Přede, přede ustavičně,
přece sotva stačí,
na trav stébla, keře, stromy,
sivou přízi stáčí,
všecko všudy zamotává –
sever k tomu hvízdá –
i pod střechu vlákna motá
na laštovčí hnízda;
motá, až je zamříženo,
jeseň neustává –
rodný koutek malých pěvců
žalářem se stává.
Kéž by také zamřížila
zívající hroby,
do nichž se to lidské žití
zvolna všecko drobí...