Sto dam jde k zámku, v bílém úboru,
nad jaspis těla všechněch bělejší –
(hraběnky, kněžny dnes se umyly
na počest krále) rety korálům
jsou podobny a oči nebeské
(snad včera ještě s gustem patřily,
do naha svlečenou jak čeládku
na dvoře tepe karabáčem dráb,
jak stříká krev a barví dlaždice),
na rtech všem úsměv tkví, je lahodný,
jak z nich by každá medu pozřela –
co v srdcích skryto je – zná pouze bůh.