Krev utřel Roland s tváře, pustil zas
roh olifant na zlatém řetězu
a hleděl kolem. Zraky zalily
se slzami, když viděl mrtvoly
na zemi ležet reků křesťanských,
když viděl, málo co jich zbylo jen,
a udeřil se pěstí do prsou:
„Ó Francie,“ děl, „osiřela jsi!
Co dětí pláčeš svých – ach vinou mou!“
To slyšel Olivier a žaloval:
„Žel, že jsem, druhu, tobě vyčítal!
Tu bolest, kterou cítíš, způsobil
jsem tobě slovy svými trpkými.
Ó, promiň mi! Hle, zase blíží se
juž nepřítel. Zůstaň mi na blízku.
Smrt kvačí na nás, nerozlučme se,
bez tebe nechci žít, a padneš-li,
pak zemru bolem s tebou zároveň!“