Zarděla se děva, vždycky bledá,
ohledla se k východu a řekla:
„Den to cesty, za půl dne tam budu,
a kdybych se na kolenou vlekla.“
„To mi,“ vece poutník, „právě k trudu,
že tak čas je krátký na shledání;
doma nebývá, jen tebe shání.
Tam-li nestihneš ho, doma není,
bojí se prý svého do stavení.
Ty dnes nedojdeš!“ Však ona děla:
„Buďte s Bohem! On mne chuďas hledá.
S Pánem Bohem! Kdy se uvidíme?“
A již sotva vůdce uslyšela,
an jí žehnal takovou řeč veda:
„S Bohem jdi a vol vždy cesty přímé!
Spěcháš, dcero. Lidskou máš jen nohu,
pozor dej a pomodli se k Bohu,
by ti andělská propůjčil křídla.
Hleď, Hradišťská cesta! Kráčej zvolna!
Nezapomeň, dcero, Matky Boží,
bude tě zas čekat. Nedbej lidí,
neupadni ďáblu do osidla.
A kdyby tě stihla rána bolná,
přines ji zas! Tu jí člověk složí
svaté Matce, však ona tě vidí.
S Bohem jdi! A kdo dřív dojdem cíle,
orodujme za sebe!“ Tak volal,
ale ona již ho sotva slyší;
rukou jednou kývá, druhou mává
k východu, kde obláčky jsou bílé.
Ani poutník slzám neodolal,
tušil, že tu ruka jakás vyšší
dívku vede a jí pokyn dává.
Rukou v dálku udělal kříž za ní,
a jda k předu dal se do zpívání.
Od Hradiště vede cesta dlouhá,
bílá cesta, stromů dvoje řady.
Po ní dívka, kterou žene touha.
A kdyby kdo sčetl dohromady
tyto stromky, nesčetl by vzdechů,
za každý vzdech „zdrávas“ pro potěchu.
Pospíchala Filomena mnoho,
neb se bála, že nestihne toho,
jenž ji čeká, jenž se pro ni souží.
Tedy znova, ač se sotva plouží
hladem, chůzí vychřadlá již celá,
napne síly poslední a spěší.
Když šla již kol věže kulovaté,
na ranní v Sobotce vyzváněli,
potkávala lidi do kostela.
Čím blíž cíle, krok se stává těžší,
posedavá, ruce majíc spjaté,
a zas dále nohy napne k běhu.
Za Sobotkou na návrší byla.
Opět sedla na travnatém břehu,
klesla spíše. Bylo na pohodě,
obloha se modře vyjasnila.
A tu shledla dívka na východě,
kam své zraky stále obracela,
horu zelenou se šedou kaplí.
Seskočila s břehu a se chvěla,
její nohy sotva na krok šláply,
v zemi ztrnuly jak olověné.
A tu krev jí do hlavy se žene,
zajásala, zaplakala spolu,
chtěla se jí rozskočiti hlava,
klesla k zemi, po čtyrech zas vstává
a se šourá bídně s břehu dolů.
„Matičko má! Matičko má svatá!“
modlila se nahlas. „Tak jsem blízká,
vztáhni ke mně svoje mocné rámě!
Počkejte, ach počkejte tam na mě!“
A zas zoufale se za vlas hmatá,
v ruce hrudu křečovitě stiská
jako šílená. A svatá Panna
tenkrát opět zázrak učinila.
Chtěla tomu jistě vůle božská,
že v tu chvíli od Sobotky vyjel
velký vůz a po silnici míjel
kolem dívky. Podle koní vozka
v klobouku a v krátké kamizole
z dýmky bafčil bičem popraskuje.
A ten spatřiv u příkopu dole
chudou ženskou, jež se přibližuje
ruce vzpínajíc, trh’ prudce koni,
že voj sama vyběhla ven z plecí,
poslouchá ji, ana slzy roní:
„Pro Boha vás prosím, všechny svaté,
místečka-li ve voze jen máte,
nemáte-li, vezměte mne přece!“
Vozka dobrák pokývl jen hlavou,
dýmkou do vozu jí ukazuje,
chytl opět oprať v ruku pravou,
vůz dál hrčí, vozka pohvizduje.