Tu panna Terinka, již vidouc nebezpečí,
se dala do štkání a kvílí v bolné křeči:
– No, tak já tedy jdu, za práci mnoha let
když musí jemnostpán mě nyní vyhánět,
mě starou osobu, jež slouží ze dne k noci,
jak dcera vlastnímu by nesloužila otci,
můj Bože, Božínku, ach, já nebohé robě,
to za vše pěknou mzdu jsem vysloužila sobě! –
A ještě z chodby zněl dál pláčem její žal.
Pan farář z hluboka a těžce oddýchal,
a dlouho duněly pak jizbou jeho kroky,
co dávno padla ves již spánek ve hluboký.