Jak blázen tančil po světnici
a líbal svojich dětí líci
i nemluvně, jež tiše spalo,
až polekáno zaplakalo.
Hned zase vrh’ se na výkres
a z jeho ňader jásal ples:
„Mé vítězství, můj krásný stroji,
jenž dávnou tužbu lidstva zkojí!
Můj poklade! Můj štěstí zdroji!
Ty slavný konci bídy mojí!
Nač nestačilo tisíc ruk,
tvůj zmůže jeden srdce tluk!
Ty rozneseš mé jméno světem –
já slyším už, jak z kol tvých hřímá,
jak hučí tvojích pístů retem:
„Čech vynálezce – Václav Klíma!“ – – –
To, pravda, civíš, Bído holá,
a rozvíráš svá očiska!
Ven! sic tě zdrtí stroje kola!
Pryč! Dolů s mého ohniska!
Pryč, potupo a zapomnění!
Čím Klíma byl, tím dnes už není!
Pryč, prachu černé továrny,
pryč, tího úmorného díla!
Mě vítá sad už rozmarný,
a z něho, jako růže bílá,
ční domov dětí mých, má villa!