Dnes konečně vzplál vytoužený den
kdy mohli klesnouti si v náručí
a zvát se svými. On byl v květu let
vír bouřné mladosti měl za sebou,
však čistou duši z něho zachoval
a přímost, ona byla dítětem,
jež s důvěrou se dívá do světa
jak v světlo kalich svlačce rozvitý.
A rádi měli se, že celý den
byl krátký jim ku sladkým hovorům
a celá noc zas krátká ku snění
a vzpomínkám a touhám, nadějím.
Dnes byli svými. Jak sen vzdálený
jim hlavou ještě všecko přelétlo,
když poprv ruku v ruce o samotě
šli lesem mluvíce o štěstí svém:
To jitro, vystrojení nevěsty,
pláč rodičů a v chrámě obřady
a snídaně, ač skoro v letu jen,
ty přípitky, třesk číší, přátel smích
a blahopřání, ruky stisknutí,
pak jízda na nádraží. Konečně