Zvuk takový juž neladil čas dlouhý
Můj sluch, ač jemu marně nachýlený;
A mnohé přešly přes mé spánky změny,
V nichž srdce svadlo a slasť vroucí touhy.
Já sám a sám jsem bloudil na té zemi,
Proměnil řeč svou v divoznící steny,
Tak v mluvě své jsa lidem všechněm němý,
Anť nikdo smyslu slov mých nerozuměl,
Ač srdce v ňadrách mřelo bolestěmi.
Tu arci sám jsem v sebe se zadumněl
A zápolil s svým srdcem poraněným;
Opovrh’ světem, bojem uchváceným
Cit udusil, jak tehdy jsem jen uměl,
Se sdruživ s žalem, tím mým darem věnným.