Směrem jihovýchodním se dali
na zdařbůh. Modřínu husté větve
šlehaly je nejednou v tvář, zpola
krytou hledím přilby, vedle sebe
nebylo lze jeti, husté stromy
stály těsně řadou. Tak jen stručné
slovo padlo. Do večera jeli,
rudá záplava až po západu
začla zapalovat kmeny v lese,
že jak rudé sloupy v stínech stály,
ba i jehličí se zdálo hořet,
jak by tisíc šklebných trpaslíků
nítilo v něm oheň ku večeři.
Stíny dloužily se, rostly stále,
svit se menšil, brzy zahrnula
černá tma je všecky tři, jak jeli.
Náhle jak by jedné vůle kynem,
zastavili v cvalu svoje koně.
– „Kdyby Vítek vylézti chtěl na strom,
snad by přehled získal po krajině,
tuším, zde se celá níží půda;
jel jsem tudy jednou, málo honů
krčma stojí zrovna na rozcestí,
v které bychom mohli přespat k ránu.“