Te! ki élted boldogságát
Testiségben helyezed,
És a lélek méltóságát
Csak álomnak nevezed;
Te! ki a szív indúlatit
Kárhoztatod, átkozod;
Csak az égnek boltozatit
Formálod és nyomozod;
Ki a földön nem vagy itthon;
Kit porból fel semmi sem von, -
Ily embert ki bölcsnek mond,
Az, mint ti, szint oly bolond.