Již mnozí rozžehli
svých smolnic žáry rudé,
by lépe postřehli,
co nyní z toho bude.
I pátrali v těch zdech,
v té zpoustě zádumčivé.
Slyš! zase sten a vzdech –
však nikde stopy živé.
Tam z věže, z věže jen
z dna hladomorny ssuté
se jasně ozval sten.
Tam vniklo světlo žluté
až ke dnu v prázdný stín.
Však sten se ozval znova...
jen slyš – ha hou!
Tam skrýval země klín
pláč, udušená slova – –
Jich tajnost neblahou
kdo zbádá s odvahou?