Leč dál poněkud z lesa ven
Šíří se luh, jasní se den,
A by nebylo pověstí,
Sotva by ladnějího stálo
Chodcovi mdlému přícestí,
Jež by ho k odpočinku zvalo.
Avšak pověsti strašlivé
Perutě rozložily své
Nad veškerou kol krajinou,
V šedou je halíc mlhu svou,
A kdož se cestou tudy bral,
Chýžkám se v strachu vyhýbal.
Nerádno člověku prý zříti
Místa, kde tajné vládnou moci,
Kde hrůzy, jimž se bylo skrýti
v té pusté vlhkých stínů noci,
snad žádný čas víc neosvítí!