Při nové knize myslím na svou dobu,
jak podobá se ohromnému hrobu,
jenž lhostejně vše hltá, rve a chytá.
Má dno ta propast? A když má, zda svítá
mně z této noci jeden paprsk zoře?
Zřím lidstvo v směsi jako velké moře
a nad tím mořem větší vlny času.
Svou knihu vrhám tam a bez ohlasu,
bdím v noci dál nad propastí tou skloněn;
a klidný myšlénkou, ač citem honěn,
pláč, kletby, stesky, jásot, boj, blud, vinu
sám házím, plachý stín, v rej těchto stínů.