V čas poodskočiv o krok jen
Hurt sedlák zůstal Smrtí ušetřen
a kosa se mu po kožichu smekla.
Stál nad mrtvými, srdce stuhlo v něm.
A viděl Smrt, jak létla nad městem,
po střechách domů dračí křídla vlekla,
a kosa, která dutě řinčela,
jí přes rameno líně visela:
„Smrt!“ křičel hrůzou, „hle, Smrt! letí! letí!
sem! lidé, za ní! šelmu zadržeti!“
Však v tichu mrtvém zanik’ jeho hlas.
Smrt zvolna v kruhu snášela se k zemi.
Hurt viděl ji se plížit ulicemi,
až za rohem se ztratila mu zas. – –
Stál nad mrtvými, sepjal drsné dlaně,
jak uměl, z duše pomodlil se za ně.