Zvěsť tu vyslech’ Crnojević Ivo,
na zemi skles’, o zemi si hlavu
tlouk’ a s hlavy vlasy šedé trhal.
Siné moře klnul, že ho neslo, –
Benátky, že když jim k břehu přistal,
v tu chvíli s ním neprobořily se, –
sama sebe, na ženu že slyšel,
za děvou kdy přece zase vyšel, –
nešťastnici zatracoval děvu,
odrodilce syna. Nejhroznější
proklínal však klatbou ve Stambolu
Musulmana v neusmírném bolu:
„Běda, třikrát běda, zrádce, tobě!
Cože tobě nedost, zrado, na tom,
že jsi zcizil roditeli syna,
záhubné by milosti tvé za hrsť
prodal duše klid a věčnou spásu;
cože nedost na tom, že ho pudíš
proti rodným ještě proti bratřím,
za kořisť, jak zběsilému psovi,
otčinu že rodnou jemu házíš,
by ji rozdral a pak skrvácenou,
netvoro, ji pohodil ti k nohoum?
Avšak doufám v spasitele boha,
v ochránce to nebohé té vlasti,
že se, zrado, nepovede tobě!
A tož dřív, kde srbská která paže,
promění se na zbraň, a kde které
bedra tvého símě, vymete je
zemí těchto s povrchu, že s moře
nezbude ho paměti až k moři!
Nebo není Černá Hora, není,
aby šlapal Moslimec jí na znak!
Malá je, však vydatná a stálá,
chuda je, však srdnata a chrabra,
opuštěna, avšak odvážliva,
kamenatá, avšak každý kámen
jako klenot krví svojí brání!
Víry od ní nečekej ni míru!
Nesousedí s zpronevěrou víra,
ani možná, aby mezi námi
obstál mír, ty pokud ve Stambolu
sedíš, a my na té Černé Hoře,
leč jen věčný boj, až vyhlazeno
moslimské z těch zemí bude jméno!“