Mudrán líbaje dceru, své jediné štěstí,
Volal ji v život, a skočiv nemoha zmocy
Radosti své, že se na živě k dobrému otcy
Stiskuje, plésal, jak plésá lekané dítě,
Vyjdeli z houští v kraj, a matinku zočí.
Ouzkosti se sebe shodiv milenku líbal,
K srdcy ji vinul, a potokem vycediv slzy
Na zemi klekl, a k Bohu a za drahé dítě
Modle se vyjevil cyt, jenž v sevřeném srdcy
Šlehaje paměti, smyslu y opatrnosti
Na čas ho zhostil. Jen v rozmilém dítěti oči
Zaryv, jediné hnutím řídě se jejím
Zapoměl na všecken svět; vždyť otcova sláva
Kvetla co růže, a novou kouzlila krásou.
Nebe se otvírá a zčištěné krásy
Se svého rozseje lůna. Ach! na srdcy leží,
Stařečku, tvém tvá duše, tvé spanilé dítě.
Oči jen mluví, srdce jen tluče, a duši
Cytové vroucý sýlí mužnosti ohněm.
Rozkoše mžik již vyhladil nebezpečenství,
Ouzkosti mrou, a radosti kvítky co hvězdy
Na nebi spanilejší zmužilost rodí.
Byť se vyřinul vztek, ctnost netrne pevná,
Bouřemi příkořenství kráčeti směle
Bude co hrdina v věčnosti chrám, y se vyhne
Outoku lítého draka. O předrahé dítě!
Utěcho má! tybys chlapkyně rozmařilosti,
Potrava žadosti zlé se plazyti měla
V kalině necti? Ha! raději zoufalec bodnuv
Do srdce meč sám zmařím ozdobu milou,
Nežliby neřesti červ květ neviny zrušil.
Protoli nad život svůj jsem miloval tebe,
Nedbaje bouří, nedbaje vyhlazujícých
Morů házel se v proud vší ouzkosti, aby,
Panno! tě žádosti vír jak chudinu schvátil?
Protoli vštípil jsem ctnost jak nebesa čistou
Do srdce tvého, by vichřice hanebnosti
Zvrátila strom mé slávy, a ukrutenství
Zbořilo svobody ráj? Tys jediné štěstí
Života mého, tys koruna krásy a lásky,
Dokud co slunce se vnadami nevinnosti,
Dušinko, stkvíš; tvé krásyli hvězda se zatmí,
Divochli přemoha ctnost hrob blahosti zryje,
Otec y zahyne tvůj, y naděje sladká
Nevinné lásky. To řekl, a rozmilé dceři
Na srdce klesl, pak spoutav rozbroje v srdcy
Vyhledal skrýš, by zde nevinu ukryl, neb umřel.