Bych odpustil, mne poprosila tiše.
Že otec kvasil po včerejším honu,
dnes na oběd též mnohé požil číše.
Tak šeptala mi v jemném hlavy sklonu
s laškovné tváře odhrnujíc vzad
volného vlasu kaštanovou clonu.
Pak vedle mne, – jak hostitelka snad
chtíc otce nahraditi po dřímotu –
si přistavila křeslo bez šramotu.
I byla-tě to malá koketa,
jež tvářila se, jakby nohou celou
již byla vyhoupla se do světa,
a dámou byla na vše vychytřelou,
ač sotva patnáct jsem jí hádal jar.
Však má též mysl snažila se všecka,
bych kavalíra přijal celý tvar.
Tak nevinné dvě duše, polou děcka,
jak pastýřský pár malý na obrázku
jsme dvorně bavili se na vzájem
slov lichotných a vtipů turnajem.
Tak šeptali jsme mnohou sobě zkazku –
až div, jak náhle jsme se spřátelili! –
tak smíchem tajeným jsme ševelili
a v přitlumené mele rozpustilé
jsme tiše hráli, jak dvě myšky čilé.