Svět kolem líhne bez ustání, rodí
snah, tužeb tisíc – v myšlénkovém žáru,
jak jepice se chvějí ve oparu,
jak vlnek roj za tmavou duchů lodí
a sotva vzešly, končí žití chudé. –
Zas dějem jednou v lidstva knize bude,
co minulý den v plaché chvíli splodil –
a věcí času, by zas rmutem zbrodil,
ty svěží, nově načrtané blány,
jak písem knihy, jež tu zakopány...