Já tehdy čítal věku dvacet let,
když přibyl v město pohan Julian.
To bylo k smíchu! Císař takový!
Byl bradatý jak z pouště jakýs mnich
a plášť měl sešlý, časem sepraný,
jak mudrci jej nosí toulaví –
a to byl císař! Byli lidé tu,
kdož Konstantiův znali slavný dvůr,
ba některým i bylo dopřáno
políbit v kleče šarlatový šat
slavného vládce – a ti vybrali
srovnání mnohá z upomínek svých,
jež Apostatě k slávě nebyla.
A když jsme na to poznali se blíž,
on nás, jej my – tu jasno bylo hned,
že v lásce se mít nikdy nebudem!
Takový císař! Chodí ulicí
jak řemeslník jakýs pokoutní
v průvodu filosofů tlachavých!
A doma v noci píše traktaty,
že ani inkoust smýti nemůže
s zkřivených prstů, spí jak trestanec
na tvrdém lůžku, jeho tabulí
by pohrd barbar voják z Gallie –
a k tomu taký pohan zatvrdlý,
že jako řezník deně zabíjel
svou vlastní rukou modlám zvířata –
a to byl císař! – Ne, to nechtěl jsem
vám vyprávěti, stařec hovorný,
vždyť slyšíváte o tom v kostele,
když sluha Páně zlosti příklady
při rozboru slov božích uvádí,
vždyť otci svatí knihy napsali
o žití Antikrista pohana –
ne, o tom jsem vám nechtěl povídat.