Z té vsi a jiných mleči jezdili,
ba přijížděli sem až od hranic,
neb ten byl hlas: že na Lamačův mlýn
od konců světa není daleko –
bylť mlynář Bohu, lidem spravedliv.
A z mlýna chodil mlynář do vsi jen,
když k sousedům jej táhlo řízení,
o svátcích na mši, vždycky na pohřeb,
– co před lety mu žena zemřela.
Ku svatbám, křtům jen poslal, co mnil vhod
a nešel řka: „Nač bral bych víc, než dám?
a požehnání může dát jen Bůh.
Kdo rád mne má, to můj se dozví hrob,
tam mezi nimi budu dlouho dost.“