Když odešly, sám k ženě vešel muž
a podával jí ruku na smířenou.
„Nu, bláhová!“ děl, „nechme toho už,
však nezapomeň, že jsi mojí ženou!“ –
Jen zašeptala tiše: „Odpusťte mi!“
a sklopila své vlhké oči k zemi.
Jen: „Odpusťte mi!“ více ani slova
a vrátila se ku práci své znova.
Však nebyla to více švarná žena,
již přivedl si Stejskal z dálky sem!
Bez ducha chodí, bleda, zamyšlena,
s utkvělým, tichým, smutným úsměvem
a slábne, žloutne, odkvétá den ke dni.
Hospodář mrzut vyhýbá se před ní.
A starý Stejskal pohledem ji bodá
a říká, říká: „Nebožky je škoda!“ –