Nepokojna se židlice
Běla vyskočila,
bledla hned, hned v bílé tváři
krev se vyproudila:
líbá dítko, k srdci vine:
„Uchovej mne, Bože,
na žhavé bych hlavu kladla
Záhořovo lože;
hodláte mne rozpáčiti
v úmyslu a vůli,
však já přece neopustím
dítka stříbru k vůli,
mrzko bych je zaprodala
strádání – snad smrti –
chraň nás Pánbůh všeho zlého –
ne, ne!“ hlavou vrtí.