Oddechl si Kravarský jak v žalu,
v pravdě však, by dosah poznal řeči,
která jako houfnice bok valů
srdce boří v hříchu nebezpečí.
Každým jeho slovem, které hlásá,
tíže v ňadro přítomných se střásá,
vroucnosť jedněch do slzí se taví,
leč hněv druhých, jako bouře blesk,
studem plní nachýlené hlavy,
pomstou sálá skrytých očí lesk;
pod klenbou však pohaněných skrání
není více toho odhodlání,
z něhož lidstva zlatá zář se prýští:
to již šalbou Lamormaina sterou
smutně zahynulo pod sekerou
tam, na Staroměstském popravišti.