A žena klekla: „Otče ctihodný,
ó pozvol, bych tu ustlala své duši,
milosti boží tvor já nehodný,
v němž svědomí tluk nepokojně buší.
Byl tady člověk, nebyl stár ni mlád,
já pojala jej láskou, on mne taky,
já milovala jej, on mne měl rád –
a dali jsme si věrnosť pod oblaky.
Však víc než mne lid ze vsi miloval
a k němu přiložil své city vroucí –
pak bůh nám děcko do peřinek dal,
či živo, mrtvo, bůh ví vševědoucí...
Čas krátký připoutal jej k naší chýži,
však větší byla láska k sousedům;
byl prázden statek, stodola i dům
a samota je zlá a všecka tíží.
A tak jsem klesla. Člověk od nás blízký,
ó tehdy sličný – jak to pověděti? –,
topolí mladé podoben byl sněti –
mne oklamával polibky a stisky,
až Šimon – –“ U kamen se cosi hnulo.