Když panna Terinka teď, při své stojíc plotně,
si někdy vzpomněla, jak rozhněval se notně
pro čápy jemnostpán, vždy úsměv rty jí škub’.
No zprvu – služce tak vždy řekla – jako dub
vám byl náš jemnostpán a očima vám blýská,
že čápi musí pryč. A není dobrotiska
přec v světě většího, jak každý ve vsi ví to.
Však, myslím, druhý den už bylo mu jich líto,
a dnes už pro čápy vám nechal i těch střepů,
a s knih vám samý prach vždy ráno sotva sklepu,
nic nečte, nepíše, jen trochu řídí sad,
a to jen k čápům víc že může přihlédat.
Když venku tuhne zas, a povídám, že mrazí,
hned on: Ach, chudáci, ti čápi moji drazí!
A sotva venku vám jen zcela málo krápe,
už běží, povídá: Nu, vidíš, zmokneš, čápe!
Až někdy usmáti se musím tomu sama,
jak s nimi rozmlouvá, tak jako s dětičkama.
A nebylo to lží, co hospodyně děla;
náš farář spřátelil se s čápy svými zcela,
je při všem sledoval, byl s nimi skoro živ,
jak ráno vylétnou, se díval, a jak z niv
se zase vracejí a odletují znova.
Měl pro ně schystána vždy sterá sladká slova:
„Nu, pojď, můj běloušku – tak s bohem, filosofe! –
to, co pak, paničko, již zas tě starý klofe?“
A chtěje omluvit, že za čápy se fantí,
vždy hospodyni děl: „Jo, to jsou mudrlanti,
těm třeba rozumět!“ Však v odpolední čas
se bral vždy do polí a snil, jak zlatý klas
tu záhy zvedne se, a každý kvítek vítal,
jejž spatřil poprvé. Kdys sotva dech že chytal,