Jak blaze míjel čas v tom hnízdě milém pod oteckou
péčí neskonalou, pod křídlem lásky mateřské!
Chvíle tu každičká, jíž pomním, zdá se mi jarním
kvítkem přespanilým, rozkošné záře a vůně,
jichž jediným věncem blaživým mé bývalo dětství.
Jízda do vísky jiné neb na dvůr pod lesy s otcem;
návštěva přátelská u správce na statku poblízkém;
návrat pozdě večer, když hvězdami obloha plála,
pes jen lál tišinou, chlum v dáli šeřil se tajemně;
pouť na Skalku, v lesích ztajenou, i do Karlova Týna(
výlet s velkými v bory blízké za zpěvu, zábav,
k jeskyni na Mramoru, k místům, kde vyhlídka malebná
kraj široký jevila, v pozadí hrad krále milého;
příjezd panstva, malých slečinek, jež zdály se chlapci
vílkami z říše divů, zakletým jak báje palácem
sídlo jejich, zámek, v jehož útrobu jedva nahlédl
zrak můj osloněný, ve vrchních nádheru komnat;
někdy peřestý ruch jarmarku neb zábavy vesské;
oslava vesny mladé, kdy vztýčena máj starodávná,
fábory, šátky rudé v zeleném jí vlály vrcholku,
kol ní tančila mláď, ji zlézala po kmenu hladkém.
Též obžinky čilé, kdy žnečky se věnčily charpou,
správce povříslem pak žertovně upoutaly, otce,
až vyplatil se, načež ples po dvoře bujně zavířil;
jindy večer božský, když do vsi zavítaly loutky;
jednou – rozkoše té! – až do Prahy jízda dokonce,
v Mekku tužeb vroucích, v ohnisko snů čarolesklých,
jež novotou dojmů hlubokých zastíněny ještě –
toť veliké udalosti byly, z nichž čerpala dlouho
fantasie hru milou, rozprávka i látku blažící.
Tím den ke dni pořád měňavé se províjelo pásmo
her dětských v lučinách, sadu, na dvoře, humnech –
rozkoše rovné těm neskytne ni komnata králů.