Hvězd sítí Israfel se k zemi díval.
Noc byla jasná, za stínem stín splýval,
kol měsíce tlum obláčků táh pestrý,
tu bílé růže, do dálky se ztrácí,
tu vlny stříbrné, tam zlatí ptáci.
A s tichem temno jako rodné sestry
nad světem rozepjaly křídla vonná,
v nichž démanty hvězd rozhrály se zvolna
a plály víc, až azur, temná clona,
se jimi chvěl jak zlata krůpějemi.
Snil Israfel a lýry píseň bolná
se nesla k nebi – ale dolů k zemi
za hvězdou padající letly s chvatem
sny jeho duše; na kruhu z hvězd spjatém
stál v těžkých dumách. Jako holubice
když k nebi vzhledne, nežli zřídlo zčeří,
zrak jeho těkal k hvězdám od měsíce,
dvé křídel složil jak ten, kdo se modlí,
a přece v duši propasť viny měří.
Jak dlouho v snění u bran ráje prodlí,
kdy ukončí tu píseň čaruplnou,
jež vichrem lká, sní stromem, šeptá vlnou,
v níž stvoření se k svému tvůrci blíží,
jenž v jejích vlnách blesknou tvář svou zhlíží?
Ta píseň zní jak harfa Aeolova
a posud v nocích máje v teplém vzduchu,
kdy stichne slavík, zazvoní nám k uchu
zpěv cizích hlasů, k nimž duch skládá slova,
zní, padne v duši odlesk její bludný
jak slunce paprsk na dno tmavé studny,
zní, jejím tónem usne trud i vina,
a srdce doufá, touha uhasíná,
zní, stále zní a více neuhasne!
Teď Israfel vzpjal křídlo zlatořasné
a sklonil hlavu, jak na štíhlém stvolu
květ lilije se pohne slíbán lunou,
zas křídel van, jak někdo chvěl by strunou,
v tmách hvězdou letěl – musil, musil dolů!