do které vešli, v sloupech mramorných
jak v zrcadlech se rděly odlesky
rouch kardinálů, kteří kolem nich
se smáli, hovořili v skupinách,
a v pozadí na stolci ze zlata
Hus nyní opět spatřil papeže,
jak v bílém rouše, v čapce nachové
a lemované peřím labutím,
o lenoch opřen, živě rozprávěl
s nějakým patriarchou. Za stolcem
ze sboru žen co chvíli vznesl se
jásavý smích jak v slunci vodotrysk.
Zvlášť dvě z nich byly skvělé, opojné,
zářivých očí, nedočkavých rtů,
kvetoucích krví. Jedna kypící
jak Fryne, zlatých vlasů nádherných,
na šíji spiatých velkým smaragdem,
si s pavím pérem hrála s úsměvem,
co druhá, temná, s modravými vlasy
jak letní půlnoc, líně loupala
veliký oranž, sedíc na stupních
prestolu papežova. Zmlkl hovor,