Je bdělý vždy Démon to, denně jenž dále mne pohání
květ pro věnec urvat mu hrdě vztyčených do skrání
tam s vrcholů nejvyšších hor, kde pod ledy spí bor,
kde hlasů, jež hledají věčně, stříbrný zní chor...
Já nikomu dosud nedal, co chtěl jsem vroucně dát,
ó ženo, mé dítě, ó světe: neb toť můj věčný hlad, –
jen Démonu všecko jsem dal, i srdce své přikoval,
v němž hledajícího člověka naděj bdí i žal...