Mám s ním soustrasť, rád bych již ho děsných chvil těch zbavil.
Nerad bych mu připomenul, kterak chlubně pravil,
že své štěstí půjde zkusit, odvahy má dosti,
nebojí se, že v něm strachem hrkať budou kosti;
že stál jak rek u Náchoda v nejlítějším boji,
utržil tam pruskou šavlí čestnou jizvu svoji.
To tam aspoň byli lidé, dobře viděl na ně,
ale teď má kolem sebe příšery a saně!
Ký div, že bys teď se na něm nedořezal krve.
Přestal u mně býti rekem, jakým zdál se prve.
Padl do mdlob. Když se prospal a z té mdloby vyšel,
ovčákův zpěv ze zdaleka ode vchodu slyšel.
Z přestálého strachu ještě vrážel v ostré stěny,
nohy se mu podvracely, jakby podlomeny.
Odraný a polomrtvý vyšel na svit denní.
Od té doby na poklad již neměl pomyšlení.
I když někdy při sklenici rozveselen býval,
o Radhošťském dobrodružství nikdy nemluvíval.
Byla-li řeč o pokladě, podotýkal krátce,
pravý poklad pro člověka že jest jeho práce.