Král Marsil zavrávoral, šílená
jej uchvátila, divá zběsilost
a pozved’ ruku, aby udeřil
do tváře posla: hbitě Blankandryn
jej zadržel a nutil na trůn zpět,
a celou zahradou hluk nesmírný
se rozlehal, jak bouřný moře huk.
Však v Ganelonu králův posuněk
byl hrdost muže bleskem probudil,
čest zastínila city ostatní,
a vřava všech těch lítých pohanů
v něm odvahu zvýšila rekovnou.
Meč vytasil, o strom se podepřel
a zvolal hlasem burácejícím
a s pyšným, bohatýrským úsměvem:
„Hoj, věrný meči, krásně svítící,
jsi jako teplý slunce paprslek!
Teď nastane nám práce, příteli.
A pokud spojeni my zůstanem,
u dvora v Cáchách nikdo neřekne,
že v cizině jsme sketně podlehli!
Než po nás bude, sklizeň velikou
my nakupíme reků nejlepších
kol sebe v seči!“ Vřava utichla,