Tu vedle zlata žebrák s vetchou holí,
jejž běda světa více nezabolí,
tu vedle starce mladík v plném květu,
jenž pro volnost dát musel s bohem světu
a s láskou rozloučit se v blahém zanícení, –
což po lásce je, volnosti kdy není.
Tu muž své děti požehnával právě,
když zvonil zvonek jemu ku popravě, –
což děti jemu, poroba kdy zemi
prochází hrdě jako lotr němý.
Už poslední se člověk tlačí k bráně
a jedním rázem jako k slovu páně
rachotí mříž a brána zavírá se,
hrom zahučel, tma kolem prostírá se...