Když matičku jsem v hrob mu kladl
a na ni sypal země proud,
tu hošík ubožáček na kolena padl
a plakal, že by kámen musil obměknout!
Já zaťal zuby, marně slzu stíral
a v duši maně záměr uzavíral,
že dítku skrovný popřeji svůj kout – –
Leč ohlédnu se – dítě pryč – a v dáli nářek zmíral.