Marušku pochovali, Vašíčka Jiří
vyvedl za ruku na světlo boží.
Slunce vycházelo, zlatilo kraj,
nevyšlo v hochově duši.
Bydlili spolu v sušírně dál.
Jiří mu ve psaní vodil ruku,
z biblí ho obrázkům učil číst,
vyprávěl o světě, modlitby říkal.
Vašíček po něm monotonně,
na housle sladkým písním ho učil,
život mu vykládal a lidi v něm,
o divném pradědu pohádky dlouhé.
Vašíček naslouchal, kýval hlavou,
snad něco myslil, snad ne.
A Jiří zapíjel otcovskou bolest,
na toulky po poutích Vášu bral.
Váša si zased’ tam do koutka někde,
díval se, jak svět je veselý, rozumný.
Smáli se jim a říkali:
harmonikář a jeho koktavý syn!
Jiřího Vašíček strýčkem zval;
paňmáma ušila strakatý váček,
do něho žebraje sbíral dary;
neprosil nikdy (to chodíval sám),
jenom po prahu tančíval mumlaje
nebo ze studně vodu vážil,
po stěnách stavení křížky dělal.
Dali mu všude a žerty s ním tropili;
nejradší dával si nasypat
do váčku knedlíky selské.
Na jaře motyčkou u sušírny
záhon si udělal, osázel tam kudly,
jáhly a pepř a drobnůstky různé,
denně se dívával, brzo-li vyjdou.
Do váčku o žních si koukole nadrtil,
rozséval po strništích. –
Kdysi až na hřbitov zabloudil vesnický
za pohřbem z kostela kráčeje,
u zdi na Velibův rov used’ maně:
„Chichi! Ta – ta hlína tvrdá a černá!
Ta – taky tu roste tráva! I kamení!
Hm! jedna, dvě!“ a do tance se dal
a jednotvárně si zpíval: