Je podzim, doba umírání...
Já vzpomínám – zas vidím jej:
hoch dobrý bledých, smutných skrání
jde stále tiš a pomalej’.
Ta dlouhá alej u Sychrova,
ta dlouhá alej u obory,
co upomínek pro mne chová!
Tu loni chodil brat můj chorý,
zde usadil se na lávce,
za večerů kraj dálný vídal
a někdy slovem odpovídal
k mé nahodilé otázce.
Já časem used’ k jeho boku,
on chvílemi děl slovo jen.
Víc mluvil smutek v jeho oku...
A v šedivém svém haveloku
on seděl po krk zahalen
a vím, že sobě myslil vždycky,
že víc než strom a list a květ
je přece jenom život lidský,
že není možná, zacházet
jak list, jenž hyne tiš a tiš, –
že není možná umřít, když
jsi teprve ve květu mládí,
když všichni tebe mají rádi
a teprv lásky náruč měkká
tě opilého blahem čeká...
A on, jak tomu věřil rád,
že s jarem se mu vrátí zdraví,
a jak se těšil kolikrát
na první jara paprsk smavý...
A den tak za dnem tiše splýval
a my tu sedávali sami,
on o jaru, hoch bledý, sníval
a truchlivým se okem díval
v ten kraj, ve kterém rost’ a žil,
v ten kraj, kde v dálce nad Troskami
se soumrak zvolna položil,
kde Hrubé Skály trsy valné
se zjasnily nad stromů šeří,
než padla tma v to město skalné
a v celé krásné Pojizeří...
Ó, večery, když soumrak padá,
co upomínek pro mne chová
lip žloutnoucích ta dlouhá řada,
ta dlouhá alej u Sychrova! –
A za večerem večer vzcházel –
hoch ubohý víc nepřicházel...
Ta lavička dál byla sama.
A jednou k ránu, bědná chvíle!
se odehrálo prosté drama,
kde v čelo jako kámen bílé
stín rozkladu se těžce sklání
a ruce, nohy stydnou v led
a ret se zachví naposled...
Byl podzim, doba umírání...