Ó ne, ó ne! A bude-li as míti
zjev dítka útloučký svůj blaha čas,
v němž rosy klenotem se zdobí kvítí,
luh křovinou a rybník vlákny řas?
Zda někdy v jiné vesny době vroucí
keř ňader vyžene jí do poupat?
Zda jaro dá jí láska všemohoucí,
či bez těch čarných chvil má zhynout snad?
Zda vzdechne si: „ Pryč, mračné stíny s čela,
ne chleba sic, leč jaro své jsem měla!“ –