On viděl ve snu řeku velkou, rozzuřenou,
pokrytou lednou tříští a zažloutlou pěnou,
zřel v zakalené vlny, které temně řvaly
a vztekle břeh, kde stanul, kácely a rvaly.
Ten břeh byl jeho půdou, svým ho bránil tělem,
však vlny dorážely v boji lstném a smělém.
On viděl, kterak břeh se ve hlubinu ztrácí
a velké, pěkné štěpy s třeskotem se kácí,
proud odnáší je vírem, – hle, besídka tone,
s ní záhonečky květů i jasmíny vonné.
A dále proud se vtírá! sad už propad’ celý! –
Již do statku se vedral! – zdi se pozachvěly.
Ha! výstavný dvůr pěkný do proudů se řítí!
Vše utonulo ke dnu, – na povrchu zříti
jen strýce poručníka, – ten po proudu plove –
ó, ten se neutopí! – – Reka přemoh’ žal
a ve snu zoufale se nahlas rozplakal.
Však běda! běda! běda! Jaké hrůzy nové!
Shled’ mladou, sličnou Floru státi nad řekou
a vlny pod nohou jí půdu rvou a rvou, –
již břeh je podemletý – nad vodu se kloní
a marně rek náš ruce v dálku vztáhl pro ni, –
již klesá milka v proudy. Bože! výkřik divý, –
rek do proudu se řítí, – nevyvázne živý! – –
Na štěstí pro nás ale v tom se probudil. –