Vzdychla z hloubí, vzdychla zase,
na Helénku zírá:
„Chcete těšiť, dítko, paní,
víte, jak jsem sirá;
Bůh vám zaplať! Bylo by mně
jinak těchou sporou;
leč mé srdce zavaleno
černých strastí horou;
na mé cestě samé ostí,
samé laty rudé,
bude mně tu potud pláče,
pokud mne tu bude;
hošíka jsem zanedbala,
Bůh mne trestal za to –
co si člověk hříchem koupí,
věčně věkův klato!
Hle, vy svoje dítko máte,
já ho nemám více! –“
a na čerstvou hlínu růvku
kladla svadlé líce.