Třetího pak dne, kdy slunko vzešlo,
vladyka ven ze dvorce se dívá,
ejhle, jaký překrásný to pohled!
Kostelíček, hle, tu ozdobený
korouhvemi, pletenci a chvojí;
kolem něho z celé vůkol Zety,
ze všech Brd až do zelené Tary
pobožného lidu drahné množství.
Se ženami mužové a s dítky,
s křtěnci kmoši, se sestrami bratři,
s vnoučaty jsou dědové tu šedí,
mezi nimi o berlích též starci,
jimžto šerem věku zraku svit již
dohasíná, aniž jaktěživi
božího by byli zhlédli stánku,
neřkuli si v kteréms poklekali.
A to všickni, těšíce se tomu,
milosti že dočkali se boží,
aby v Zetsku, v zmučené té zemi,
bohu ke cti zdvih’ se zase stánek, –
a to všickni vladyku by otce
velebníka svého jednou zřeli,
živné jeho řeči poslyšeli!