Leč zpomínka mi v noční clony hnědé
obrázek vábný zlatou nití přede:
zřím opět, jitřním blahodějným svitem
jak usmívá se chatky čistá stěna,
prostičkou malbou pestře ozdobena,
pod sivých došků obemšeným krytem.
A přede vrátky švarná děva stojí,
tak svěží, vábná ve svém pestrém kroji,
ve sněžných řasách, nachu, zlaté cetě,
jak bohatý mák s rosou v zářném květě.
Po milém, tichém, dobrém obličeji
jí hrají veselé slunéčka třpyty;
zrak hledí v dálku, sladkým sněním zpitý,
a ňadra, čerstvé rty se lehce chvějí;
až náhle píseň z ústek zazvonila,
jak jásot skřivánčí, stesk slavičí,
jak ručej zpěvných perel romonila
ze snivé hloubi duše hrdličí,
vše tlumočila v dušejemném znění,
co dívčí srdce čisté sní a tuší,
že naslouchal jsem v němém opojení
a dosud zvuk ten prochvívá mi duší.