„Můj čin,“ dí k Závišovi, „mírně suď.
Jsem starý bojovník a mnohou tuhou
jsem viděl bitvu, mnohé přines’ jizvy.
Buď dovol, abych tvým byl věrným sluhou,
neb, abych skočil v jámu, zas mne vyzvi.“
I kyvnul jemu Záviš v srozuměnou,
by přidružil se k jeho jízdné četě,
jež dojela v ta místa za ním právě.
Kůň každý hnav se v běhu rychloletě
jen tone v potu zbrocen bílou pěnou.
Vždyť nepásli kdes pohodlně v trávě,
je Záviš vyzval, kdo chce v závod s ním.