Ve Francii tak bylo, revoluce,
ta olbřímí pěst šlachovitá, nežli
na dvéře lidských doupat zaklepala
a k palácům se vzpjala ohromivá
Medusy kštice v rámci ohně, čoudu.
Blesk hněvu švihal a hrom duněl mocně
a bledá hrůza tehda vykročila
za zvuků ryčné, drsné marselaisy
na pochod vítězný a prudce vpadla
jak moře vzduté do měst, vesnic, zámků,
v kláštery kněžské, v damské budoáry,
kde galantní jen šepty zněly kdysi,
své allons enfants břeskla hlasem polnic,
jak povodeň se hnala dál a dále
divoce hučíc svoji drsnou píseň
a širé stopy po ní zůstávaly,
hlav mnoho, sťatých břitkou guillotinou –
nadějí mnoho před ní přeletělo,
jak ptactvo letí před vítězným vojskem,
a mnoho žalob, nářků, proklínání
zůstalo za ní. Bezuzdná a hrůzná