Jak vzrostl Jiřík tímto dnem!
Ucítil sílu v srdci i v hlavě,
volnější dech a hlubší klid,
jasnější vzhled a širší obzor.
Cítil se vyšším, lidštějším.
Citlivé bývá srdce mladé,
o hony rozum předbíhá.
Bytostí novou se stává člověk,
rabská když pouta setřese,
volným se stane z nevolníka,
svou nazve celou rodnou zem,
svobodným cítí jejího ducha,
ducha svých dějin, svých osudů,
svobodným cítí i jeho rozhlas,
rodnou svou, silnou i sladkou, řeč.
Vzdělal se v hospodářské škole.
Týdně z ní domů přicházel,
radou i rukou pomáhal matce,
rodnému statku, rodné vsi,
částkám té znovuvzkříšené říše.
Více však vzdělával se sám.
Po denní práci scházíval se
důvěrně s milou družkou svou,
kterou si vybral, jak on sám vážnou,
ale, jak on sám, též veselou.
Smáli se mu, že s papírovou
sedává večer milenkou,
kdy každý z kamarádů u vrat,
za humny nebo na mezi
postojí, posedí se svou milou,
stisknou si ruce, k sobě se
přitulí, třebas bez slovíčka,
na dlouhou chvíli, na dlouhou,
která se zdává jim jen mžikem.
Nezmátl Jiříka tento smích.
„Každý jen po svém!“ říkal jim klidně,
věrně se bera ke knize své.
Svou chtěl mít hlavu a nosil ji přímě.