Cos táhne duší... ta se chví. A ráno,
když v bázni slunko sklánělo se na tě,
v snách zachvělo se, v plachém, bolném chvatě
na bílém čele tvém čtouc: Dokonáno...
A plakalo. A už tak dlouho tomu,
co pohaslo a kolem noc a tma jen...
Ó dítě mé, svět celý v noc už ztajen
a ty tak dlouho, dlouho nejdeš domů!