Ó, ty hudbo, jejíž síla chvatná
jak Rusálek písně k tanci loudí,
kde po prazích taktu krotivého
šumná řeka rozkoše se proudí,
ó, jak rád jsem, kdy mne rámě sněžné
z pod náramků růžných, létajících,
úchvat znoje v krásavice lících,
v bouření tvé zvaly kruhoběžné –
Ó, jak rád jsem moci tvé se vzdával
a v tvém obejmutí kolovával!
Tak i teď mne vábíš, kruhu měnný,
v obraznosti náhle vykouzlený –
v zpomínky mne krásné ztopuješ;
pohybem tvých dívek ušlechtilým,
krojem slovanským, mně zvláště milým,
oko ducha mého zjasňuješ.