Ach, tu visí. Vydechnul. Výčitky jak kleště
srdce rvou, jež mlčela, dokud dýchal ještě.
Nikodéme, Josefe, kde jsme jenom byli?
Pozdě láska vyráží, ale roste, sílí,
náhle jako lavina, trhá vše a sráží,
nikdo už jí nezdrží, nikdo nepřekáží.
Velerady prokletí? Pomsta Kaifáše?
Ach, co na tom? Zapadlo drahé slunko naše,
zmlkla ústa, ze srdce tryskla krev a voda –
ach, jakou to výčitkou bledé tělo bodá!
Pojď, dej pozor, Josefe, s úctou nejněžnější
složme s dřeva potupy v důstojnou ho skrejši,
v náruč Matky nejprve, ve polibků závěj,
a pak, jak nám možno jen, svět se v cestu stavěj,
zasypme ho poctami, vložme v byssus bílý,
myrhu, nard a aloe, nic jsme nešetřili.
Pověz, Máří, pověz jen, čím bychom jej ctili?