Na skřipec starou Naňu napínám.
Vyzvídám, zda co schází mladé paní.
„Nic!“ máchla ve vzduch rukou, „škoda ptaní,
to nemoc jenom moderních je dam.
Prý matka její umřela tak záhy –
jak vzpomene, má v očích plno vláhy –
a tak si v hlavu nasadila červy,
že neduh zdědila. A nyní časem
jen nemocná je z toho. – Tyhle nervy!
Co je to, celý život neznala jsem!“
dodává Naňa. – Bláhové mé dítě!
To tedy je, co mučí ji tak skrytě.
Ó, kdyby znala, jaká bázeň chvátí
mou duši, když mi bolest v spáncích klepá!
Tak krásná a pak duchem chorá, slepá!
Ó, nešťastná, ó, ubohá má máti!