A prohlédla duše má. Poznala hloubku svých ran,
ran zjitřených, starých – pak v mrákotném snění
se viděla v nemocnici, tiché a osamělé,
kdes v odlehlé jizbě, ode všech odloučená.
Klid mrtvý kol. V dálku se rozhlédla: Rovina pustá, –
jsou daleko věže. Daleko život.
Časem jen tulák,
kryt hadry, shrbený, bez cíle plouže se dole,
zrak smutně, nehybně upne k budově mračné.
Krom tuláků nikdo v mrtvý kraj nezabloudí.