Taks tu zpíval. A marno zapírat:
Tvé jsem krve. Tvého rodu? Snad.
Mne též pravá láska v snách jen objímala.
Mně též z velkých stesků písnička rodí se malá.
Mně též tvé příbuzenstvo, smyslně maušlující
po strandu, v koších a na ulici,
je nepřátelsky cizí, tak jako jemu já.
K tobě však cos jak náhlá mne vděčnost přepadá,
filosofe ty v tanci,
koketní v disonanci,
rozmanitý a rozmarný,
kočkovitý a nezmarný,
synu Rýna, dítě Seiny,
bezkořenný – dvoukořenný –
metlo a vichře a psanče!