V tom tu rytíř všecken upachtěný
Zbislav ku knížeti přistupuje,
Ouzkostí a během pomatený
Jen to slovo: Milost! vyjevuje.
Jeho smutné čelo, oči zakalené
Oznamují strachy duše zkormoucené.
Král ho potěšuje napomíná,
Aby zjevil žádost srdce svého,
Že dnes najde pána laskavého.
Rytíř oddechnuv sy ruce spíná,
Hledí pohnout krále milostného.
Bůh nám, vzdychá, prominuje chyby,
Bratrby jen kazyl bratra mdlého?
Kdož jest z lidí, kdyby
Náruživost v zůřivosti
Na něho se vyrojila,
Aby muže z bezpečnosti
Do hlubiny nesvalila?
Člověk jako rákos kolíbavý,
Svíráli ho srdce těsné,
Snadno rozpálený klesne;
Tenť jest ctnosti přítel pravý,
Kdo se z nepravosti motaniny,
Byť y srdce krvácelo, vytrhuje;
Nováli ho žádost zaslepuje,
S poděšením hledí na své viny,
Jako hada neřesti se štítí,
V rozbroji se mužem býti cýtí,
Smyslům lichotivým neuvěří,
Teprv jedná, až sy cestu k cýli změří.
Bez křehkosti muže není
V celém lidském pokolení;
Klesli jsme, a klesáváme,
Proto srdce dobrotivá
Ku pomocy voláváme.
Bohuslav klesl v pomatení,
Za to tře ho lítost divá.
Slyšíc o tom poblouzení
Jeho matka starostlivá,
Na smrt chřadnouc, málo živá
Po svém synu milém touží;
Y mé srdce strachy ouží;
Dejte syna matce jediného,
Dejte přítele mi rozmilého,
Že ho, pane! s ctností spojím,
Za to životem svým stojím.