„Šťastnou že jsi? – Těžko věřiť.
Chceš-li štěstí Vítku svěřiť,
Špatnou by ti kotva byla,
Kdy již jinde kotví pevně.“
Ze rtů znělo polo hrozbou,
Víc však odpuštění prosbou
Že jí křivdil, hubil levně
Řečí vražednou. „Buď šťasten!
A mně dosti bude blaha:
Štěstí Tvé a v oku vláha
Z doby zašlé, krásné!“ – hlas ten
Jemný chvěl se stínem jívy.
„Pravda to či úskok zrádný?
Lze tak mysliť život snadný? –
Odpověz!“ – V tom paprsk sivý
S mraku sjel a druhý za ním,
Jiných sto od nebesklonu
Pletlo síť a v hravém honu
V údol létly. Plachým laním
Postříbřily rosné luhy,
Vítku z očí strhly hledí;
Jeden z nich byl odpovědí,
Že mu zbytkem byl už druhý.