Oddech Krůvoji ej v uchu se mdlý z blízka ozívá.
Spěšně junoch spanilý skalné tu do jeskyně vejde.
A hle! na lůžku chudém stareček v smrti zápasu brzké.
Pevně upřen maje zrak na sebe předstihne otázky:
„„Ívana bratra hledáš? toho Krůvoji více není zde,
Sám ten Dobrotivý vyvolil jej sobě za slúhu.
Spáse naší bude tam v dalekosti, Kristu kořiť se
Ívan; tvých do dědin nenavrátí nikdy se více.
Marné tvé snažení tedy ó modláři mlaďounký! –
Já vyučil spasitelné jsem soukromně ho víře.
Křesťan na znamení Božské vlast může opustiť,
Ten žezlem v ní i zlatoleskným lehce pohrdne.
Kristova víra jenom za to sladkou útěchu dává. –““
Zas se Miloň zbožilý jme po těžkém povzdechu říci:
„„O juž málo dechů mi vybývá na světě tomto.
Jak poutník se těší, kdy věží juž báně domácích
Spatřuje, an lesknou se v slunce paprsku večerním;
Neb přátel k milenému opět tovaryšstvu se blíží:
Takto nyní duše má v putování k vlasti nebeské!
Patř synu vojvodský, s potěchou jak křesťan umírá. –
O Bože, tobě jazyk můj žvatlá pochvalu ještě;
Člověka poslední v době laskavě ke mně posíláš!
Slyš toho, jenž býval pěstounem bratru ve vlasti:
V růžokeří odtud rov Krůvoji blízko nalezneš,
Jen do polou vykopať těžká ruka mohla tu jámu.
Víka se má brzy zamknou, schráň ducha tamto ulož mou,
Kypré prsti nasyp, – poslední prosba to má jest. –
Pak potěšit navrať do vlasti se matky milostné,
Jenž doma jen lká a pro svého rozence naříká.““