Den co den ráno u vyhaslých ohňů
jsme nechávali ležet stohy mrtvol,
a smrt už konečně nám sevšedněla,
že ani pohled o ně nezavadil.
I matka Margret ztratila své dítě:
chce jednou z jitra podati mu prsu
a bylo mrtvo. Jak kus ledu tvrdo.
A šli jsme, šli. A vítr od severu
nám tlačil v boky, smýkal tělem naším
po zmrzlém sněhu, pronikal nám šatem
a rozleval se jako mrazná voda
po vyhublém a chorém mase našem.
Ten onen klesl – bez hlesu pad k zemi
a přivřev trochu zapálené oči
už nepohnul se. Někdy praskla rána
ti u hlavy – a člověk hlavy nezdvih,
neb věděl, že si někdo kouli vpálil
v bezradnou lebku. Vlekli jsme se těžce,
zem ruská snula se nám pod nohama,
zem nekonečná, ledová a hrozná.
I císaře jsme jednou uviděli:
šel, o březovou hůl se opíraje
a hleděl k zemi. A ti vousáčové,
ti od pyramid, Slavkova a Jeny,
ti stoupli stranou – v očích plno slzí.
– Jak žebrák jde tu! – vydychl si jeden.
– A pán tak mocný! – zahovořil druhý.
– Náš Caporal! Náš císař! – vzlykl třetí.