To vše se ryje písmem nehynoucím
do duší, jež se rozloučiti mají:
Ach tak snad také bývá v posled, mroucím!
„Snad na vždy!“ zdá se šeptat v tichém háji –
jak echem mře to z hlubin země vroucím.
A opět zazněl zvonek jako včera,
s kostelní vížky, v jasném sladkém znění,
jakoby krajině to upomnění,
že zem se s nebem pojí za večera.