Co hvězdou zveš, to bludička je pouhá –
hle zhasla již! – Ó věř, tvá peruť čistá
kam k zemi sklonit se již nemá místa.
Jen leda pelesť kolébky jí zbývá,
kde hladit můžeš ve snu děcka vlásky
a v ouško šeptati mu staré zkázky
o skvoucích vidinách, jež nebe skrývá.
Je cení lid jen jako krásnou báseň,
jež stářím svěcena, neb zívá při ní.
I ten zde časem nad hlavou jak jiní
tu vetchou, vyšeptalou zlatou třáseň
vlát nechává, ten prapor ideálů –
a verš svůj nutí svatých do zápalů –
však ptej se ho, co při tom v pravdě cítí!