A s hlavou hrdě povznešenou
po skalách dolů stoupala. –
Ó, nezdála se býti ženou!
Jak černá chmůra tměl se za ní
vlas uvolněný. – Mlha ranní
se nad čelem jí houpala.
A kamení vždy řítilo se,
kde postanuly nožky bosé,
ve propasť, která číhala.
Za jejím krokem démon němý
zřel s divým bleskem ve zraku
a orel mával perutěmi
nad hlavou její v oblaku. – –