Malmomra hajtja, kedves, a vizet.
Ásítni rá nem ér, a ki siet.
Az emberektől nyüzsgő bulevárdon
Egymást taposva, törli el a lábnyom.
A kép, a kedv itt egyre változó,
Minden nap új szint, új ingert hozó.
Ez a valódi élet, mely nem untat;
Nem ád időt, hogy bíráljam a multat,
S vizsgáljam a tükörben, hogy hajam
Őszűl-e már... No hát, nincs igazam?