Leč kdys v jitro milé, když s Letné dumně pozíral
na Prahu stověžatou, jež zářila v lesku radostném,
a ztlumený zasléchal ruch, všude tam se budící,
náhle mu blesklo čelem: Patř, úl tam práce tisíců!
Kol též po kraji šíř až v dálné horstvo pomezní
nesčetná se ruka v tuto chvíli ku práci napíná,
z nížto jedinci zdar, zdar prýští rovně i celku.
A zde co ty? Hloubáním jen čas trávě neplodným
štěstí svého jenom rozpřádáš tužby sobecké,
a když nechce přijít, ruce ve klín zoufale chýlíš.
Vzchop se, pracuj! Byť pouze pluhem tam v líše otecké(
k píli ti sudba přidá snad štěstí kvítko lahodné –
skoupa-li zůstane však, lék v práci a útěchu najdeš!