Tak mdle, tak unyle tu chvíle táhla,
a srdce lidská marným steskem práhla
po neznámém, po sladké jakés smrti,
jež duši vznese, pouta těla zdrtí,
a mysl vadla, mučila se v hrůze,
že ničím je zde láska, cnost i víra,
že člověk ztracen zhyne po zásluze,
a práce, dobro, žití
že v smrti klín se neodvratně sřítí,
že Bůh jest hrob, jenž všecko uzavírá,
že pěnou pouze na věčnosti proudu
jest země, člověk jenom jiskrou troudu.