Kdo řek’ to, nevím. Jistě však znal lásku.
On věděl, třeba strhnout každou masku,
by na dno její viděl vítězící
a vážil bol a ztrátu přísnou lící.
Bol nad tím, že se nemůžem vždy míti,
a ztrátu každé vteřiny, jež řítí
se na nás bez nás lavina jak s hory.
Však silný byl a věděl, co jsou vzdory,
jak opříti se všednosti, jež deptá
co nejdražší nám, té, která se neptá,
čím žijem, proč a k čemu. Lásce pouze.
Kdo řek’ to hořejší, ten v kalné strouze,
již zveme život, našel démant pravý.
Ó buď mu požehnán! Lij do únavy
mu rosu, úkoj, oddech, blaho, štěstí!
Tou vírou musí každý pahýl kvésti,
což teprv duše, jež miluje v skutku!