Z počátku jsem doufal v lásky štěstí.
Její úsměv, pohled laskavý,
zamávnuté v dálku pozdravy,
zdálo se, že tichou přízeň věstí;
škádlívá mne – nevědomky svodná –
svěřuje se mi jak sestra rodná.
Povídej mi – říká – o Čerkesích,
o modrých tam horách, černých lesích!
Povídej, co staří kozáci
nad ohněm si vypravují strážným!
Hovořím jí s obličejem vážným
o bóře, jak v podzim burácí
nov’rossijským dolem, o horalech,
jak nám v lítém vzdorovali boji,
o brnění jejich, o kinžalech,9)
o žen jejich mravu, pestrém kroji,
o Maruši hříšné, jak jí hostem
na komůrce býval žhavý Změj,
jiskřivým až chýš zapálil chvostem...
Ona sedí, krásný obličej
bílou rukou snivě podepírá,
a zrak její – hvězda v zášeří –
zastíněný svislou kadeří,
každé slovo ode rtů mi sbírá.