És mond ifjabb leánytestvérök:
- S beszéde volt bátortalan -
»Hát nincs ma ünnep, nénémasszony?
Azt gondolám, urnapja van...«
De ráriadt vadúl szegényre
A durcás vén leány,
Száraz kezét arculcsapásra
Fogván fel a pogány:
‘Menj, istenadta urnapoddal
Színem elől, te csacska féreg!
Hogy helytelenkedhess napestig,
Ünnep kell úgy-e, meg legények?
A két szemed tüzes fogóval
Szedem ki mindjárt, hitvány pára!
Ha mátul fogva nézni is mersz
A szomszéd dolgatlan fiára!
No csak lássa meg már az ember!
Hogy ő tanítson, még csak az kell!
Most pedig az erdőre mégy,
Egyik lábad itt, a másik ott; -
S ha száraz galy nem lesz elég:
Akkor lesz még ünnepnapod!
Vizet hozzál és kividd az ételt;
S mig délben bátyáid pihennek:
Gyomlálj, kapálj, aztán arass egy
Jó hamvas mohart a tehennek.
Mert mind bolond, ki ünnepel,
Midőn szegény, s dolgozni kell!’
»Igazság! - a fiúk morogtak, -
Nekünk is akkor lesz urnapja,
Ha megtisztult, kiforrt borával
Kinál a hordó szája, csapja;
És most ki a szőlőmunkára,
A hegynek lejtős oldalára!
Mert mind bolond, ki ünnepel,
Mig nem gazdag... s dolgozni kell!«