A dům starý na náměstí
zamčen, ztracen do snů svých,
jenom v čas, kdy listí chřestí
v smutných nocích podzimních,
příšerný ston vzbudí spáče,
ze sna v ráz je vyleká:
větru hlasem Faust tu pláče
zas nad bídou člověka.