A žití krb jak zvolna dohořívá,
a rozhlížím se v stínech prázdnou síní,
jak viděl bych tu kmotra zas, mi bývá.
Však není to víc on; – to Život sedí
tu u krbu a do oharků hledí. –
A náhle beze slova pozvedá se
a ptám se: „Kmotře, přijdete-li zase,
dnes, zítra, někdy? – a jak zde se stmívá,
snad někde ráno, smutném po večeru?“–