„O krajané, zde bohům nesmrtným vzdávati poctu,
Z ourodných nebylať tenkráte dolin vaše píle,
Ni proto rozkazové moji až na pahrbky bučící:
Místě na posvátném tato tíseň však nenadarmo;
K nesmrtným povinosti bohům a k vlasti to káží.
Zde v sněmu rozhodnouť všeobecném máte o dobru.
Posly k vám, rekové jsem udatní, já proto vyslal,
Sem mužové o vlast pečující vy jste voláni;
Vy statné z katrčí jste okolních sebrali mužstvo,
Tuť moudrou každému radou jest přispěti volno.
O je ve vás krajané moji ještě mi důvěra silná,
Vlastenské bohy, otců svých že ctíte i víru,
Valní zástupové mi ručí za to místě na tomto.
Však semotam bludy roztrušují bídníci po vlasti,
Vám vědomo, kteraké rozhlášeny zákony ondy,
A předc, ó milení krajané, kdož těmto na odpor? –
Tenť jest, jenž plněníby jejich měl zastati mocně,
Ten, ze jehož rukyby blaženost měla národu plouti,
Místě na tom jste vyhlásili jejž si za vojvodu druhdy. –
Kněz Milutín k střežení do žaláře starce uvrhnul,
Jenž jazykem se oplzlým bral chýší do pokojných,
Nábožných všady bydlitelů chtě do bídy uváděť.
Z jitra co býť krvavá nade ním měla pomsta konána,
Rouhatelům by bohů strašný dal takto se příklad:
Tuť hluboký jemu byltě žalář juž tejně otevřen.
Podvodník lestný z vězení nám tento uprchnul.
Vojvoda náš, krajané, jemu kázal pouto odemknouť.
Jest to bohů životem vlastenských hájiti víru?
O bohové tuto nesmrtní vy zkázu trpíte?
Proč nesesul sklepení jsi Perůne mu na hlavu pevné,
An nohu svou prchající chtěl přes práhy napínať?
Hrůzyplná nevisí po boku střela což tobě více?
Což, snad navždy oheň sypající schromlo ti rámě? –
O uzřel tebe jsem v trudu pohřizeného Perůne!
Hustá temna peruť rozprostřela jak se onehdy,
A snem dobrotivý Snílek má víka potáhnul.
Proč sklopeným jsi okem k zemi tak zarmouceně patřil?
Nekrášlil tenkrát zlatoleskný tvou hlavu vínek,
Obnažená ti kadeř široké všady ploula po šíji,
Nač rukověť meče rozdrcenou jsi do pěstě zatínal?
O proč Hřímateli krev ze dlaně proudila tobě?
Jistě že to znamení strašné jest záhuby vlasti.
Vůdcem více nezov se, bohů kdož víru nehájí,
Tenť předků rouchem neodívej víc se Slovanským!
Vojvoda teď vyvolí rekové nechť z vás se udatní;
By hněvu uzdu na nás bohové nevypustili mocní,
A strašnou od nás odvrátili bídu milostně.
Rozhněvaný se Perůne opět k nám laskavě obrať;
Národu dáť ředitel se, jehož krev žíly probíhá
Rychlejší! O tenť pravicí tebe zastane silnou;
Rouhatelů pak pomsta tvých dostihne ukrutná.“