Všickni pak se brali na poklid.
Jenom Osel šerý
samoten na místě dlel;
nad obyčej rozpak sterý
mozkem jeho zavrtěl.
Přemítal u sebe sám:
„Aj čeho se nedočkám!
Já sprostáček,
ubožáček,
mám též býti
učeného spolku oud!
Ušatý se rodím:
k čemu pak se hodím?
či snad pouhé poslouchání
jest mé povolání? –
Vyhledám si někde kout,
a myšlénky tiché budu míti;
a snad přijde také čas,
že i já pozdvihnu hlas. –
Či mám v spolku učeném
po věky býti něm? –
Slýchám často, k učenému stavu
přede vším že hlava potřebna.
Medle, kdož má hlavu
větší, nežlí je ta má? –
A nač hlavy lámání –
marné mysli zmítání;
uvidím to zítra ráno,
místo kdež mi vykázáno.