Pod večer se z lesa vracel
Prokop prací unavený.
Stíny táhly se juž dolem,
každý strom, jak hnul se vítr,
se snětí zdál tmu se střásat;
v úžlabinu zabočiti
Prokop chtěl v svém zadumání,
když tu slyšel lidské hlasy:
zachvěl se – po řadě roků
opět první lidské hlasy.
Cítil náhle slzu v oku,
zastavil se – slouchal dále,
hlasy různé blížily se.
Kdo to jen sem zbloudit mohl?
Klesť praskala pod nohami
osob, které blížily se;
teď juž mezi haluzemi
rozeznával černé pláště,
dlouhé hole, jako berly,
klobouky, jichž velká střecha
stínila tvář cizích mužů.
Cizím hovořili hlasem,
jemuž Prokop nerozuměl,
poznal jen, že jsou to mniši,
z posuňků a šermování
rukou, z cesty zabloudilí
a se v tuhém octli sporu,
kam as nyní zaměřiti.
Rozhrnul teď rychle větve,
předstoupil a hlasem velkým
po latinsku oslovil je.
„Pokoj s vámi, bratři v Pánu!“
Se všech stran jej obklopili,
podávali jemu ruce,
latinou teď hovořili
všichni jeden přes druhého,
kudy cesta k Vyšehradu,
kdo jest on, kde jeho domov,
by šel s nimi provodit je.
Jedni od hlavy až k patě
prohlíželi jeho oděv,
druzí opět cizí řečí
rozkládali mezi sebou,
a zas k němu po latině
prosbu vznesli, by v své chatce
noclehu jim dopřál vlídně
a pak zítra vyvedl je
z hloubi lesa, jehož vlny
ze všech stran je obklíčily.