Sledním bledlo slunce pruhem
nad nezměrným moře kruhem,
v mlhách, které obzor kryly,
spousty vod se v nebe ryly.
Od východu modrošedé
valily se na vše strany
vlny zelenavě bledé
k západu jak v ráje brány.
Jak by zkonejšeny svitem
slunka sledním, usínaly
na obzoru mlhovitém –
drahou ohromnou se hnaly
k jiným světům, kov jak roztavený –
jak by lidstvo tuto lesklou dráhu
vyšlapalo v chmurné Lethe pěny
v světy krasší na nebeském prahu.