Květ nejluznější v blaholibé vůni,
jen poupě, které zpola rozvito,
kdy rosný šperk mu na korunce trůní,
leč kouzla v kalíšku víc ukryto,
to panna jest, to pravzor Boží dcery,
jež neskonale srdci lahodí,
když s krásou těla, jevící div sterý,
i duše skrytý půvab závodí,
když nikdy neovládne chtíčů říše
té cudné její hrudi labutí,
když mysl rovna sněžné peruti
a slovo každé něhou lásky dýše –
to panna celá, vděkuplná, svatá,
leč temností dob zašlých nepojatá.
Byl, panno, čas, kdy dívčí půvab čistý
svých divů nemoh’ stoudně rozvinout,
kdy květu jeho nejútlejší listy
rval bujných vášní rozkypělý proud.
Ty’s děckem byla, když tvůj slunný hled
směl dychtivě soch na nahotě lpět,
jež v chodeb ústraní i v loubí sadů
svou opojnou ti vnucovaly vnadu;
vzruch divý chvátil žárných do okovů
tvou duši jasnou, tichou nad hladinu,
když oko shlédlo něhu Venušinu
neb neurvalou chtivost Priapovu.
Ty’s děckem byla, ale sluch tvůj dětský
znal vilných bohů kratochvíle všecky;
tvá božstva místo perlí pravdy, ctnosti
v dar skýtala ti nektar smyslnosti.
Ty’s děckem byla, dospívala, kvetla,
leč místo milostného anděla
svět měl tě za popelku beze světla
a chtěl, bys jeho pudům hověla;
a když jsi před ním svoje vděky skryla
a panenství dny vrátké zasvětila,
týž svět zas neplodnosti příhanou
jak hříčku svou tě týral bezbrannou –
Květ nejskvělejší, plná růže žhavá,
kdy právě zdravý, svěží pupen mladý
jak divem rozvil nejskrytější vnady,
to žena jest, to dcera Boží pravá,
jež silnou vůni dýchá v lidské mdloby,
když choti zářná důstojnost ji zdobí,
když celý život, lásky plamen v oku,
jak anděl kráčí po choťově boku
a drahých dítek žádoucímu blahu
svou nejvroucnější propůjčuje snahu –
to žena celá, vděkuplná, svatá,
leč temností dob zašlých nepojatá.
Byl, ženo, čas, kdy netázal se muž,
zda láska tvá ráj rozkošný mu strojí,
zda půjdeš zaň jak nerozlučná druž
a vytrváš i v nejkrutějším boji –
on pouze krásu tvou jak zboží koupil
a slunné dívčí volnosti tě zloupil.
Ty’s hořkost pila, holubičko snivá,
když chotě, po němž tesknotou jsi mřela,
tvých lepých sokyň řada žádostivá
vnad zaprodajných poutem ovíjela,
a v brzku bouřné, hluboké jak moře
tvou smutnou duši zachvátilo hoře,
když pro stín vrásky na povadlé skráni
v šer vyhnanství tě vyštval v pohrdání. –
I v bílou stezku mateřského štěstí
věk tmy ti házel kamení a klestí.
Ty’s ledva v strachu, bolestech a mdlobě
své vytoužené porodila robě,
již srdce na novo ti krvácelo,
když choti slovo na jazyku tkvělo,
zda drahý život souzen poupěti
či krutý zmar, jenž číhá v zápětí.
A když mu vlídně přiznán život blahý,
ty’s dlouho při něm s láskou neprodlela,
zor vyjasněný hroužíc v jeho tahy
a v líčka tisknouc políbení vřelá;
jen ostavilo ňader sladké zdroje
a náruč tvoji teplounkou a hladkou,
již otec sám je vodil v denní boje
a rodička mu nebyla víc matkou.