A všickni na to: „Příliš nevěřme!“
A bylo ticho, Roland ale vstal,
neb Karlův zrak byl na něm spočinul,
a duše jeho, spát jež nemohla,
a vždy jej hnala k činům rekovným,
si hledá těmi slovy úlevy:
„Jak na chvíli jen věříš pohanům?
Co’s pravil nám, jest čirým bláznovstvím.
Byl Marsil povždy zrádcem prokletým.
Jak tomu dávno, přišlo poselství,
a měli ratolesti z oliv též
a slibovali jak ti lháři dnes.
Ty radil jsi se s pairy svými též
a pošetilí byli věru dost,
že po tvé vůli radu poskytli.
Dva hrabata jsi poslal k Marsilu.
Kde jsou? Kdes v horách bídně zhynuli.
Nuž volám k tobě: Veď nás do boje!
Do Saragossy veď nás, dobudem
to město, jak jsme ztekli ostatní!
Ta vražda v horách není pomstěna,
krev v žilách vře mi při té vzpomínce.“