Teď o kajuty dvéře proud ten bije.
V dubovou plochu sterý vniká hrot,
sekyra brázdy hluboké tam ryje,
pěsť do ní četná buší o překot.
A němý vzdor té hráze skalopevné
popouzí dvojnásob ty davy hněvné.
Vítězný jásot. Pádná sekyra
široký průlom rázem otvírá
a z nitra kajuty, průlomu tříští
dvě známé oči davu vstříc se blyští.
V pozadí z šedé houně hrubých vln
obličej bledý vstříc jim okem sklenným
pod sněhem vlasů hledí rozprášeným
ve skonu hrd, slavného míru pln
i zdá se, že ret jeho oněmělý
po smrti ještě plachtám, rahnům velí.
Nad mrtvolou pak dívka spanilá
jak na ochranu náruč rozstýlá.
Paprskem jitra hoří její tvář,
květ stříbrný na roucha sněhu plane
a kolem hlavy kadeř zlatá kane
jak nebeského zjevu svatozář.
Leč před skupením, stráž té krásy dvojí,
s palašem v ruce bledý Pavel stojí.