A pod kloboukem obrovského hřibu
jsem zůstal sám, jak rytíř zabloudilý
v říš pohádek; však dosud hlahol milý
zněl v uchu mém, zvuk blaživého slibu
a v mechu leželo zde kvítko zdobné,
s nímž před chvilkou si hrály prsty drobné.
Ten květ jsem pozvedl a v ňadrech schoval
jak něžnou zástavu a svědka štěstí,
v něž uvěřit se duch můj rozpakoval
a probloudil pak mnohé lesní scestí,
než soumrakem kol utichlého mlýna
jsem lučinou se vrátil do Třemšína...