Je letní večer. Však povyk dvorů a domů
nepodleh ještě soumraku tomu,
směs hlasů a zvuků, nepřátelská, doléhá ke mně,
a zdá se mi, jakobych vězeň byl celé zákeřné země.
Hluk roste, roste, děti křičí, matky hubují.
Zda asi také dnes někde se lidé milují?
Hluk roste. Klavír zavzlykal marně.
I kuželky kdesi hrají. A jednotvárně
jim k tomu vrže, vrčí protivný gramofon.
Mé srdce je divoký zvon...