Ústa má se tobě často posmívala,
venkove, a často šosáckým tě zvala...
Ach, jak rád bych nyní na chvíli jen krátkou
prodlel mezi tvými šosáky! Teď asi
bavil bych se všedních hovorů jich látkou
o nadějích na žně, krásném o počasí.
Zhnusily se mně již kritiky a klepy
lecjakého hejska, jenž se práce štítí,
v kavárně jen celé odpoledne dřepí,
lidem posmívá se, v jejichž srdci nítí
„zpozdilá“ se láska k národu a vlasti,
lidem, kteří dosud věří v ideály,
moderní jež člověk se sebe má střásti – –
Hynu touhou po vás, drahé moje skály!