Ohledla se, jak by volala
kohos ku pomoci. Vidí, sama
skorem již tu s Gézou zůstala.
Zem se zachvěla jí pod nohama.
Vše se kolem Valdy opět točí,
svábila zas všechny lačné oči,
ona jen je tady královnou.
U ní kníže vzdychá nenasycen,
u ní i sám Vláďa zapad chycen
v neviděnou síťku čarovnou.
Blaženka je sama. Před ní stojí
Géza, podává jí ruku svoji.
Sotva letmo jen se dotkla jí,
zesinala, mráz jí proběh tělem,
nohy pod Blaženkou klesají,
bolest hlodá pod bělostným čelem.
„Úzko je vám? pobledla jste! Snad
chtěla byste vyjít raděj v sad?
Hlučno je tu! Hle, jak motýleček
jeho jasnost se tam třepetá,
zaklopýtl v chumli dlouhých vleček,
stále víc a víc se zaplétá.
Slečna Zizi, bravo! roztomilá
v náruč svou jej šťastně zachytila.
V kyprém požehnaném objetí
jeho jasnost sotva viděti!
běda ubohému knížeti!
Ah, vás nezajímá osud jeho?
Dovolíte, – v ochranu vás beru,
ti tam nepohřeší nás dva věru,
vyjdem, ano? Krásně v parku je,
měsíc máj tam v loubí čaruje!“