A rozpor mojí duše s povinností
se vláčí se mnou jako černý stín,
mne okřikoval, chechtal se mi drze,
mne život znechutil i přátele,
zelený onen, přeplněný stůl
a obligátní, vysušené tváře,
i zvonek předsedův a dusnou síň.
Též oni řekli mi: „Vy churav jste
a jaksi povážlivě. Mrzut jste,
pohněván, hubnete...“ A lékař zas
jen řekl: „Nic, to nic... Leč můžete
se povyrazit. Na jih zajeďte,
zanechte úřadu... Tak citlivým
by čivům mohl Meran prospěti,
ten vzduch, to slunce, měkké ovzduší...“
A při tom na stůl hlučně bubnoval,
před ženami mne varovati počal,
hru „Syčáky“ mi odporučil pro zasmání,
vyjížďky časté, dlouhé procházky,
a tělocvik a vůbec nečísti
knih ani žurnálů a mezi lid
se podívat a poznat, co tu je
rozporů duše s povinnostmi, co
tu pouhý zvyk jen vyrovná, co jsou
dvě slova: ústupky a praktičnosť.