Kdyby tušil, proč že jeho dcera
veselá tak, mluvná, usměvavá!
Kdyby zřel ji, kterak ve chvíli tu
na komoře při kahánku kmitu
nad lístek se kloní její hlava,
který dříve za ňadry byl skryt!
Páchne sic ten lístek němčinou,
ale mocný z něho sálá cit,
který rázem dívku nevinnou
opojil; vždyť účetní v něm mladý
klenotem svým drahým jmenuje ji,
který mu je světa nad poklady,
po němž prý však vzdychá v beznaději
ach, vždyť teprv nyní plně cítí,
kterak byl k ní nevýslovně smělý;
může-li mu jenom odpustiti?
Kdyby věděla, jak toho želí,
jak to všecku mysl jeho kruší,
kolikrát už odprosil ji v duši,
nemohla by se naň hněvat ani.
Jediné má nyní pouze přání:
aby sama ústa její malá
odpuštění jemu zvěstovala;
proto v posled vyzývá ji list,
aby na důkaz, že v srdce její
nevkradla se k němu nenávist,
zítra večer přišla do alejí.
které přímo od továrny vedou
k „zámečku“, v němž byty úředníků.