Obzore dálný! Rozepínáš náruč ke mně
a kyneš povždy s úsměvem tak jemně,
že nevím, vábíš-li mne ve své nitro stinné,
či zjev tvůj loučí se a pozvolna mi hyne? –
A tvář ta nad tebou, ta nebes klenba šírá
lazurem hlubokým tak soucitně sem zírá,
že nevím, kát-li mám se z jakés velké viny,
či plakat hořké slzy – pláčem sirotiny.