Aj smrti, až mne bude chtít vraždit ocel tvůj, 
jak chladně jej pocítím! Duch mých krásných snů,
truchlící však pokojný, zoře blahých dnů,
ti požehnají mírem poslední tlukot můj.
Nuž přijď a zboř ten chrám posvátných světů mých,
i v zřiceninách tebe duch můj strašit bude,
a ten, kdo jeho blahou paměť nezabude,
ten vystaví mu kapli ve vděčných ňadrech svých.
Tak jak rusálka sídla posvátného,
i když ho zničí necitelná moc,
co duch v paměti lidské tím víc žije,
čím víc se v samotu a smutek kryje,
tak bude žít duch ideálu mého,
až v den se promění ta dlouhá noc.