Tu zašeptal mu v srdci tichý hlas:
„A chrabrý Ctirad, syn tvůj přemilý?“
Kmet vyjel jako hrotem dotknutý.
„Ne, bozi, ne!“ zaúpěl polekán,
a jak by vyčítavým pohledům
těch zlatookých hvězd uniknout chtěl,
jež tiše scházely se na nebi,
odkvapil rychle s věže cimbuří
a spěchal v krásně vystavenou síň,
síň z dubů ozdobenou řezbami.