Zjev mizí, tichne hlahol dívčích rtíků.
Noc kolem halí Váhu němý břeh;
jen onde tlupu spících kočovníků
svit luny jeví v matných obrysech.
A řeky žalný pláč mi srdce svírá:
„Skráň potupenou chýlíš smrtnou mdlobou,
ó národe můj, hyneš vrahů zlobou
i proviněním vlastním – větev sirá,
jež odtrhla se od rodného kmene
a jejíž listy schnoucí, rozptýlené
rve zevšad vichrů nepřátelských moc – –“
Váh šumí, šumí
své teskné dumy
a nad Tatrami černá, těžká noc.