Již odpusť, duchu, v sluneční že jas
a hloubku tůní, myšlenek Tvých báně
se odvážilo oko trpasličí;
paprslek jediný z tvých věčných kras
jen dotekl se chudobné mé skráně
a jeho dechem tisíc květů klíčí.
Jsouť prosté chudobky to české duše,
již ruka dějin v pouta utkala,
jejížto noha skalami běd kluše,
než v rajská štěstí místa bývalá,
své minulosti kryta baldachýnem,
se dorve vůlí, nadšením a činem.