I došly k statku Vejvodičů. Přede vraty
stál čeledín, cep v ruce, když tu k němu blízko
se žena přihnala, tak smědé měla líce,
jak socha bronzová, na krku plíšek zlatý,
a zrakem jiskřilo to černé cikanisko,
jak ukradlo by slunci. Vyhrnula pysky
jak třešní zbarvené i ukázala zuby
jak bílé oblázky, když voda přes ně běží –
ne voda, řeči však: máť jazyk jak had slizký
a mrštný, bodavý, div nevyběhne z huby.
Stál Jáchym čeledín a vzkřikl věru stěží,
ty oči blýskavé když zabodly se v něho:
„Hej, selko, drůbež zavřete, hned, nechte všeho!
Jdou vlaštovičky!“ Vzkřikl a v smích dal se hrubý
výš povytáhnuv koženky a beranici
dál šinuv do týlu, že zachytla se v letu
jen v rusých kadeřích. Však dívka bílé zuby
tak vycenila naň, jak krásná zvěř, a v líci,
jež byla černá, vlas jak pásky ze sametu
jí spadl v prouhách – střásla jej tak vedouc řeči:
„Nu, zlolajný! Křič, křič! Máš hrdlo notné.
By kříž tě hodně bolel, ruce při mlácení!
Pusť, mužíčku, pusť! Hle, jak polívka ti svědčí!
však já ti udělám, že hrdlo tobě zkrotne!“
Dál od cikánky patu odšoupnuv on vece:
„Hle, obludu! Ty drzá, hleď, ať potkáš brzy
kůl první v plotě; pozor, ať tě nepřeměří,
však viklá se. Jsi z čertovy mi ptáček klece,
a uleť dřív, než přiletí, co rádo mrzí,
neb čertu dušička, cikánům blázen věří.“
Však cikánka tak divoce naň zrakem blýskla
tak blízko stanuvši, že dostal husí kůži;
a na krok od něho, přec k pilíři jej tiskla,
ač netkla se ho ani. Dřív pak, než se vzmuží,
zas ona začala: „Huj, pěkný mládenečku,
huj, páchneš valachy. Jdi hřebekovat vranky!
Však vyložím ti, chceš-li – podej mi jen ruku –
kdo ukradl vám ondy brambor plnou bečku,
i jaké budeš míť a měl jsi radovánky.“