Za hodinu jedna z řeholnic
uvedla jej do hovorny, v níž
oko jeho nevidělo nic
nežli velký mezi okny kříž,
několik pak židlí kolem stolu.
Chvíli byl tam sám, pak dveřmi tiše
vklouzla jeho Maruška a spolu
sestry dvě, z nichž jedna abatyše.
Ó, že neposlechl hlasu jen
radícího, by se vrátil domů!
Mohl aspoň zůstat ušetřen
scény, při níž srdce pukalo mu!
Jeho dcerka, jeho Maruška,
která jemu celým byla světem,
u jejíhož probděl u lůžka
mnohou noc a rozechvělým retem
šeptal modlitbu, když jenom málo
zlověstným jí ohněm čílko vzplálo,
Maruška, jíž ústka švitořivá
líbával, jak probudil se den, –
před jeho teď políbením skrývá
v náruči se chladných cizích žen!
A když na domluvný jejich hlas
rty se dotkla jeho ruky, hned
pečlivě si utřela je zas,
jak by smrtící z ní dýchal jed.
Křemen chvíli stál jak zkamenělý,
nepromluvil, vzdech se vydral pouze
ze rtů, jež se zimničně mu chvěly,
v nezkrotné teď náruč rozpial touze –
a když jeho před objetím zase
za jeptišky dcerka ukryla se,
vyřítil se ze dveří a dál
prchal chodbou, ze vrat na ulici,
pot se hnal mu po zardělém líci,
v šíleném pak běhu neustal,
až teď v širém ocitnul se poli.