Jak jezero, jež jarní větřík hladí,
skvělo se v rodné vísce moje mládí!
Ta víska v sadě skryta ve květnatém,
jak kamínek se v kroužku tají zlatém,
mně v duši tane z dětenské mé doby
jak křížek spadlý mými nade hroby.
Kolem ní háje, sady, role, luhy
kvetoucí svoje rozstíraly duhy,
z nichž ptactva zpěvy, vonný zádech květů
na větrném ku vísce spěly letu,
a dále stráně, pahrbky a hory
jak bdělých strážců ostražité sbory,
se mocným kruhem nad dědinou spjaly
a zlatým věncem na skráních vždy vzplály,
když slunce k uvítání, k rozloučení
se v červánkovém vzňalo ve plameni.