To všecko viděl svatý apoštol,
do stínů stajen palmy vysoké,
jež Epikura hermu kamennou
clonila snětí hustým vějířem,
a srdce jeho hněvem zatvrdlo:
„Ó Pane, odpusť, že jsem na chvíli
zapomněl tebe v planém blouznění!
hle srdce mé zas mocně v útrobách
jen tvého slova bije příbojem
a láska k tobě hvězdou v hlavě tkví,
jež plála kdysi při tvém zrození –
však tyto zde, již tebou zhrdají,
svou rukou mocnou pokoř, zasáhni,
by, omráčeni náhlým zázrakem,
v prach upadli a tebe prosili
za spásu duše, paprsk milosti.“ –