A já vám nesmím více říci
a já si nesmím více přát,
a cítím přec, jak žár mých lící
rtů rosou by se ztišil rád. –
Sny smím snad mít. Teď vše zas kvete
na zahrádce, kam chodívám
pro sny a květ své touhy vseté –
či vy juž nikdy nepřijdete,
bych růži přip’la k hrudi vám? –“