Takto mluvil, takto podumal si
Svjatogor náš, obříček to ruský,
oddechl si – mhou se zatměl obzor.
A když v mrazivém a čistém vzduchu
teploučký dech jeho roztratil se,
na nohou stál obříček náš obr,
hlava jeho kdesi pod hvězdami,
ramenoma, zdá se, zboří nebe,
při nejmenším aspoň rozrazí je.
Rozkročil se, ach jaký to rozkrok!
Jeden krok, a u moře byl Baltu,
Balt překročil jako mlýnskou strouhu
a už stojí v zemi skandinavské
před jeskyní zrovna Geirrödhovou.
Do sluje hned dcerky prchly s křikem,
prchly jak dvě slípky před luňákem.
Hle, a obr, Svjatogor náš milý,
usmívá se, rtoma jen si hraje,
jak tu stojí, na Geirrödha hledí.
„Tuším, že jsi před chvílí tu řečnil?
Na dně mořském, že prý písek sladký
a že rád bys olízal ho trochu?“
Takto pravil, rtoma jen si hraje.