V zámeckém parku už dlouhou chvíli
v mlčení stála společnosť celá.
Hraběnka cosi zašeptat chtěla,
však němým zůstal rtík její měkký.
K Jarmile hrabě stínem se plížil,
však jak by řetěz nohy mu stížil,
po boku ženě bez vůle stanul. –
Růměnec v líci Helénce vzplanul, –
kněz upřel na ni svůj pohled snivý,
od něho marně odvrací oči,
vždy a vždy k němu zpátky se točí.
Proč ale rdí se? – Sama se diví. –
Lehounká mlha, znatelná málo,
opřádá všechny stříbrnou nití,
Dvě hvězdy jasně mlhami svítí,
Jarmile v očích to cosi vzplálo,
co jindy dřímá v temné jich hloubi. –
Žár vášně divě. – Divně se snoubí
v pohledu jejím naděj i touha,
s důvěrou bázeň. – Pak náhle hasne
žár modrých očí. – Jiskerka pouhá,
jen pouhý odlesk záře té jasné
myslivci zalét na chmůrné čelo
a Bůh ví, co se v srdci mu dělo,
že jak by mrazení zachvěl se maně.
Na čelo obě položil dlaně,
naklonil hlavu a těžkým krokem
jak ve snu kráčel za jejím okem.
S úsměvem libým na tváři bledé
Jarmila před ním. – Z parku ho vede,
vede ho lesem ku břehu řeky.
Zdá se, že vonným vzduchem se nese,
nestlačí nožkou ani mech měkký
a sotva rosu s květiny střese.
Sama se chvěje, jak v proudu třtina.
Měsíční záře zalétla siná
na řeku tichou, – vniká až na dno.
Na zlatém písku viděti snadno
veliké škeble. Zvolna se vlekou,
hluboké rýhy do písku ryjí. –
Jen dravá štika honí se řekou,
pískořů hejna v bahno se kryjí, –
v průhledné vodě bez hnutí stojí
veliké ryby – a ploutví svojí
sotva kdy pohnou. Bez hnutí leží
na zlatém písku stíny jich tmavé.
U břehu někdy vlnky jen hravé
s tichounkým šumem rákosím běží.