Pan Lubas vrtí hlavou, ale s jeho čela
pot pomalu se prýští. – „Nikdy!“ temně vzkřik’.
V tom nový silný pramen do pokoje vnik’
a po podlaze voda všude rozlila se
a výš a výše stoupá. – Ticho kolem zase.
Šum divé řeky z dálky slyšet chvilkou jen
a liják neustálý bije do oken.
Dál roste v jizbě voda. – Všichni naši milí
se před ní krok za krokem na stůl uchýlili. –
„Nu, podepiš, můj hochu!“ strýček znova nutí.
Pan notář jenom talíř před potopou chrání
a pochutnává sobě s dvojnásobnou chutí.
A sotva od talíře zpola zvedl zrak
a okusuje kůstku sladce pravil: „Tak!“
Však rek náš zarmouceně svoji hlavu sklání,
jak bědná oběť, kterou na popravu vedou.
Jen trpký úsměv přelét přes líc jeho bledou,
když donutil ho strýček, aby péro vzal, –
nu – konečně co dělat? – Přece podepsal
a hodil péro na stůl k nohám panu strýci.
Chtěl peprného cosi ještě jemu říci,
však slzami se jenom zakalil mu zrak.
Pan notář kývl hlavou, řekl sladce: „Tak!“
A strýček jen si oddych’, usmívá se tiše.