Ale malý Klen v jich řadě s tváří bledou
hlásá odbojníkům pronikavým rtem:
„Muži moudrých myslí s rozvahou si vedou,
a vždy řečí víc než mlatem dobyl jsem.
S poselstvím mne malým ku franckému dvoru
jedenkráte vyslal kníže nebožtík,
ale zrádný Durynk přepadl mne v boru,
kdy jsem s četou druhů v šeré tmáně vnik’.
Bývalo by marným hájiti se v boji,
o životy prosit bylo stydno zas –
a tak zbyl mně jazyk, a ten tíhou svojí
před hanebnou smrtí vtipně spasil nás.
Durynk jediného nezkřivil nám vlasu,
a kdy jeho mluvou řeč jsem pustil naň,
pozval mne i druhy k šumivému kvasu,
průvod krajem dal a v pochvě schoval braň.
Pravé slovo bylo vždy mně valnou spásou,
vítězil jsem jím i u marnivých žen,
ani svalů silou ani těla krásou,
ale řečí vzal jsem první choť si v plen;
z těch dob čtyři ženy pochoval jsem v rově,
a kdy teď má pátá nechtěla mne mít,
marnivost jsem její v pravém lapil slově
a tím do klece svou sýkorku jsem chyt’.
Proto nechte mečů, nemávejte mlaty,
smírně vyjednáme se Zábojem spor;
prve nežli ráno slunka paprsk zlatý
z mlhy siné tryskne od východních hor,
půjdu k vojvodě a slova půhon hladký
hrdost oblomí, by propuštěn byl Bech.
Nyní dejte oudům odpočinek krátký,
by nás křepké ovál jitra svěží dech!“