V pusté moje nitro, děsné do tmy oné,
ve které má duše rozervaná tone,
zasvitla mi hvězda. Krátkou bouří právě
otřásl se vzduch a ve vysoké trávě
dosud po dešti se kapky vody třásly,
když jsem do Královské Obory se stáčel;
na zeleni svěží zraky mé se pásly,
po vlhkém jsem písku sám dnes tudy kráčel.
Avšak nikoli – teď blízko pod kročeji
písek zachrastěl, a stezek na rozhraní,
jež se rozbíhají odtud do alejí,
zjevila se starší, hrdá postať paní,
s ní pak dívka, která andělem spíš byla;
zdálo se, že je tu bouře překvapila.
Jako blankyt jasné oči cizí krásky
dotkly se mne letem – a já v téže chvíli
propadl jsem kouzlu zlatovlasé víly,
v ňadrech vzpučelo mi rázem poupě lásky.
Bezděky jsem stanul, s utajeným dechem
sledoval jsem obě dámy, které spěchem
mizely mým zrakům v stromořadí temné...
Potom bez cíle jsem dlouho bloudil sady;
živá červeň v líčku neskonalé vnady,
blankytné ty zory, které dotkly se mne,
zlato kadeří i ňader bujná vlna –
vše to vznášelo se stále před mým zrakem.
Dosud moje duše stesku byla plna,
čelo často krylo zlověstným se mrakem;
jediný však pohled oček do azuru
z duše stesk a s čela zaplašil mi chmuru.
Kam se zrak můj ztočil, všude zřel teď lásku:
v šeré spleti větví, které objímají
utajené světu, hnízdo sedmihlásků,
na lučině pestré, nad níž třepetají
motýlů se hejna, v křišťalných vod hloubi,
o plod svůj kde tvorů rod se stará němý,
ba i na písčité, kamenité zemi,
na níž nepatrní mravenci se snoubí...