Jsem to, pane Bože, v naší zahrádce –
či jsem ocitnul se kdesi v pohádce?
Ba že v pohádce! Vždyť na zahradě chudé
včera ještě stály smutně stromy nahé –
dnes, kam hlédnu, stromy stříbrné jsou všude,
na větvích se třpytí četné skvosty drahé.
Vydechnout se bojím, úžas v každém ryse,
nevýslovnou krásou zrak můj opájí se...
Odkudsi teď větřík přiletěl a – rázem
všecka nádhera se sesypala na zem.