„Zas Tě mám, mým Ty jsi znova!“
Bylo vše, co řekla Vítku,
Nezbylo jí na výčitku
Ani jediného slova,
Ani vrásek, ani hledu.
Byla šťastná a že štěstí
Rádo zajde na bezcestí,
Po blahu kde není sledu,
Vedla Irma Vítka taky,
Kdy k ní used, k ní se shýbal,
K srdci tisk a ústy líbal
Ruky běl a v modré zraky
Duší celičkou se nořil,
Kdy jí leknín podal bílý
A zas utkvěl na ní chvíli,
Jedva dýchal, nehovořil,
By, oč přišel, plně získal,
Čas ten jinde promarněný,
Kdy ku blahu neznal ceny,
Neměl, čím by pozastýskal;
Přelét Irmě oblak duchem,
Setřel úsměv, líce zbělil,
Až se na rtu slovem vtělil,
V jedno splýval s Vítka sluchem: