Nad výletníků se četou jasný klene blankyt,
slunce pak usmívá se na nás tak vroucně, že záhy
každý z nás parasol neb i deštník rád otevírá,
cestou strom-li jaký, v jeho řídký stín vše se tiskne.
S jásotem upřímným jsme uvítali chlad tedy lesní,
své hlavy obnažujíce, neboť jsme to cítili dobře,
v chrám že velebný teď vstupujem’. S čela pot si utřevši
oddychující z těžka paní radová toto káže:
„Pospolu sotva bychom nějaké asi houby nalezli,
všichni se různo lesem proto roztrousíme a každý
jest povinen na jiného se houkání honem ozvat,
sic by jinak z nás moh’ třeba někdo zablouditi lehko.
K snadnější orientaci toť pamatujme si pouze,
cestu že radno není překročit, co se tam v levo táhne.
Cesta ta ku známé vede boudě, naším co je cílem;
tam nejdéle za dvě hodiny my sejdeme opět,
trošku bychom se po obtížné občerstvili práci.
Však již k dílu – a první hřib buď slavně ohlášen!“