Západ hořel zlatěrudým svitem. –
Mladý Vasil, chráněn skalným štítem,
dumal, k dáli bystře zíral tmou.
Což tu kolem rozpučelo krásy!
Stepí mlkly ptáků zpěvné hlasy,
proud jen hučel tesknou píseň svou,
který, jak plod zlatý na merunce,
do červánků zruměnilo slunce
Po blankytu lehké mráčky jdou. –
Vasil krás všech nevšímal si zcela;
trpkým žalem hruď se jeho chvěla,
vzpomínal si chvíle zašlých let.
Dávno tomu již, kdy v rozkaz rady
z města vypuzen byl činem zrady,
aj, čas nyní pomsty k němu slét!
V čele druhů vrací se dnes zpátky:
neušetří města, rodné chatky,
Novgorod se musí před ním chvět.
Jímá kupce, chytá lodi všecky,
slzy žen jím nehnou, ni pláč děcký,
vraždí muže, pálí ves i dvůr.
Dnes je vyzval – zdaž v nich srdce reků?
Čeká – zírá – hle, kdes v nedaleku
šišáků třpyt zaleskl se z chmur.
Skočil jako pardal, krev jenž cítí,
ó, byť za ten okamžik dal žití,
cestu zakročil jim, řval jak tur.
Vichru bleskem křížily se meče.
Zvoní ocel, proudem krev již teče,
jeden proti stu – zdaž odolá?
K pomoci svých nepovolal druhů –
vztekle otáčí se v těsném kruhu,
bije, sráží vše kol do kola.
Křik a nářek – prach se vůkol šíří,
než vzplál úsvit, lehli bohatýři,
k poslednímu Vasil zavolá:
„Vrať se volně do zpupného města!
Rci, že taká všechněm bude cesta,
kdož se ke mně s mečem odváží!“ –