K Ludmile hlednu. – Ještě bez pohnutí. –
Jen ňader mocné klesání a dmutí
o bouři svědčí. – Jak as trpí nyní! – –
Zrak můj zas těká, bloudí po kuchyni. –
Zde pod mou střechou žila tolik let,
jak v teplém hnízdě – a teď v pustý svět
mám ubohé to děvče vyhánět?
„Můj bože!“ řek’ jsem – spíše v duchu– sobě,
a pohled můj se k dívce vrátil zase.
V tom s očí však jí klesly ruce obě
a v slzách ještě na mne usmála se. –
Ten úsměv žalný! – Ó, proč výčitkami
mne nevítala? s pláčem? se hněvem? –
Mne opojila tímto úsměvem
a já si vzpomněl, že jsme spolu sami. –
Naposled sami! – Kdo mně zabrání
kol pružných boků zlaté děcko vzíti? –
Eh, šílím? – Věru! – Aspoň ve skráni
mně oheň sálá, cítím srdce bíti. –
Mlč! – – – – Vstala tiše, – s dětskou důvěrou