ta bitva byla hrozná, vražedná
u Alcaser el Kebir... Zapadlo
tam slunce Portugalska do krve...
Já dvakrát spatřil krále toho dne.
To na úsvitu bylo... Růžově
se vršky na temenách nítily
a bledé zlato nebem lilo se
a v tenké mlze bílé kupole
a minarety mešit mátožně
se rýsovaly v dáli. Kázal král,
by „Zdrávas Marja” hřměly polnice
tím tichým ránem. V řadách stáli jsme
už připraveni k boji. Vysoko
na kopci písčitém stál starý kněz
a držel krucifix, teď přistoupil
král k němu tiše, krucifix mu vzal
a zbožně políbiv jej, pozvedl
kříž temný s bledým tělem Kristovým
do výše k nebi, kterým šlehl den
teď plným zlatem, den, ach, osudný!
Zář jako nimbem plála démantně
kol krále, nadšeného, líbala
na kříži Krista, plála v pozadí
za starým knězem, černě oděným
a jasně zasvitla na mešity
a minarety města Alcaser,
a zdálo se, že ukazuje cíl
nám vytknutý... My pěší padali
na tváře v modlitbě a na koních
se jezdci poklonili hluboce
před spásy znamením... a nad námi
se šumot ozval... Ptáků temný mrak,
voj nekonečný, vzduchem vesloval...
Já zachvěl se. Což cítili už krev
a přišli pro svou kořisť? Zdálo se
mi pojednou, že vidím chmurnou smrť
se vznášeti nad námi krvavou
a neodvratnou, nohy kamenné
že temných osudů už duněly
za námi v spěšných krocích. – Vzkřikl jsem,
a zraky moje plny úzkosti
se nesly tam, kde krále hledaly.
Však nebyl více tam a znamení
teď zaznělo a rychle vstali jsme
a s velkým hlukem vytáhli jsme v boj...
Ó, bože můj, to divé vraždění!
Ó, bože můj, ten konec truchlivý!
Co proléval jsem slzí od těch dob!...
Boj skončen byl, já raněn smrtelně,
a bitva ztracena... Já viděl jej,
jenž ráno zdál se polobohem nám
v té zlaté zbroji, s křížem v rukou svých,
já viděl jej teď tedy naposled...
Jak změněn byl, ó, běda bez konce!
Já viděl jej, jak nahý na zemi
v tom horkém písku ležel, zraky v sloup,
já viděl jej, jenž řekl příteli
(když na něj volal: Vše už ztraceno,
ó, bože, králi, co nám zbyde teď?)
„Teď zbyde ráj, když za něj dáme krev,
jej viděl jsem tou krví zbrocenou,
již vylil marně za věc, za svatou!
Však lépe bylo mu teď mrtvému,
než kdyby živ byl býval poražen
a v rukou nepřátel svých vítězných.
Vždyť byla slova jeho poslední:
„Král volnosti se vzdá jen s životem!”
Svým životem byl volnosť platil svou...
Já nevím, kdo mi život zachoval,
a nenechal mě dokrváceti
pod palným sluncem... Uzdravili mě
a byl jsem vězněm, byl jsem otrokem,
Však pustili mě brzy, nevím proč
a dovlék jsem se k zbytkům armády.
Já v Portugalsko opět vrátil se
a byl jsem opět pustým žoldnéřem.
Já od té doby nežil, truchlil jej
o krále, jejž jsem s vášní miloval
jak svého bratra. Vše, co slyšel jsem
o doně Juaně, vše zdálo se
mi bajkou teď, však láska zůstala
ta bratrská mi přes to v srdci.
V tu dobu stalo se, že zachránil
jsem klášter, v kterém by jste tenkrát žil,
před žháři lítými. Vy zděšeně
jste se na mne díval a vzkřikl jste:
„Vy žijete. můj králi; pane můj!“
Já z bludu vyved vás, však v nitru mém
zas staré dumy z hrobu vstávaly
a šeptaly mi: „K věcem velikým
Bůh povolal tě!“... Potlačil jsem však