Szomorúan nyögnek Budánn a’ harangok,
terjednek a’ várban a’ siralmas hangok,
köd gyanánt oszlik fel gőzze a’ fáklyáknak,
komoran zúgdogál, szűkénn az útszáknak,
a’ gyászos hintónak mértéklett mozgása,
‘s a’ csűdűlő népnek panaszló zajgása.
Előre megy sora a’ bús jobbágyoknak
kik tiszteletére boldogúltt Uroknak
szomszéd faluikrúl begyülekeztenek.
Utánnok egyházi énekek zengenek
a’ hangeszközöknek szomorú dallyáva1,
‘s a’ számos Papságnak köz imádságával.
Követi a’ Testet Úri Rokonysága,
kiknek írhatatlan mély szomorúsága.
Bús fohászkodások forranak mellyekbűl,
még érzékeny könyek görgenek szemekbűl.
A’ fátyolos cseléd a’ külső tisztekkel
a’ szíves barátok temérdek népekkel
buzgó kesergéssel tisztelik Urokot,
áldgyák Baráttyokot, sirattyák Attyokot.