Kloníš hlavu, – svítá, svítá,
nedaleko do dne!
Hluboký můj hled tě vítá,
jak zor matky rodné.
Pokojně tě ujmu v dlaň:
Zoro, plaň! Slz rosa kaň
do věnců, jež vavřín splítá,
trnem neubodne
bledých čel, s nich vrásky hoře
mizí klidem nebožtíků –
Znáš mě?