Jitro se přibralo s nebe a k životu budíc
Veškeren lid sny plašilo šálivé z hlav, jen
Růženo! tvých snů nerozplašilo svodných,
Nepřivodilo s dnem tvé pokoje duši.
Pevná trhala láska co dračice srdce,
Tvořila strašlivé stvůry y obrazy vnadné
V zvětřené hlavě, a strach a naděje mylná,
Láska a zoufání v mdlém válčily srdcy,
Zhatily smysly, a zdrtily rozum, y jasnou
Potřely krásu. Jak milenku spatřila chůva:
Bože! co dělo se s tebou? s podivem křiknouc
Objala dceru, a slzami zbělené tváři
Kropíc zlíbala očka a hladila vlásky,
Na srdce stiskala srdce, y poznala s hrůzou,
Že se y na těle třese, y divoce zhlídá,
Jakoby křičela bouří, jakoby s smrtí
Zápolit měla. O Bože! mé rozkošné dítě!
Jaká potvora lícnou zkalila jasnost,
Zděsyla hrůzami srdce a zmrtvila duši?
Nastojte! očičky světlé co na nebi hvězdy
Do hlavy vpadly, a vábivé růže se s bledé
Ztratily tváři, a sladká zmodrala usta.
Nemoc, ach! hrozná nemoc se na tebe valíc
Ozdobu stráví mladosti rozkvetajícý.