Již uviděl to dvé tam na vysoké skále.
Zarazil se protřel sobě oči,
dlaň otevřenou vložil sobě nad obočí
a patřil – patřil – patřil na ně neustále.
Pak sobě zamručel: „Dej pozor, Theodore, –
ty sníš, můj hochu. Co se to tam stalo? –
Či ve zraku mém síly je už málo –
anebo ranní světlo ještě tak je sporé?
To není přece ani možno? – S Hynkem ona
že rendez-vous by si tu byla dala, –
s ním že tak po ránu ty procházky své koná
a tak se zapomněla, moje malá? –