Den kalný, šedý mlhavě.
Mží od rána. Hlava na hlavě,
řad medvědic; les hrotů strmících,
co vojska dle chodníků ulic mlčících,
kam pomalu z Templu jede vůz,
kde konec obav a zla a hrůz.
Dva v kočáru silážní upíři.
Král upjatě čte si v brevíři,
jejž abbé Edgeworth mu zapůjčil,
soucitný průvodčí k poslední z chvil.
Jsou ovlhlá dechem kočáru okna;
kdo věrný, by neviděl, v ulicích mokna,
koho to vezou k náměstí Revoluce,
by nevztáhly po něm se k obraně ruce?
Však není jich tady. Jen dni jest k pláči,
skla slepých oken sychravě smáčí.
Jsou zavřeny z rozkazu Kommuny
i okna i krámy. Hrozivé posuny
statečných obránců volné vlasti
lid vězní v domech, jsou lišky v pasti...
Kol mrtvo a klid. Zde Paříž hrob.
Jen bez jedné hlavy – den nových dob...