A Jidáš na to s těžkým povzdechem:
„Já málo dobrých činů vykonal,
když na zemi jsem žil. Však stalo se,
že jednou na podzim, když stmívalo
se v dešti, ke mně přišel nahý muž
a prosil o almužnu. Bledý byl
a zimou třásl se. Ten jeho zrak
mi jaksi v duši vnik’, byl horoucí.
Já hodil mu kus plátna. Závoj ten,
jenž tvář mou kryje, onen jesti cár.
Bez něho nevýslovně trpěl bych,
neb vlny moře by mě dusily.
Věz, Brandane, že smrti úzkosti
já vezdy trpím, ač již zemřel jsem.
Smrt nová v nové bezdno prázdnoty,
snad ještě hlubší by mě uvrhla.
Tak jediný čin dobrý chrání mě
od velkých útrap. Více netaž se.“