Než osudí padlo – stařec vstal
a upřímně tak se zpovídal:
Stařec jsem slabý... A nevím sám,
zda se již k činu odhodlám.
Kdys tradice krotké z dětských let
táhnou mne za čin tak obrovský zpět.
Zbožně kdys otcem vychovaný
já jiného boha chtěl, jiné pány.
Stár jsem a vrací se úzkostný strach
k úvahám o věčných záhadách,
časem jak ďábel kdyby se smál
a v rozhodné chvíli mou vůli spial.
Jsem čistý, jsem věrný... Ale z činu
mé stáří již nesnese těžkou vinu.
Je zbabělé stáří... Však mlčet umí,
je zbabělé příliš a trochu lpí,
však určen-li budu, vše povinnost ztlumí,
když povinnost velí, tu svědomí spí.