Je tmavá, chmurná, jak by všecko skryla,
a všecko ve svém lůně utlumila
i děcka kvil, jež zbudilo se ze sna,
i trestance vzlyk, jemuž pouta těsná,
i nevěstky smích, tvrdý peníz v tichu
když cinkne při odchodu v misku hříchu,
škleb lakomce, jenž spočet vše a zvážil,
vzlet básníka, jenž v chvilce všecko zažil,
co leta toužil... Mlčí a jak zrada
na všecko rubáš sněhu padá, padá, padá.