Moře pojímá mne v náruč svou, 
zanáší, zanáší touhu mou;
jak mocně dmou se ty hlubiny,
jak útrob mých divo-pustiny.
Hrajte si mnou vlny žehravé,
nezkolíbáte vy srdce to mé! –
Ach, přenesmírná ty hladino,
bludných ty duchů dědino,
poznáváš pěvce raněného,
na širom světě samotného?
Zdaž písni jeho porozumíš
a souzvučně s ním pozašumíš?
Již doufám, družné vlny tvoje
že pochopí ty dumy moje,
že sdělí labským je vlnám
a českým, rajským dědinám; –
Labe zašeptá je družce svojí,
Vltava pak drahé Praze mojí.
Jí pak sdělí místo políbení
od mé duše vroucí pozdravení.
S bohem, děvo, ty rozkoši má,
nevěrné moře mne pojímá
a nese dále ke končinám,
kde budu věčně, ach věčně, tak sám.
Nikdo mi tam z nich těchy nedá
v mém nitru jen prázdno a vně noc šedá,
to prázdno, to zajme jen hluboký žal –
a však, vlny, neste jen dál mne a dál!