Byl listopad – den třetí nebo čtvrtý –
ba, člověku už začal mizet smysl
pro dny i týdny – jeden jako druhý,
bělavý, mrazný, hrůzně jednotvárný,
nač počítat je? – namáhavým maršem
jsme došli v Dorogobuš. Město pusto,
zdi spálené nám skytly úkryt jakýs
před kousajícím větrem. Mdlí jsme byli,
že ani koně nikdo ukrást nechtěl,
neb touha usnout byla větší hladu.
Mha byla. Bubeníci bili v bubny,
by opozdilcům tábor označili,
dvě hodiny nám do snů hřměl ten rachot,
a já snil o parádě v Tuileriích –
a o císaři – o francouzském nebi –
tu křik nás vzbudil: matka Margarita,
muž její holičem byl regimentu,
dostala chlapce... my jsme všichni vstali
a každý udělal, co dělat mohl –
náš plukovník ji přikryl vlastním pláštěm,
já rýži rozdrtil a kaši vařil
a nejstarší náš sergeant dítě pokřtil
na jmeno Napoleon. K aféře té
se zatoulaný medvěd nachomýtl,
my vítali jej krátce, ale hlučně
a v příští hodině jsme matce dali
polévku z tlapek – libovala si ji.
Ten huňáč vůbec kavalír byl vzorný –
i nám dal generosně velký banket
a křtěnci nechal kožich na památku...