Ke vchodu povoz ozlacený hrčí.
Křik – skok – a před vozem, jenž vázne v letu,
dvě ruce suché, deset ruček trčí
a „Slitování!“ sténá z chorých retů.
Tu nožek dvé se na stupátko smeká
v hedbáví sněžném jak dvé lilií
a vděkuplná tvář, již kadeř měkká
jak ručej zlatých vlnek ovíjí,
ku bědné skupině se nakloňuje.
Kmit světel kočárových odsloňuje
zjev hrdě majestátní a přec něžný
ve třpytném rouše, s diademem kněžny
jak vidinu, již báje sad jen chová.
Lze postřehnouti mocné srdce hnutí
ve zraku ztrnulém a ňader dmutí,
na chvějném rtu, jenž vzdychá beze slova.
Již ruka jemná v roucha záhyb sáhla;
však vrátila se prázdna; chvilku váhá;
skvost perel s šíje uchvacuje znáhla...
Tu přetrhla se v rukou šňůra drahá
a k zemi prší lastur slzy jasné
před tlupu zmámenou. Ve smíchu, pláči
teď honí, sbírají ty třpyty spasné
jak rozházené zrní havěť ptačí.
Než ustáli od radostného díla,
v paláci zmizela jich dobrá víla...