Co s touto bájí? Vždycky připadá mi,
když Vltavskými vidím nad vodami
se vznášet k nebi zlatem plápolavý
náš Pantheon, tu hvězdu, ve mrak tmavý
jež našich bojů svítí jasnou září.
Nechť vlny půtek dmou se a se sváří,
ta stavba klidným úsměvem vždy kyne;
kolem ní život mnohotvárný plyne,
sta otázek a zájmů v jedné směsi,
boj, obrovskými jehož pod kolesy
se svíjí život náš a naše bytí.
A v tísni ran, jež jako krupobití
nás perou, proti osudu, jenž slepý,
my začli stavět dóm ten velkolepý,
ten Pantheon, tu archu, holubicí
z níž vzletnout má duch český, vítězící
a zavolat: Já žiju! ve tvář světu.