„Jezu Kriste!“ – volá hrůzou jatá,
ale za ní chechtá se cos v houští,
a prv než-li ozvěna se vrací,
Petra postať v úžasné té poušti
svítí na ní dravce žhavým okem,
natahuje po ní černé svaly.
Couvá dívka před příšerou noční,
obrací se, běží na kraj skály,
polo v snění, polo v hrozném bdění
ve propasť se černou vrhá dolů –
a tam valí řeka temnou vlnu,
plnou šumu, nářku, jeku bolu.