A v obou světnicích pak chvíli zněly kroky,
pak Pavel na divan si lehl neširoký
a hlavu rukama si mrzut podložil,
by za chvíli je zlostně opět přeložil.
Krok slyší Antošův, jsouť dvéře otevřeny,
a cítí, jak ten krok je klidný, spokojený.
On chvíli přecházel – pak náhle zarazil.
A najednou zvuk houslový se vyrazil
z těch dveří otevřených, jak proud záře slunný
vyráží zpoza hor – to výskly všechny struny.
Pak chvilku tajemně cos struny hovoří,
jak jitřní zásvity by hrály na moři,
a druhé výsknutí zní strunami zas všemi,
jak by ta ranní zář teď šlehla po vší zemi.
A opět tajemně vrou struny v rozruchu,
jak procítal by svět, pták vzlítal do vzduchu,
a třetí výsknutí zas ze strun zajásalo,
jak slunce vyšlo by a vše kol zaplesalo.
To pozdrav jásala v těch strunách mladá hruď:
„Mladosti! Jitro! Slunce! Lásko, zdráva buď!“
A výskot k výskotu a pozdrav ku pozdravu
se druží bujaře, jak vesele by hlavu
odvážnou, jiskrnou nes’ mladík v dálný kraj,
svůj opouštěje dům i bezstarostný ráj,
všem stranám kývaje teď: „S Bohem! – S Bohem! – S Bohem!“
jen s nadějí svou jda jak s rozekvetlým hlohem,
kde nezříš větvičky pro samý květ a květ –
tak hlohem rozkvetlým mu celý je teď svět.
Hle, už se prostírá tu před ním město cizí,
u brány vážný muž ho čeká – smích už mizí –
„Jsem Život – vítám tě!“ mu dí a přísně zří
a mizí ve hluku s ním. Kam jen popatří,
vše zdá se dusivé, no, nic ho nezaleká;
„Živote, vítám tě!“ on volá hlasem reka.
A struny pěly, jakby rtíky krevnaté,
hrdélka mladá měly, ruce svalnaté
a oči blýskavé a duši ohně plnou
a silou bujely, jak moře pružnou vlnou.
V nich chladných výpočtů, brillantní techniky
nebylo ukryto, však oheň veliký.
To jak by ze zřídla tu prudko vyvíraly
hořící perly velké – tak ty struny hrály.
A pozvolna se tiší toho moře kvas,
zní rytmus valčíku – však přetrhl se zas –
cos v strunách zalkalo – a znovu valčík vlítá
tak toužný, horoucí, že srdce lká jím, škytá –
v tom energicky zazněla však struna g
tak dlouhým, mužným tónem v plné síle své.
A z něho vystoupila kantiléna vřelá,
jak osoba v své duši hotová a celá,
a klidně hovoří z té struny jedinké:
„Jsem vroucně oddán Vám, však jestli malinké
jen cítíte snad rozpaky, když k Vám se blížím,
kdy duši sladkostí, nesnesnou mukou tížím,
to, prosím Vás, pryč zapuďte a věřte mně,
že nechci obtížen Vám býti daremně.
Já miluji Vás. Slov já nemám, bych to řekl;
však v hruď mou meč kdybyste vklála, on by změkl.
Já miluji Vás, co Vás znám – nuž dlouhý čas,
a jenom hruď má ví, že srdce zas a zas
se vrací jenom k Vám – víc o tom nikdo neví,
ret můj to nikomu, když Vám ne, nevyjeví.
Svou lásku v srdce své jsem uložil jak v hrob,
za Vaši něžnost vděčen budu za všech dob...“