Ale jinde. Ne u nás... Na hladko život tu běží,
rýčům svěřeny cizím kořeny národa leží.
Na plano lopaty černé se zdvihají drážděných ruk
i mozky inteligentů i stáda zmatený hluk...
V řevu laciném národ raisonuje – pak chladne,
reakci tropí v žurnálech, vrhá otázky pádné,
pro koho pracovat neví, pro koho se mozolit,
pro koho rodit své syny a ku komu příchylnost mít,
města svá miluje, dobytek, obilí miluje své,
ale vše nejasně proklíná, oč se tu zbytečně rve,
neví, kam pušku zamířit kdosi mu povelí,
on tisíc dává, sto bere a kostí se spokojí,
suchým chlebem se nají a vodou se napojí,
bez hrnců egyptských blábolí o slávě starých králů,
o předku, vrahy jak srážel a házel v příkopy s valů,
o škorpionech Husových, hrr když na vraha řvaly
miliony kdys hlasů a měst prachem se hnaly...