Náhle ruch. Aj, probůh, co se děje?
V ulici už stojí barikáda –
ruče cech ji literátů snes’.
„Bratři v peře!“ volá kdosi dolů.
„Nepečeme,“ volá Herites.
„Umřeme radš ve Vodňanech spolu,“
křičí Mokrý, „nežli takto žíti,
lépe spát jak balvan omšený...“
Jesenská! Aj očka roskou svítí.
„K lepšímu jsme věru stvořeny,“
volá, „než od svitu do večera
píseňky jen stále sypat z pera!
Osm hodin denně na to stačí!
Kde pak pěvec má jít do leska
a blouznit,
sbírat dojmy, slouchat dumce ptačí,
při které si duška posteská – –?
Kde má pěvec nabrat času k tomu,
zříti k hvězdám, dívati se k mráčku
a pak lesní cestkou, zpátky domů
jít a dále blouznit o miláčku,
ó blouznit!“