Kraj tmavý; nebes pruh jen doutnal nachem
a směrem k němu na útěku plachém
se obracel vždy Adam s bledou lící.
Juž obrovské byl roven vlasatici
žeh andělova meče v snětích cedrů.
Noc byla blízká, po úpalném vedru
tříšť rosy počala se v trávě chvěti,
zvěř k zdrojům táhnout, ptáci v keřích pěti.
Tu první člověk s žalnou výtkou v oku
na ženě utkvěl, zastavil se v kroku
a pravil těžce z hloubi oddychaje: