A domluvil, a z očí slzy řinou,
však jako ku žehnání pnou se paže
a jako k obejmutí nad otčinou...
Už doba přísně do táboru káže...
I rozvil den se v růžích plných
a ve paprscích zlatovlných
skráň horstva tone divoká...
Ach lépe těm, jimž hroby kryjí hlavy:
je nesouží víc bolesť hluboká,
jim o vlasti přec v každé noci
zašeptá měsíc milé zprávy;
a z jitra slunce divotvorné moci
jim na mohyly slzy vylká,
že oživne zas každá žilka,
že ruce ještě v chladné hlíně
vymodlí štěstí domovině.