Vrabče drzý,
jediný pěvče zdí nahých, dláždění bez zeleně,
vmetený hladový do jeseně,
nepad’ jsi příliš brzy?
Kašpárku každodenní každodenních dramat,
pěvče bez posvěcení,
přespříliš denní, každodenní,
chvíle byly, kdy jsi mohl klamat.
Slunce zasvitlo-li v poledne
a okna-li pootevřela se,
ty, jeden v ptačí mase
schůdnými jsi činil věci bezedné.
Mohla se vybavit představa polí, zahrad a luk,
všechny zvuky dáti moh’ jediný zvuk.
Příroda z dálky pro ty, kdož tě shlídli,
proč tu ležíš s nehnutými křídly?
A co chceš ještě, mrtvý, říci
v šero toto přicházející?