Jdu dále, dále, mnohý míjím dům,
až náhle přec to u srdce mne bodne,
hle, vidím bílé stavení své rodné,
kde vzbudil jsem se k žití pestrým dnům;
jak z hluboka jsem z tísně své si oddech’!
Již po úzkých jdu po točitých schodech,
již báby ruku tisknu ke svým rtům;
má bába pláče, slzy v oku hrají,
a přece oči ty, ach, jak se usmívají!