Slyš! jaké že to ozvaly se tony?
To tichou nocí fujarky zní pláč;
zní jako duše zoufající stony,
že smutně vrčí i ten Dunčo rváč,
že chlapci kolem vatry červené
najednou jak by byli z kamene,
a báča zapomenul vatrál v uhlí,
hle! nad svým kotlem sedí jako stuhlý.
Oj, taký čarodějný zvuk a tklivý
juž věru neuslyší jaktěživi!