Igen, igen...
Mire való is volna még, tovább
Csűrnöm, csavarnom? Úgy van, úgy,
Ez álom itt bejátszott a valóba;
Ezen fordult meg a dolog, övé volt
Az egyik főszerep, a cselszövőé,
Vagy ám ha központnak magam tekintem,
A megmentőé... Nem sejtém ugyan,
Midőn leírtam, hogy miként, mi lesz,
S egyáltalán ha lesz-e fejleménye?
De meg nem állhatám, hogy le ne írjam,
S ha már leírtam, hogy felolvasom
Izidórának gondolám hisz ez,
Ha nem egyéb, jó tréfa lesz; nos aztán
Ebből következik a többi; el tehát
Minél előbb... úgy, úgy, hanem... hanem
Izidórához? Hát igen, bizony!
Ohó, de ez nem ment ám oly hamar.
Elindulék, hányszor, magam se tom.
Útközbe rendesen kitört a nyilt
Belháboru lelkemben, s féluton
Tökéletes fejetlenségbe ment át.
Megsértett büszkeségem lázadott föl,
Ez a halálosan sebzett oroszlán,
Uralkodó szerelmem törhetetlen
Zsarnok szeszélye, bősz önkénye ellen.
“Gyalázatos, bélpoklos, szemtelen,
Kiebrudalt tolakodó” kiáltá.
“Te mesebeli fölfuvalkodott
Tehetlen béka!” felelé amaz,
S így mint akit két egyenlő erő,
Ellenkező irányba vonz, se té
Se tova nem mehettem, s végre is
Valamely idegen segéderő
Külső hatalmi beavatkozás
Véletlen, meglepő találkozás,
Sürgős teendő, botrány, csődület
S egyéb esetleg mente ki a bajból...