Hlaholí trouby po dánském táboře,
vítr je roznáší daleko na ostrov,
zanáší k samé i vesnici rybářské,
k tichému Vítovu v kotlině pobřežní,
který je od zadu zastíněn pahorky,
k východu hledí pak na moře šumící.
Pust byl teď Vítov. Všichni se utekli
do blízké Arkony, ohrady prostorné,
vzavše i děti a ženy a zásoby.
Zůstal jen Vuk stařec, osleplý v boji kdys,
ve statku nejbližším ku břehu mělkému,
sivá pak stařena v sousedství příbuzném.
S nimi tam zůstala jediná koza a
pes černý, huňatý, dětí miláček.