Bílou cestou do zčernalých polí,
(jak tam neveselo v šeru je!)
koleska se hbitá vzdaluje.
Prach se zvedá pod lehkými koly,
jiskry vydupaly podkovy,
Valda rozmazlená jako dítě
otěž vzala z rukou bratrovi,
švihla bičem, koník vzdorovitě
hodil hlavou, však jej zkrotila
bez milosti ručka spanilá.
Letí cvalem, bok mu kryje pěna. –
Zasmála se Valda zveselena:
„Nu což, bratře? nějak zamyšlen?
s lítostí snad vidíš hasnout den?
Ale, drahý hochu, vysvětli mi,
co tě vábí v onen pustý dům,
k roztomilým našim sousedům?
Lidé od včerejška! Mezi nimi
občanská mi ještě páchne ctnost,
časem začpí trochu sedlačiny,
před oči se vtírá vzdělanost
a za nehty proužek černé špíny.
Haha! Šlechta ducha! Gézo, slyš,
což ty vskutku se tam nenudíš?
Mně to nudné vše a smutné zdá se,
starý dům v té opršelé kráse,
jak by ztratil živou duši svou,
teď jenom tu chladné stěny jsou
a v nich po všech koutech domýšlivě
na rtech úsměv hloupě blažený
všeho kol se dotýkaje chtivě
už se uhnizďuje parvenu!“