Elviro, pusť meč můj, prosím
odejdi i Doňa Sol,
nedržte tak ruce moje,
Jimeno, můj nejitř bol!
Zbořte hráze hněvu mému,
ať se rozlije již kol!
Jako stud mne dusí zle,
przní všecky činy mé.
Dcerám mým se mohlo stát
falešných to od hrabat?
Milovaným dcerám mým
od psů těchto taký šprým?
Psové vy, já dobrovolně
za ženy vám dcery dal,
nádherných co šatů, darů
každý z vás z mé ruky vzal.
Největší skvost, dva své meče,
věnem jsem vám odevzdal.
Dva tisíce maravedů
záslib ten mne tenkrát stál,
od Arabů řetězy,
každý jako slunce plál,
které po vyslancích svojích
z Persie mi poslal král;
bělouše jsem dal vám hřebce
k službě, krásných kobyl čest,
z Courtraye plášť, který hebce
sobolinou protkán jest.
To mám za důvěru svoji,
to mám od vás, hrabata?
Ztýrané zpět pošlete je,
to má být má odplata?
Obnažená bílá těla,
ruce pevně upoutané,
kadeř vlasů zdivočelá,
z těla krev jim hustě kane.
U svatého Rybáře,
který v církvi naší vládne,
v Cardeně chci přísahat,
pomstít vaše dílo zrádné.
V Carrionu, ve Fromestě,
v žádné vsi a žádném městě
panství vašich, v Torquemadě
pomstím se již vaší zradě,
nesmí ve Valenzuele
zůstat jedno hnízdo celé,
kde by kámen na kameni
zůstal při mém pustošení.
Svědky dva mám, nebe věz!
Antolinez, Pelaez!
Hanbu tu mi odpykáte,
kdo mne uzří, ten se třes,
s rodem celým, v zášti svaté
na svém právu stojím pevně,
potrestám vás všecky hněvně.
Slídičů však má král dosti,
lapiti vás v síť a léč,
plné právo až mi získá,
teprv spočine můj meč!“