Dagmar Valdemara z honu vítá
na stupních, jež vlnka čistá smáčí.
Král ji objímá, jí rámě skýtá
a s ní branou, okras plnou, kráčí
do rozkošné chodby, kterou splítá
houští bujné, planouc růží sterou,
tvoříc klenbu vonnou, milošerou.