Smutno v přírodě – ach, smutněji v mé duši!
Cestička má známá je teď opuštěna,
děsné ticho vůkol mé jen kroky ruší,
sám a sám tu bloudím – horkou slzu v oku,
trudných myšlenek jen šerou přízi snuji.
K Tobě, Pane, lkám: Kdy nastane již změna
v našem českém světě? Pozná-li přec naše
vlastní krev, co slepě na svém lidu páše?
Staré vrby, jež se kloní ku potoku,
hluboké mé vzdechy žalně opakují.