byl v celém paláci a zvonů zvuk
zval celé město na mši, celý dvůr,
svým hlasem hlubokým a slavnostním. –
Byl kostel jeden plamen, jedna zář,
třpyt zlata blesky sílal odevšad
a barvy soch a maleb na oknech
dým tlumil kadidla, jenž v oblacích
se modrých nesl vonně kostelem
a v oblacích těch průvod zjevil se
teď dvořanstva a nádherný byl tak,
že zdálo se, že valil pestrý proud
se purpuru a drahých kamenů
mhou zapálených vůní arabských,
a cinkot zbrojí zlatých, stříbrných
se rozlehal a budil ozvěnu
pod klenbami a sloupy z mramoru,
jichž celý les do výše nesmírné
se pyšně pnul, se hlukem pružně chvěl
a hlaholem všech zvonů obrovských,
jež nad kostelem hřměly souladně
a na tři míle rozvlnily vzduch,
až v lesů hloub a v propasti až hor.
A v pravo, v levo od oltáře teď
se rozhrnuly z nachu záclony
a s levé strany, v rouších vlekoucích
se dlouze po dlaždicích z porfyru,
při zvucích harf a fléten lahodně
se spojujících v žalm posvátný,
sbor biskupů a arcibiskupů
bral pomalu se... Mitry ze zlata
a plné blesků perel, smaragdů
na hlavách jejich plály nádherně
a zlaté jejich berly pastýřské
se v dýmu mihaly a paprsků
slap celý zdál se padat z rubínů
a karbunkulů žhoucích, zdobících
těch berel konce, krásně zahnuté.
A jako bílý měsíc v slávě své,
v své tiché, snivé, svatě velebné,
za nimi kráčel stařec oděný
v háv sněhový, to římský apoštol
byl, papež sám; tiara na hlavě
ze zlata bledého mu zářila
a jeho plášť jak jíním třpytil se
hvězd jasných stříbrem, vtkaných do hávu.
A ruka jeho, jako ze sloni,
kříž žehnající s klidnou velebou
ve vzduchu naznačila... Celý chrám
se zatřás’ hromem až do základů,
neb na kolena celé rytířstvo
tam shromážděné, celý padal dvůr
ve zbroji ze zlata neb ze stříbra,
a zbraně padající na dlažbu
před spásy naší drahým znamením,
bouř způsobily, dlouho dunící
pod klenbami, a druhá nyní bouř
se třásla vzduchem, hřměla kostelem:
třesk zlatých polnic okny otřásal
a s pravé strany v plášti blankytném,
jenž pod zlatými slunci ztrácel se,
tak jejich lesk ho celý pokrýval,
teď Karel Velký, císař, zjevil se,
sám jako slunce v sklonku na večer.
A před ním Ernalt z Orleanu šel,
meč nesa obnažený, pláště lem
však čtyři nesli mocní králové,
již na hlavách svých měli koruny.
Sám Karel ale bez koruny byl
a bílé jeho vlasy bohaté
na čele jeho, duchem prodchnutém,
mu jedině tvořily diadém.
A berla jeho, o niž podpíral
se lehce jen, byl Lovis, jeho syn,
jenž po boku mu kráčel v pokoře
a zrak svůj k zemi klopil v skromnosti.