drť z hradu Milotova v prsť se mění,
a v dobývání chleba povždy tuhém
i základ ruka lidská zryla pluhem. –
Mír kol a kol! Jen v čas, kdy v umírání
den zlaté růže sypá k země klínu,
zde stébel slyšíš žalné naříkání
a trávu zperlenou zříš rozechvínu.
Zda nahodilé jsou jen zjevy tyto,
či kvilných vzdechů smutné ohlasy to?