Svatý Petr je zas ve své službě;
byť se ale jak chtěl přičinil,
aby celým vrátníkem zas byl,
nemůž’ odolati jakés tužbě;
zpomínka na lidstvo vždy jej mučí,
v uších mu jen pořád zpěvy hučí,
kostky slyší vrhat, hudbu znět,
marně hledí ty sny rozhánět.
Vše ho mrzí, na vše brouká,
na příchozí nevrle se kouká
a když v noci musí duši otvírat,
jenom s hubováním hne se od svých vrat.
„To je klepání zas, – k sobě hovoří,
a pak na duši se zhurta oboří, –
slyšela mne, ona zakuklená,
ať si bába a nebo žena,
až bude mít zas se světa jít,
hleděla si hezky pospíšit,
já si v noci nedám tlouci na bránu,
a pustím ji teprv někdy po ránu.“
To vše viděl Pán Bůh, kde a co jak bylo,
a hned věděl také, kolik uhodilo.
Když pak Petr zase bručel před svou branou,
zákýval naň prstem a vzav si jej stranou,
pravil k němu: „ty si nejsi podoben,
tobě nechce ta zem jaksi z hlavy ven;
mezi lidi tě to stále táhne,
a snad po víně ti hrdlo práhne;
nuže buď si, jdi si k lidem svým,
já tě na celý rok dolů dovolím,
a až vybouříš se a ti přejde chuť
navrať se zas a mým vrátným buď.
Místo tvé pak až k budoucí zimě,
obsadí se na rok prozatímně.“
Na to usmál se Pán a šel dál.
Petr celý udiven tu stál.
Jako hudba mu ta slova Boží zněla,
poskočil si a pak spěchal jako střela
hajdy na zem mezi lidi,
mysle si v té chvíli:
„Však mne Pán můj milý
ani za pět roků neuvidí!“ – –