„Praha, neb Tábor!“ – jiné cesty není!“
A večer mlhy nad Vltavou valí:
jak slyšno vzduchem tichým zvonů znění,
jak nad osudem dítek matky žaly,
ten souzvuk šumu budí upomnění,
jež k srdci posluchače mírně sahá,
jak dětský pláč ku srdci oteckému:
on slouchá mimovolně – divně je mu –
to k spánku ukládá se šedá, zlatá Praha.