Let devět... Práce pod rukou mi roste.
Tam slavný krucifix jsem dohotovil
a čistou Madonnu a Jeronyma.
Zde cizí zrak se uč a nápodoba,
co něha dítěte, vděk ženy v květu,
Bůh-člověk ve smrti, hold stáří v muži!
Zřím vděčně sám, jak zázrak slitování
se dívá svatě s bolestného kříže
a bez aureol září božství velké;
jak čisté ženství káže pokleknouti;
z běd nad vychudlou tváří askétovi
jak v očích hloubavá sní kontemplace!
Jak poslušen je kámen mojí ruky,
jak vidině se vzdává měkká hlína:
ač ohněm pálená, i tvar i barvu
jak pevně chová životným si kouzlem!
Klam pravdy živé z Madonny mé dýchá,
jež pod oblouky obočí v brv stínu
svůj pohled do hloubky k nám kloní dolů –
k ní ruce vzhůru, ale v prachu kleče!
Neb její veleba ti vznáší ducha,
však tělu velí padat před ní s úctou!