Večerní se k zemi snáší chlad
na kraj ztichlý, jenž už leží v stíně,
ale dosud pln je sladkých vnad.
Mocná touha v srdci Bětuščině
ozvala se. – – – Zadními teď vrátky
vykradla se dívka ze zahrádky,
k továrně se dala bezděky;
odlehlými kvapí uličkami,
kde jí lidé nejméně jsou známi
a hle! teď už stojí u řeky,
za níž park jí přívětivě kyne.
Toužně její zraky zaletěly
za řeku, kde aleje se tměly,
nejedno kde skryto loubí stinné;
v jednom snad jí Hofmann očekává. –
Myšlénka ta krev jí hnala v líce.
že až se jí zatočila hlava.
Jak je šťastna! Nepřeje si více,
nežli aby muži milenému
v náruč mohla klesnout, říci jemu,
jak si váží ho, jak má jej ráda,
kterak na něj myslí dnem i nocí,
jak i ve snu v duši se jí vkrádá. – –
A již jakous tajnou hnána mocí
na most vkročila, – však v téže chvíli
stanula. Cos ptalo se jí, ví-li,
proč as Hofmann do parku ji zve?
Má-li rád ji, jak v svém listě píše,
proč že sám jí nevyhledá spíše?
Či snad stydí za city se své? –
A již, jako by tím byla jista,
zachvěla se, ruku k srdci tiskla
bušícímu, z oka slza tryskla;
smutně dívka od toho se místa.
milenci kde v náruč klesnout chtěla,
volným krokem domů navracela...