és azt hisszük már, természetes ez és rendeltetés
örökké ölni - mert ráborúlt a nagy feledés
arra a szóra - és már kimondani bűn,
elgondolni nevetség - ó rettenetes!
nem! nem! mondjuk ki! gondoljunk szüntelen
csak erre: béke! béke! mily kincsverem
nyíl e Szezámra! Szabadság! Szeretet!
Emberség! Béke! izleljük ezt a szót,
és borzongassa ajkunkat mint egy csók
e drága balzsam! Magyarok! Emberek!
Emberek végre! - Ne hagyjuk ezután
elvenni tőlünk ezt a szót! Hegy csucsán,
a legmagasabb hegy csucsán épitsünk templomot
ennek a szónak hogy mindenki lássa meg messzirül
és ne maradjon senki kit elkerül
a nagy Tanulság, szégyen vagy fájdalom
de mindig szemben, és mégis szeliden
emléke legyen, de ne legyen
rajta semmi a Multból: a holtakat
feledjük el ma; feledd ma el dalom
kikre gondolni is forradalom
feledd el emlék a szegény hősöket
s ami elveszett, az arany s a vas
kincseket, és minden nincseket, és mutogass
szelid de mégis hatalmas képeket.
Életet, termést s mind a négy oldalad
boldog szobrokkal égjen a nap alatt.
Egyik mutassa a földet és ekét -
és a parasztot, s madarak seregét -
mögötte szállni - s asszony és kis gyerek
várja ebéddel - a másik oldalon
szőllőhegy álljon, szüret és vígalom
tavalyi borral - mámor szülessen ott
tánc és müvészet - harmadik kerülőn
torony épüljön, fellegeket szelő,