Půlnoc byla, když mi polem
měsíc zářil v cestu zpátky
a já v zimní krásu kolem
hleděl jako do pohádky.
Sníh se přestal sypat s hůry
hvězdným hemžením se skvělo
nebe modré beze chmury
a zem dole jedno bělo:
zaváty jsou k nepoznání
všechny meze, dráhy, stezky,
nerušenou bílou plání
démantové hrajou lesky,
i led řeky pode strání
postlán liliemi sněhu,
jenom onde podél břehu
průsekem se voda šeří.
Jako sněžné víly bajky
řada vrb; na každém keři
svítí úbělové krajky.
Sítí křišťálů se zdají
větve hruší bezlisté,
kvítím z perel plápolají
snítky jejich stříbřisté –
vše se jiskří, září, plane,
všude třpyt a bleskot samý,
slavný mír nad krajem vane,
sníh jen chrupá pod nohami.