunce zachvělo se jako pták,
když vnikne střela v jeho útroby,
a umírajíc padlo za lesy,
a jeho krví zbrocen celý svět...