O Runě zmínil jsem se obryni,
nuž, seznej blíže její osudy.
Kdekoli Runa kráčí, bohyně,
tam roste ryzí zlato v šlápějích,
jež noha její ryje v tvrdost skal,
a každý kámen, jehož dotkne se,
ten mění v zlato hmotu bezcennou.
Já v letních nocích často vídal ji,
jak na temeni Tater seděla,
jak na svém stolci, kněžno, sedíš ty.
Své bílé nohy v řece koupala,
jež plání spěchá, řítící se s hor,
a čelem sahala až do nebes,
a hvězdami si vlasy věnčila,
jež jako požár nocí svítily;
zas jindy ryla nehty bledou tvář
a bila pěstmi ňadra sněhová,
neb krutě odňal osud děti jí,
a žalujíc jak z jara kukačka,
na bozích žádá syny ztracené,
a lesy naše klaní čela v prach
a lidi jímá bledolící strach,
když hromným hlasem Runa zapláče,
když rozzuří se bolem zoufalým,
když ruka její horou zatřásá,
jak mladá dívka keřem květoucím,
až balvany se řítí s rachotem
do klína temných lesů v dolinách!
Však marně zuří její zoufalost
jak v zrádné sítě polapená zvěř,
neb neuprosná nava nevydá,
co do věčné pohřbila jednou tmy...