Dav andělů se rozstoupil. Noc klesla
jak hnědý plášť kol beder země. Tiše
vzpjal křídla Israfel jak zlatá vesla
a mezi hvězdy letěl výš a výše
jak báječný pták, jako labuť bílá,
a ruchem křídel smutná hudba lila
se prostorem. Tam, kde plá bledým jasem
jak zářný brillant noci tmavým vlasem
kmit Siria, tam used k nebes prahu
a v hvězdných očích slzí rosnou vláhu
se díval dolů. Mlha kryla šedá
zem dřímající. On se zachvěl bolem,
sáh k srdci svému – ale běda, běda, –
na místo vzdechů tón se vlnil kolem
a za ním druhý, v ňadrech jeho hrála
již rajská lýra, on již srdce nemá. –
I zaplakal. Tma z hlubin bezdna vstala
a byla noc tak smutná, tichá, němá.