Ne, ne, člověk nezahyne,
Milek svého Stvořitele;
Vždyť ho otec dobrý k sobě vine,
Vždyť mu cestu kvítím stele,
Uvádí jej do zahrady,
Aby radostí se obíraje,
Veselosti mírně užívaje,
Růže kveta plésal tady.
Všecky světy obživuje,
Ani broučka nezmařuje,
Jakby nezachoval lidí?
Kam mé oko hledí, život vidí.
Považ, člověče! kdo slunce zachovává,
Měsýcy a hvězdám rozkaz dává,
Aby denně probuzení nesli světla?
Rcy, kdo káže, aby země kvetla,
Zymou mrtvá jarem obživená?
Bez života zaražená
Stála v světě přirozenost,
Váhavá a bledá lenost
Vůkol panovala,
Tvory ukovala,
Umořila krásy květy.
Jaro dychlo, k rozkošnosti
Probudilo šíré světy.
Sad a pole z pitomosti
K radování povstávají,
Božím duchem okřívají
Vrchové a zvučné lesy,
Na stráních se rozlíhají
Mladistvého jara plesy.
Oráč zemi pluhem probuzuje,
Zlaté sýmě do ní rozhazuje.
Slepý člověče! co činíš, že své zlato,
Naději y život zahazuješ,
Dříve jednáš, nežli rozvažuješ?
Co máš, pošetilče, za to?
Bohatství tvé v zemi hnije,
Jádro mlíčí, kůra vadne;
Ale jaký div to? mrtvý mladne,
Hlavu zdvihá, rozkošně se kryje,
K nebi hledě Boží rosu pije,
Jako obr rosta rozplozuje syny.
Padni, člověče, v prach před svým Bohem,
Vzhlédni, duše nesmrtedlná, do hlubiny
Divotvorné nesmírnosti,
Uč se znáti v divu mnohém
Moře Boží laskavosti.
Hospodin y zrnko obživuje,
Člověkaby zmařil vznešeného?
Jestli ještě duše pochybuje,
Z brouka naučí se chatrného,
Že zde pro budoucnost zraje,
Teprva že člověk umíraje
Života se dotře blaženého.