Již jedině tak vroucně miloval.
A blahý úsměv ozářil jí líci,
Jakoby duch myšlenku sděloval,
Již nemoh miláčku víc slovy říci, –
Opustit chrám posvátný litoval,
Však níž a níže skláněla se hlava –
„Pozvedni mne, bych ještě kolem zřela,“
Tak hlasem hasnoucím ubohá děla –
„Jak krásnýť svět – když člověk dokonává!“