Pršelo juž listí stromů, keřů,
květy uschly po zemi juž dávno,
volným letem zaměřili ptáci
v kraje teplejší a opouštěli
Kyjev tahem dlouhým, nepřehledným.
Smutná, šedá žena, podzim smutný,
belhala se krajem, naříkala,
po lesích a borech větví skučíc,
zastínila oblohu a slunce,
zastínila hvězdy, měsíc bílý,
v lesku kovovém se rozepjala
nad obrovským obzorem a mlčky,
tiše v tiché nazírala kraje.
V smetí jeseně a v šeru polí
Kyjev – zlato plodů v uschlém listí,
v pustě oasa a v pláči úsměv,
mezi hroby život jeden pouze.
Smutně krásny byly kolem kraje,
krásnější byl Kyjev, ale krasší
nežli Kyjev byla mladá Olga.