„Až sem určeno tebe provodit!
Hle, jitro juž svým zlatým polibkem
se dotýká čel bílých ledovců,
a vzduchu svěžím váním kyne mi,
bych navrátil se v mlhy věčné říš,
zkad vyvolal mne hlas tvé modlitby.
Ó synu země! pohleď do hlubin,
jak pod tebou se vlní katarakt!
Jej sterými chce darmo rameny
v jho poklidu a ticha spoutat mráz,
leč stálým tokem, stálým prouděním
on léčky jeho trhá, maří, rve,
své nesmrtelné síly povědom,
a přes ledy a skalin balvany
se valí dál svou písní jásavou
bez mezí, hrází, stále vítězný!
A byťby vázlo jeho proudění
ve mrazných nocí chladném objetí,
byť skály rvaly křišťálný mu háv,
byť v krůpěje ho tříštil osten jich:
přec v jeden tok on spojí vlny své,
a nad svých soků zlobou vítězný
si nad skráněmi v nebes azuru
z duh zářivých svůj stkává diadem!
A vodopád ten – to duch člověka!
On z hlubin jde, leč k světlu čelí jen
rván, ničen, potlačován, ubitý,
a stokrát proklán světa nevděkem
vždy vzmuží se, vždy v stálém proudění
se valí vpřed pln božské veleby!
Nad ním se nesou orli myšlenek,
a věky jako vyplašená zvěř
u jeho toků hasí žízeň svou;
a poutník, v labyrinthy jeho snů
jenž zbloudil, hnaný touhou po světle,
on slyší jeho spád a udiven
se ptá, a přece sobě nevěří,
až zdrcen v jeho triumfálný rej
se ponoří a šťasten zanikne
v hře jeho vln jak blabuň těkavá!
Ó nevěř nikdy, byť i pověra,
byť krátkozrakost, blud a slepota
jej chtěly jímat v mrzké okovy,
že podlehne! – on, jemuž svoboda
kdys matkou byla, otcem nadšení!
Co meče mocných jeho proudům jsou?
Co trůny králů jeho povzletu?
Co lsti a zloby jedovatá číš?
On změní ji na révu nadšení,
on krokem zdrtí zmije úkladů,
s jich jazykem hrát bude dvojklaným,
po nahých mečích půjde netknutý,
a o skaliska lichých předsudků
on neurazí svatých nohou svých.
On do my věků pošle orly své,
těm jedněm svěří světla pochodně,
by cestou před ním k slávě svítili;
meč pravdy druhým v spár dá vítězný,
by obětnice bohů falešných
v prach skáceli, na uprázdněný trůn
by sedl člověk, hoden koruny.
Ó věků clona padá přede mnou!
Můj zrak se šíří v dálnou budoucnost;
já vidím je, ty orly myšlenek,
jež geniemi nazve vděčný vnuk.
Hle, jeden z nich, syn tvého národa,
v žár hranice vrh svatý život svůj
a jako labuť jeho myšlenka
se vznesla výše světu žehnajíc!
A z jisker jeho žertvy nadšené
si zapalují druzí pochodně,
a divá bouře světem otřásá –
hle, lidský duch teď hřmí jak vodopád,
a světem letí jeho slávy zvěst!
Tam jiný zas v klín nehostinných vod
svou vypravuje loďku chatrnou,
a silou ducha v sítě myšlenek
jak motýla hoch nový chytá svět.
Ten vykazuje hvězdám dráhy jich,
ten srdcí lidských vstoupá propasti
a hledá v nich tu jiskru posvátnou.
jež rozžehnutá v plápol velebný
by v požáru svém obrodila svět.
A dál se vlní dějů oceán:
Duch lidský spoután, štván i mučený
jak Sysifus dál valí balvan svůj,
zas vazby trhá, trůny pokácí,
když mrtvo tělo, žije myšlenkou.
A byťby hory navalili naň,
on shází je, neb on jest svoboden!
Ó budoucnosti temná svatyně,
jak smrtí Krista chrámu opona
v dví roztrhla se, kéž i clona tvá
nám roztrhne se světla zrozením!
Juž vidím čas a není daleký,
kdy na oltáři věčné veleby
zas rozžhaví se zápal obětný,
zkad novým křtem duch bude posvěcen!
Zas najde člověk Boha v nitru svém!
Po dlouhé pouti, dlouhém bloudění
zasvitne jemu zory paprslek
ve vlastní duši láskou prohřáté!
Na jeden národ lidstvo spojí se
a jeho velikosti slavný hlas
tmou věků zazní jako vodopád!
Na zbodenou a zkrvácenou skráň
mu slávy duhu přitkne svoboda!
Tu jednou najde člověk v poli meč
a v duchu svém se zeptá udiven,
nač užíval kdys otec nástroj ten?
Pak najde kříž a hlavu šedivou
ukloní nad ním v tuše nejisté
a zašeptá si: ,Bůh teď žije v nás!‘
Ó chvíle toužená! pak cesta má
svůj najde cíl, ve strhaný můj zrak
smrt zadívá se lidstva svítáním!
Já zemru spokojen a smířen s vším,
neb jako slunce, jež teď nádherně
nad hor se zvedá tichou velebu,
na světa trůně sedne lidský duch,
tmy pominou a vládnout bude světlo!“