Pak dál vypravoval: „Když shůry se ozvala hádka,
jíž zase Hynku na příč své hájila Pavla němectví,
já, mlčení přerušiv, průvodkyně své se otázal:
„Stejný váš-li je soud, upřímně mi, slečno, povězte?
Sestře-li ve sporu tom dáváte za pravdu a právo?“
Dívka mi odvětila, vzhlédnuvši ostýchavě ke mně:
„Žertem sestra jenom klade věčný Hynkovi odpor.
Víť ona dobře také, českého že původu rod náš:
bylť z Prahy matčin otec, Češi pouzí otcovi předci.
Záhy opustil sic kraj rodný, stav se sirotkem,
pak v okolí změněném zvuky české málo zasléchal;
však jazykem rodným přece v rozmluvě bez vady vládne,
prostou arci řečí. Leč matka neráda i těžce
česky mluví, neb z dětských let vychována německy
měšťanskou rodinou, v Praze od věku sídlo mající.
Nám v řeči té rovněž vychování veskrze dáno,
dítka německé již na kolébce uspávaly písně,
první ze rtů jejich zaznívalo slůvko německé,
týmž hlaholem první modlitba se k obloze nesla,
jím pokojík dívčí, jím znívala jizba domácí,
tím jazykem první vědomosti otevřena brána
a z jeho básníků duše dívek ukájela žízeň
po zdroji dobra i krás – – Nuž, divno-li, srdce že váhá
v nevděku zapřít řeč, s níž z dětství snoubeno všecko,
co mně milé a drahé, co vznáší nitro a šlechtí?!“