O půl sedmé starý Lasík běží
po hřbitově k bílé naší věži.
Klopýtá, jak mezi hroby chvátá,
ve dlani mu klíčů chřestí pár,
pak ten dutý v šedá vráží vrata,
síňkou úzkou, mezi kusy mar
vedle chóru na zvonici kluše,
a již stará ruka rozchvělá
po vsi všecky dobře známé duše
zvonem volá v klenby kostela.