Zem celá v smutku, v bolu úpěla
a nikdo více rady nevěděl,
a nikdo nedovedl vysvětlit
si náhlou změnu v mysli Karlově,
jen Bernardinu bylo jasno vše,
on uhodl, že pouze čaromoc,
již onen prsten tajil, způsobit
to mohla zlo, v zoufalosti své
si předsevzal, že říši zachrání
neb zhyne v spoustě vod těch hlubokých.
Svou duši Bohu vroucně poručil
a do tůně se vrhl bezedné,
na onom místě, kde byl pohroužil
ten prsten osudný – a v propasti
Bůh chránil jej, a jeho andělé
ho vedli tam, kde v písku zasypán
hrou chvějných vod ten ležel talisman.