Aj, tu padla žalu hrozná tíže
na Širaha, Pečeněhů kníže,
v boji zalkal jako malé dítě:
„Marné, lide můj, jsou všecky vzdory.
Ustaň honem, křesťan zahubí tě.
Neústupně stojí jako hory;
ucouvněte, sice na nás padnou!“
Uslyšeli slova jeho pláče,
potratili klid a mysl chladnou;
každý jako plachý zajíc skáče
a na útěk ve divokém běhu
dává, se roj lítých Pečeněhů.
Zdouval jarý vichor chomol hřív
a Don rozpjal náruč nenasytnou.
Ohnivěji ještě nežli dřív
Monomachu sivé zraky kmitnou,
slyšíš volati jej z hlasů mnoha:
„K předu, děti, k předu jménem Boha!“
Nedbá, že krev se mu z plecí roní,
divočeji Pečeněhy honí.
Jásá země pod kopyty koní.
a step jásá, výská při tom hluku,
o vítězství meče Rusů zvoní,
ku radosti sviští šípy z luku.
Hnali je jak vlky sinou dálí,
letěli jak neúmorní ptáci. –