V oheň zraky Mharatů se kloní –
až ten doplane – též zniknou oni.
Náhle v nehnutých jich postavách
nastal ruch a ozvalo se: Ach!
Jinoch se tu ke kruhu jich blíží
všecek udýchán a zapocen.
Snědou rukou popodjímá stíží
sladký, všeho krásnější svůj plen.
V loktech se mu chví, jak mlha bílá
houpává se na vysokém cedře
a jak sněhu plášť se rozestýlá
po kamenném Himalaji bedře.
Úzkostlivě k ňádrům se mu tulí,
o šíj otáčí se ručka měkká –
a zrak její hrůzou ustrnulý
po předmětech kol do kola těká.