Však přec snad naděj – snad přec prchneš jemu
a nová sláva, život nám pak zkvete,
jen prchni – utíkej! Tak hrdlu stísněnému
se vydral hlas – tu zjevy rychloleté
hned zanikly – sám stojím před ruinou,
nad kterou buk svou věčnou píseň šumí
a klenbu větví šíří pohostinnou –
a hrad sní dál své legendy a dumy...