Už křepelka si řekla s rannou vlaštovičkou:
„Vstaň, vlaštovičko, časně, švitoř na podkroví
a nad okenkem přeleť hochu nad hlavičkou,
spíš u komory však, kde děvečky si hoví,
co tvrdě zaspaly, až do červené líce,
neb dívaly se včera dlouho do měsíce.
Jen hospodáře nebuď, ten je tak už bdělý
a nespí starostí, co žitko se mu bělí
a žloutne pšenice, by měl to ve stodole,
a pole okradna nám nechal je zas holé.“
Tak řekla křepelka, a vlaštovička ráda
již cvrčí v podkroví a nad okny se hádá,
by dívky vyběhly a pozdravily slunce,
jež zlatí v zahradě již rosu na jablůnce.
Však dříve hospodář vstal, otevřel hned vrata
sám ještě zívaje a znamení si svatá
udělav na čele i ústech, hruď si křížil,
v zahrádce modlil se, pak bušil na komoru,
i maštel probouzel a ku plotu se blížil,
by pole přehledl a uvítal sám zoru.