ó matko Polsko, kveteš ve svých synech
a věru, kveteš moudřeji než dřív,
po dávných slzách, utrpení stínech
už není památky – a není div,
ty’s matrona teď tlustá, plnolící,
bůh odplatil ti tučnou náhradou,
tuk hrozí zarůst i tvá očka stkvící,
dvojitý laloch nosíš pod bradou,
a když tu hlavu složíš v plné dlaně
a zadíváš se v minulé své dny
– ač vzpomeneš-li vůbec ještě na ně –
viď, byl to čas přec hloupý jen... ty sny!
ba, chápu teď, ó matko, jak tvou hlavou
stud prochází, jak polévá tvou líc,
že raděj máchneš rukou svojí pravou
a odplivneš – a nevzpomínáš víc!