Když země velký dar svůj vlídně dala lidem,
vše dýchá radostí a pokojem a klidem,
a s čela mizí mrak, jenž usedl tam vážně,
když člověk pomyslil na úrodu a na žně.
Již poslední se vůz a klasem celý zlatý
po návsi otočil a do statku vjel vraty,
a na rtech bujel žert a zveselené hlasy
se nesly vesnicí od zpívající chasy.
A venku ležel žár, v něm s popálenou hlavou
luk stálo stromoví nad dlouhou květnou travou,
že malou pěšinku v ní sotva bylo zříti,
jak tráva ležela, jak přes ni rostlo kvítí.
Tou šlo se ke mlýnu. Jej slyšet bylo zdálí,
jak klape vesele, že nikdy nezahálí,
a jeho klapání a vody šumný příval
na práce velikou a svatou hymnu splýval.
Blíž mlýna nádržka se plná vody leskla,
jak rybník veliká a černého jak ze skla.