Pět se vzchopilo v ráz mládců,
v zbrojní síň se berou hned,
a již na mohutných plecích
nesou luk i s toulem v sled.
Těžké břímě, opřít bylo
o bok ruce ze všech sil,
leč kdo luk ten uzřel slavný,
již se ani nezdivil.
Sdělán z jarého byl vazu,
pudů vážil sto neb víc,
divné krásy na něm řezby:
v středu slunce smavá líc
paprsky své zlaté střílí
po stepi a v brázdy lích,
sedláček jež oře s volky,
v očích radost, na rtu smích.
Po straně zas v pravo orel
nad skalným vzlét útesem,
labutí roj shléd tam bílý
na rybníku pod lesem.
V levo divá smečka vlků
jelena chce dostihnout –
marná snaha, skok, a lesa
ukryje ho stinný kout.
Tetiva je stříbrem tkána,
dlaň když se jí dotkla, rtem
šumné struny zazvonila
divně teskným prozpěvem.
V toulci ještě dvé jest šípů
ostrých, v ohni kalených –
který dostihne z nich cíle?
A kdo vítěz bude z nich?