„To stane-li se, co se státi můž’,“
to s klidem děla, jakby lhostejnou
zvěst vykládala, cizí srdcím jich,
„ty právo budeš mít, mne zavrhnout
dle vůle své, však jedno prosím jen
ať stane se již, co se státi má,
ty nepodáš mi zapuzení list.
Ty sešlapeš mne, ty se vysměješ
mým slzám, vzdechům i mým úzkostem,
ty vztáhneš třeba na mne ruku svou,
ty kopneš v bok, jenž syny tvoje nes’,
však nepodáš mi zapuzení list!
Jak psanec, jak pes stokrát skopaný
na prahu domu tvého budu spát,
své viny vědoma, jí litujíc,
a proklínajíc hlasně vášeň svou,
ty necháš mne tam k ránu ležeti,
nezvedneš mne, ruky nedáš mi
ni pohledu, mé tělo překročíš,
ty novou ženu sobě přivedeš,
a mlčeti já budu v bolesti,
ty přede mnou ji zlíbáš, jak chceš sám,
však nepodáš mi nikdy onen list!
To pouze chci.“ A on řek: „Nepodám!“
A k sobě v srdci: „Nejlíp vidím v tom,
jak miluje mne,“ pozved’ oko k ní
a patře k nebi kšticí potřásal
a opakoval klidně: „Nepodám!“