Bolesti, bolesti, zklamání, bolesti,
že tebe člověku předtucha nevěstí,
když myslí na růže, v sadech jež rozsety,
na písně rozkošné, na lesy, na květy,
když tone v moři snů, v radostné závrati,
proč kdos mu neřekne: zima se navrátí,
pobledne obloha, slunce hřát ustane,
do zvadlých kvítečků rosa víc neskane,
sníh všecko zasype, mráz všecko popálí,
zpěvavá ptáčata odletí do dáli.
Však člověk zůstane, odletět nemůže –
zbudou mu vzpomínky na štěstí, na růže?
Často nic nezbude z květů těch svěžesti,
sežloutlé lupení pod nohou zachřestí!