Po čtrnáct dní jim vítr plachty dmul,
a všickni byli mysli veselé,
pak ale náhle přišla tišina,
ni vánek nejjemnější nezavál
nad modrou hladinou, jež skleněná
se zdála teď, a mniši počali
se strachovat, a klesla odvaha
jim úplně. Však Brandan kliden byl.
„Když vítr odpočívá,“ pravil jim,
„jest řada na nás. Bůh nám ruce dal.
Nuž, k veslům sedněme! Hoj, do práce!“