Hle – tu také jeden pěvec – bílý staroušek.
Na koníku přijel bílém s housličkami, dědoušek.
Rád by také píseň svedl,
ale již to špatně jde.
V zákoutí tam stinném sedl,
ženy, děti k sobě zve –
spíš než píseň bohatýrská pohádka to jenom je.
Ale děti poslouchají. Jaká divná báj!
Jakou krásou asi září ten vodníkův kraj!
O Sadkovi báj ta mluví –
také jenom housle měl –
za hru jeho mu však vodník
o pokladu pověděl,
v jezeře pak Ilmenském on
zlatou rybku chyt
a tak v sázce nad kupčíky
mohl zvítězit –
jak se z něho potom boháč,
slavný kupec stal,
s koráby on zlata, stříbra,
mořem pospíchal –
Ale Vodní Car za všecko
žádal si svou daň:
Sadka vrhli do hlubiny,
Vodník čekal naň.
Počal Sadko na housličky
javorové hrát,
a Car Mořský při hře jeho
začal tancovat.
Oj! jak se tu jeho tancem
voda houpala,
že do břehů skalných bila,
mnoho lidí utopila,
v města stoupala!
Tu se národ modlil v tísni
k Bohu všemocnému,
ale také k vládci vody,
k Mikuláši Možajskému –
a hned stařec na dně moře
při Sadkovi stál,
na neblahých housličkách mu
struny zpřetrhal,
z kouzel moci Vodníkovy
Sadka vyprostil,
jeho duši oblouzené
dobrou radou byl:
Šest set děvic, vodníkových
ve lsti pomocnic
nemohlo nad Sadkem nyní
způsobit již nic –
jenom jednu – Černavušku –
poradil mu kmet,
a ta Sadka ve snu vedla
zas na boží svět,
tam na řece Černavě zas
našel druhy své,
koráby i náruč milé
ženy přešťastné –
a to všecko mocí jeho –
Mikuláše přesvatého!