Oh – síně zářící zřím v světel bílém jasu
a hostí tmavý tlum a slyším zpěvy v nich
a z šumu nadšeně Tě velebících hlasů
Tvůj jasný proráží až v samotu mou smích...
Stesk objal duši mou... O navrať se již brzy!...
Již růže po růži z mých zahrad uvadá.
Les, jenž Tě miluje, lupením pro Tě slzí
a nebes prudký pláč v kraj smutný upadá...