Jak je mi hanba a líto,
že pomyslil jsem – a třeba jen na malou chvíli,
abych spořádal židle zas a pokrčené koberce srovnal,
kalíšky vymyl a s podlahy popel smet’,
pak široce zotvíral okna –
neboť co že bych ničil vaši stopu
a ve zvyklé vrásky zas uložil malou tu síň,
aby se nějakým konšelům zalíbila, až přijdou
sem k poradě lhostejné, lhostejné, lhostejné,
jak jim právo,
kdyžtě před krátkou chvílí pět nás tu dobře dlelo
v taký sraženi shluk,
a patero dechů se rozložilo jak stan
nad potyčkami přátel. –