Tak uvolněn jsa holubář hned zase spěchá
i vykřikne: „Vy nimry! Na špýcharu střecha
vám již již chytá. Háky! Trhať krovy dolů!“
Děl a hák dlouhý nořil sám již do plápolu.
Již padá s rachotem změť polámaných latí,
a znovu nasadí, co druzí pomáhali,
a silou obrovskou již lomenicí klátí,
že užasli i ti, co sílu jeho znali.
Šíj nahnul do zadu a nohy opřel v předu,
jak se stavením v boji, tak byl ku pohledu,
jak trhal hákem k sobě, vždy to zapraštělo.
V tom výkřik vznikl vůkol, však už za rachotu
ta šedá lomenice padla, jak by hřmělo,
a udeřila v zem. Tu v hluku, křiku, hřmotu
hned sbíhali se všichni na tom jednom místě
a hrůzou vykřikli: „Je zabit – zabit jistě!“
Z pod šedé lomenice člověka vytáhli –
to Podhola byl nebožák, ni nehnul údem.
Hned všemi pohnul v srdci tento případ náhlý,
hned litovali obra schváceného trudem:
„Cizího zachránil, hle, chuďas, a sám padne!
I tak to bývá v světě. Ruce má už chladné.“
Tak soused Vychna vzdechnul, starosta pak řekl:
„I vždycky jsem to mluvil, že je člověk dobrý,
a v práci za deset, že přemohl by obry.
Byl hodný, jářku, aby každý před ním smekl!
A že byl zamračený, kdož ví, co ho hnětlo –
hádal se se zvěří i stromy – co se pletlo
mu do cesty; a nevíme, kdo byl to s námi,
bylť zavřen v zármutku a s nikým nebyl známý.“
Tak od ohně, jenž klesal se strženým krovem
se zástup nahromadil při neštěstí novém.
Tu všichni ustoupili panu učiteli,
jenž obě ruce v před a nakloněnou hlavu
se mísil poděšen v střed ztrnulého davu
a k nešťastníku tomu naklonil se celý
a k srdci tiskna ucho řekl šeptem: „Dýchá!
Hned do pastoušky jeho odneste jej zticha.“