Teď černým mrakem prolét záblesk rudý
a zved’ se vítr. Ve křovinách všudy
se rozhovořil lupen s lupenem.
Ve hnízdě tiká ptáče úzkostlivé
a hlavu kloní moje děcko snivé
a zraky jeho září plamenem.
Hoj, kterak v listí prudký příval šumí
a blesk se mihá blesku v zápětí!
Má zlatovláska marně povzdech tlumí. –
Ó, děcko, děcko, kdo ti porozumí,
proč uhýbáš se mému objetí? –
Však ať se zdrahá, neuprchne více,
teď volně zlíbám sladký ret i líce,
ten odpor, znám to, nejde z duše jí! –