Za jasných oblaků
sedali do vlaku,
na hoře, na důle
srovnali škatule,
v jizbě pak šílené
nad lány zelené,
nad smrky, nad duby
létli jak holubi,
nesli se po stráni
jako dva havrani
a potom funěli
tmavými tunely,
k sobě se shýbali,
ruce si líbali.
Mýtinou na krátko
mihlo se srnčátko,
jahody do vlaku
zdvihalo děvčátko,
míjeli paláce
hrdé jak v pohádce,
paláce studené,
hlavy v nich znuděné,
shlédli, jak v chaloupce,
slimáčí škařoupce,
rodinka přebývá
štěstím se usmívá.
Alpy se týčily
do bílých mračen,
ledovce svítily –
každý byl nadšen –
vodopád hučel,
tisíc duh sršelo,
jak by jim v pozdrav
žehnání pršelo,
kostýlky s věžemi
dělaly kázání,
že už jsou růžemi
na věky svázáni.
Svět je jim zahradou
z prava i z leva –
oni v tom ráji jsou
Adam a Eva.
Dělníci na poli,
kravky i koně,
ptáček, co šveholí –
všecko je pro ně.
Podivný nový lid,
kroje i zpěvy –
(on ji chce poučit,
sám však moc neví.)