Ještě po cestu celou mi steskem strádalo srdce,
však ponenáhlu tupěl bolu hrot, jemnou se ovíjel
lehce melancholií, až zvítězil útěchy důvod:
Nech stesků marných! Všeho na světě sudba to věčná,
odkvétá vše časem, vše stárne, mění se a míjí,
číši žití tu dopij spokojen, nechť ke sklonu hořkne.
Pravda, že vesnu mladou věk dále ničím nevyváží,
však svoje má vděky přec, své lidský podzimek astry.
Bouř vášní minula, v lemu obzor klidně se jasní,
dále přehlédáš svět, duše hloub v jeho nitro noří se;
kdež’s opojen hýřil, tam střídmým douškem užíváš;
květ nejeden skromný, jejž druhdy pohrdlivě deptal’s,
teď zdvíháš s oblibou, ceně moudře ty půvaby prosté;
lékem i práce je nám – a její vnadu zúplna pozná
muž teprve klidný, když tužby utichnuly burné.
Též upomínky mladé, ač leckdy bolem duši protknou,
jsou spolu k útěše nám, máj prchlý v útrobu loudí;
čím života sklon blíž, tím jasněji v nitru se křísí,
v sníh kadeří kmetských nám ještě vinou jara věnce,
jak zima, kraj když kol bez kvítku i lístku truchlívá,
v náhradu krystalová nám poupata v okno vykouzlí.