„Jak?!“ žasla Vilma, pobouřena žalem;
„že český rod jest lidstva vývrhelem?
Jsem Němkou, však mně jeho řeč je milá,
a lid že šťasten, věřila jsem dosud.
Ó rmoutil by mě jeho krutý osud,
neb matka má kdys také Češkou byla
a často večer, když jsem byla malá,
mi české uspávačky zpívávala;
ba věř mi, co mě minul věk ten blahý,
zpěv nižádný mi nebyl již tak drahý
jak tichá, utajená píseň ona...“