Šel hospodář, by shledl, co mu vzrostlo v poli,
zda sýpky zbohatnou i stáj i dům i stoly,
a stanul u pole: Sto korců v jednom kuse
tu před ním leželo a vlnilo se klasy
zlaťounké pšenice, z níž jako ženské hlasy
je slyšeť šeptati, a jak by vlasy rusé
a chrpou propletené vítr česal šustě,
tak zlaté pšenice se klásky třely hustě.
Tu mladý hospodář tím zmámen ševelením
své ruce do kapes, jak chtěly, nechal sjeti,
i rozkročil se pyšně nad tím valným jměním,
toť samý boží dar, kam jenom oko letí!
Hruď dmula se mu, dýchal, jakby dokřiknouti
až na konec chtěl lánu – však by nedokřikl.
Odtamtud křepelka: „Pojď pod mez!“ jasně volá,
a sedláček tam musí, touze neodolá,
po mezi obrostlé, tak jako jindá zvykl,
políčko obchází, ač ví, že se mu rmoutí
už doma mladá žínka, an jí oběd stydne,
a vždycky hubuje, když pozdě jít ho shlídne:
„Toť utrápí mne už! Jak schvalně bysi chodil
tak pozdě k jídlu! Vše jak na vítr by hodil!“