Já doufal, že dům prázdný naleznu,
však přede mnou se usídlil v něm muž,
a jmeno toho muže Chobol zní.
Jak mne, i jeho zapřel vlastní rod
pro krev, vylitou rukou rouhavou.
A Chobol v hradě žil jak dravá zvěř,
před jeho zjevem chvěl se celý kraj,
a žádná loď po křivé Otavě
bez platu kolem plouti nesměla,
neb s chlumu vrchu válel balvany
a krušil jimi stromy, lidi, zvěř...
Ten večer, když jsem k němu zavítal,
byl onen večer lidem posvátný,
kdy narození slunce slaví se,
kdy světla znova navrácený bůh
po zemi chodí, dveře nechaje
za sebou otevřeny do kořán
blahého ráje, jehož odlesk pak
co zlatá záře padá zemi v tvář...