Kolikrát ssála jsi pokornou vůni
smrkových samot, chlad ztracených tůní!
Uprostřed ohromných prérií klasů
kolikrát v zraky své utichlou krásu
nesmírných lánů jsi pohlcovala!
Kolikrát v májových jitrech jsi stála
pod stromem kvetoucím v opojení,
slyšela’s pole, kdy v horkých dnech zrála,
děvčata ve žních, když s ženci se smála,
cítila’s v hloubkách svých plodivá chvění,
jež vůkol se zvedala, nad zemí vlála.