Když krví lidskou, rudými jak šípky,
se rděla zem a v bludů, vášní kouři
zář lásky zhasla a jen oko Kaina
v svět místo slunce plálo, mečů v bouři,
kdy jako kuře darmo peruť slípky
hledala lidskosť, kde by skryla hlavu,
kdy celé lidstvo smečka katů lajná
jak Krista vedla mrzkou na popravu
a vbodla v kříž – přec anděl bdělý
v Golgotě zůstal. Jako boží Máti,
ó duchu umění, tys bolem lkáti
pod křížem neustal, až ve hrob stmělý
jsi mrtvé lidstvo uložil a sebe.
Pak přes mrtvolu, kobku dusnou, šerou
jsi peruť svoji roztáh’ bleskoperou,
zář myšlének a ideálů nebe,
na blány psal a štětcem mával, dlátem,
své bystřil oko, tupé brousil spáry,
až silou boha, u nadšení vzňatém
jsi kámen odvalil a sopkou v čele
stráž zaplašil a mrak barbarů charý,
jenž střehl hrob – tu den zaplanul jarý
a z mrtvých vstalo člověčenstvo celé.
Ó kláštery! vy onen hrob jste šerý,
kde lidstvo zmučené věk spalo sterý,
až duch umění jako anděl soudu
vyvolal mrtvé, žití jiskru z troudu.