Jak bledá byla mrtvá její líc!
Meč v boku trčel jí, a na hlavě
ta z hlohu koruna jí zářila
svým něžným květem. Brandan bolem jat
stál vedle ní. Jak měl jí pomoci?
Chtěl učiniti krok, však náhle stál
jak v kámen proměněn. Stín ohromný,
tak temný jako zosobnělá noc,
stál mezi ním a ní, bez tvaru byl
a přece osobou, bez očí byl
a zíral přec, bez hlasu byl a, slyš,
cos jako mluva šlo z té temnoty
a padalo do duše Brandana
jak tíha skal, neb toto uslyšel: