Žehravost! co neřest na sadě
Ty se jevíš v lásky zahradě.
Záhubný se v tobě
Jed ukrývá,
Jenž se v duši vrývá
Probouzíc jí k stálé zlobě,
V srdce bodá,
Je vyhlodá,
Všecku zdravotu vyhání
Z mysli nakvašené
V nemocném si počínání
Duše poplašené!
Jeť to látka pro malíře,
Vylíčiti onu vášeň,
Jíž ublednou mladé líce,
Jíž se zbouří vřelé srdce
K šílenství, jejímžto vznikem
Oči v zášti se zajiskří
A v hořkosti ústa ztřesou!
Tamo viz! na basiliku
Žofínskou svůj upři zrak,
Mezi věže Cařihradu.
Krásná jako hvězda nebes
Ale bídně uvězněna
Tamo úpí Iréna.
Nejskvostnější ona klenot
Moslemínské kořisti.
Příroda-li ustředila
Tolik vnad a spanilosti,
Tolik krásy v tomto tvoru
By nádechem surovcovým
V rukou hrubých uvadla?
Dravý tygr, zpupný Tatar,
Jehož otrokyní jesti,
Na chvílku se ojařil
A pohrává kadeřmi
K nohoum mu pokleklé děvy.
Tu hle prstem krvavým
Závoje odhalí řásy.
I žasli uzřením krásy,
Jakouž před tím nezvídaly
Zraky jich. Kol stojící
Surovcovi dvořeníné.
Projevili podivení
V neukrytém uchvácení.
Tím se zbouřil divoch ten;
Závist, že ne jediný
Jest on svědek těchto vnadů,
Ďábelskou mu dala radu.
„Otroci vy proklatí!“
Zahřmí slovo násilníka,
„Myšlenkou jste poškvrnili
Pohledem svým děvy krásu.
Tím jste poškvrnili slávu
Vašeho též sultana!“
Ihned bleskem ostré zbraně
Uťal krásnou děvě hlavu.
Nebylo jí poznat strachu;
Mžikem koulila se v prachu!