Já dobrou Jetty znal. U cizí rodiny
v předměstské ulici bydlila neustále,
k svým pracím budíc se tak jako hodiny
a přesně chodíc spat, rty chladem zamodralé.
A ruce ustydlé za nocí zimavých
své vychovatelství, dějiny memorujíc
a frázi za frází na paměť svoji snujíc,
vzpomínkou usnula, dech slyšíc družek svých.
U vdovy byly tu tři družky ze školy,
jež přísna, hubena, je nespustila s očí;
v neděli vedla je procházkou do polí,
za město přes luka a sady kde se točí,
krok každý střežila a ostře pátrajíc,
co za den stalo se, buď ve škole neb doma,
vždy všechněm stížnostem a pomluvám šla vstříc,
že Jetty bázlivá, nepohnouc ani rtoma,
již horší známky své a skvrnky na živůtku
jak smrti bála se a neštěstí a smutku.
Však dívčí pokojík byl útulný, tak malý!
Tu kopce za Prahou vyhlídkou v mlze spaly
a dole ulice se svrchu točila,
šum vozů supivý, brzd zatažených splýval
tu ve křik uhlířů a v dětských hlasů příval
a hádku kramářů, jichž tlupa rozbila
své stánky v neděli a kolotočů řadu,
i boudy s nápisem „Museum“; vzdálený
se štěkot ozýval a ze zvěřince hlasy,
tu blízkých na stavbách duněly trámy v pádu,
a z koksu zápach vál tu jak prach spálený.
Vždy večer po škole, kdy sešeřil se den
(zvlášť v zimních večerech), v svém koutku u piana
si Jetty skromničký svůj upřádala sen,
tak tichý, malebný, družkami nevšímána.
Ty všecky na „bábu“ si hrály v alkovně,
jich smíchem klenutí že vždycky otřáslo se,
že vdova ve předsíň vbíhala varovně
s brýlemi černými na orličím svém nose.
Tu Jetty skrčena v koutku za etagerem
do prázdna hledící, tím zkolébána šerem
o jednom snívala: Ó, za tři roky snad
se vyplní jí sen! Ó, jak to krásné bude,
až přijde profesor a řekne: Jak jsem rád
měl Jetty! Výborně! a jeho líce rudé
plát budou blaženě z šedivých kotletů!
Výborně! řekne pak a vysvědčení v ruce
jí bude vynášet v řečnickém rozletu,
že ona zapláče tak hlasitě a prudce,
tak šťastna, blažena. Ó, než ten přijde den!
Po hlučném „Te deum“ jak výskne si, můj Bože,
jak bude chlubit se s tou koketností žen,
jak bez vší starosti si poprv lehne v lože
a plný činnosti uběhne lehce den!
Neb kandidátkou již, tou poníženou kdys,
jak dříve bývala, přestane rázem býti;
po otci zdědila ten samotářský rys,
chce jenom škole své a drobným dětem žíti,
neb otec říkával: Drahoušku, Jetty, slyš!
Ty holka, jen se uč! Až zemřeme, co bude?
Je jmění na mále, však ty to dobře víš, –
jen kdo se naučí, ten udrží se všude;
co myslíš, prosím tě? princ nebude tě chtít,
děvečko, jen se uč, pokud to může být!