Ó ženo drahá, strome můj sladký,
mlčelivá má hlubino,
až jednou, což vím, možná zítra,
vyrveš se sama z mého nitra,
odhodíš, zlomíš mě navždycky, –
kéž očí tvých večer tropický
změní se v jezero, v němž bych rázem
utonul tiše!