S účastenstvím Blaženka naň hledla,
tvrdou ruku jeho ke rtům zvedla.
„Otče, vím to, – ještě drsny jsou
ruce tvoje prací mozolnou.
Vím, že s Bídou zápolil jsi krutě,
pro mozoly tvoje zbožňuju tě.
Ale já, můj otče,“ – řekla tiše,
„já se v srdci děsím chudoby.
Chudých svět, – to hrozná stínů říše,
kde jen kletby zní a žaloby.
Na trůně tam z lidských kostí bílých
sedí Hlad a Bída cářice.
Někdy v noci v nekonečných chvílích
hlasů dutých divá směsice
doráží mi k uchu, – na svém loži
chvěju se a zírám do temna,
slyším vzdechy, slova tajemná,
zoufalý křik, pláč o milost boží,
rouhání a pustý hrubý, smích,
šílený jek duší ztracených.
Vím to, z říše chudých ve tmách noci
zní ty hrůzné nářky bez pomoci...“
Kmet ji hladil po hebounké tváři,
pravil neklidně a zachmuřen:
„Ah, co bída! hroznější je stáří!
Ale – proč tak neveselý sen?
proč se ve tvou duši, v srdce mladé
jako stín ten přízrak chmurný klade?
Pro tebe má jasný býti svět,
růžové sny pod bělostným čelem. –
Ó, vždyť mládí čarovný je květ,
i v noc temnou svítí zlatým pelem. –
Proč se otravuješ cizím želem?“