V posledním čase cítil pojednou,
že přitížilo se mu na prsou,
a ulehl. V těch několika dnech
ji nespatřil a jemu bývalo
tak neskonale smutno, k zoufání...
Jak věčnosť byla každá hodina
a po dni nekonečném nastala
noc ještě smutnější. Tu v bolesti
těch, kdo jsou sami, když jim smutno jest,
těch, kteří štěstí vidí z dálky jen
a jsou tak opuštěni, vzpomínal
na každý pohled sladkých očí té,
jež, neznámá, přec jemu stala se
tak drahou a tak blízkou, jako vždy
se srdci stane bytost předrahá,
již nade všecko srdce miluje.