Když zmizela, tu bylo jinochu,
jak by mu srdce z prsou vyňali.
To tedy konec byl těch krásných snů
tam v stepích plných květů, v lesinách?
Za prázdnou tedy kráčel vidinou,
přeludem tak sladce nebeským,
byl za ním bloudil až na ráje práh –
a tam se brána před ním zavřela!
Teď nezbylo než vrátiti se zpět
a pohřbít sebe a ten velký žal
v tom starém hradě, jenž teď dvojnásob
mu drahý byl, neb na vždy utkvěl tam
v té nízké síni obraz čarovný,
jenž blahem jeho byl a zničením.