„Nemá otce,“ děla Běla,
„nemá ani matky,
snad bychom ho nevyhnali
z vlastní nyní chatky,
matkou budu Vitoušovi,
však i Barča byla
Tomíkovi, vlastní život
pro nás nasadila;
mním-li na to, krutým vírem
lítosť srdcem víří,
bědna jsem i její smrtí,
tím se v Pánu smíří;
shledne na nás s nebes říše,
zmírní nával trudu,
dvojnásobnou Vitouškovi
nyní matkou budu.