Jsme v chudé jizbě, která v směsici
střech tiskne svoji lomenici prostou,
však dobře známou hvězdám, měsíci,
sny zlaté pod ní v skráni pěvce rostou;
sem přišel před lety, byl chudý jun,
tam daleko svůj drahý domov nechal,
za vidinou, snem slávy v město spěchal. –
Ó příliš věřil v jásavý zvuk strun,
ó příliš idealem srdce spíjel,
teď místo lauru – trn do věnce svíjel,
teď sedí sám, noc tichá nad ním pne
své šeré stíny k bídě necitné.