Zkormucená jako mátě vidí na synáčku milostném
Láskyplné hasnout již pohledy, a smrti temnou
Říši pojít zkoralé do zhouby zbytky miláčka;
Jí se y háj pustým, y milý kraj zdá se samotným:
Tak Pannonye Tvou, Balogu vznešený, oplakává
Smrt, a oprouc slzavé na popelník Tvůj oči, teskně
Rozvalenou v ruinách pohlédá slávu domácý.
Smutky její se syrými pronáší vlasti palouky:
Truchlí sad, hrana temně zvučí, hrobové bere roucho
Město y hrad; s užasem se vidí teď opuštěna vlastín,
A svou ztrátu tokem děkujícých slez oplakává.