V svém ústraní, kde nenajde mne svět,
se chýlím nad svou prací.
Svět celý kouzla tolik nechová,
co najdeš v tichém klíně domova.
A staré vzpomínky se v duši vrací...
Ach, to je dlouhá, dlouhá řada let,
co doma tak jsem v dílně naší stával,
když duší mou se nesly mlhavě
sny o štěstí a touhy po slávě,
kdy mezi prací úkradkem jsem psával
své první verše... Potom do světa
mne hnala touha, do daleka někam,
kde růže slávy, vavřín rozkvetá,
kde básníkům laur na čelo se klade...
A zatím prchlo žití jaro mladé
a zvolna trudné jeseně se lekám.
Ty všecky zápasy a oběti,
jež čekaly mne venku,
to všecko nadšení, jež posvětí
trud života v tom boji za myšlenku, –
snad marným bylo vše. – Hle, sláva trudná,
když jenom hořkost zbyla srdce u dna,
když za všechno, co v životě jsem přestál,
ten život za to nestál.