Jaký to dnes bujný život v zřícenině!
Po nádvoří jindy tichém, zasmušilém
rozléhá se hlasná hudba v tempu čilém,
do tance zve mládež; ve zdí hradních stíně
v řadách četné stojí sudy s chmelovinou
a k nim stále valí žíznivých se proudy,
mlsné jazýčky pak dětí v stranu jinou
mocným vábí kouzlem pernikářské boudy.
Všude zábava je nelíčená, vřelá,
všecek pestrý dav se směje, zpívá, jásá – – –
S nejvyšší zdi prapor vztyčený ti hlásá,
že sem omladina z města vyletěla
Také Vladimír sem zaměřil své kroky;
mnohou žertovnou tu slyší deklamaci,
při níž napověda největší má práci,
nezbytných též „mordů“‘ nekonečné sloky,
na tanec se dívá, na her dlouhou řadu,
všude kolem slyší žertů, vtipů dosti,
sám však nadarmo se nutí k veselosti, –
nelíbí se mu dnes v zříceninách hradu.
Nepobyl tu dlouho; a když v lese tichém
po chvíli se octl, bylo jemu v duši
blaze tak, že nikdo rozpustilým smíchem
posvátného toho klidu neporuší.