„Nechtěj, dítě, jinak vše se zhatí,
žaly mně i tobě srdce střebou,
a Hanuše zničí topor katí...
Ach, proč vzdycháš tak a tak se chvíš?
proč tvé ňadro neskrotně tak buší?
vždyť na dlouho přec se neloučíš,
blaho, štěstí tvé mi plane v duši –
tvé i Hanušovo, celé země...“
A zas k srdci přivíjel ji jemně,
hladil, tulil, políbení dával,
jak by se s ní navždy rozžehnával...