A sotva stezičku že spatřil prvou,
v les uhnul maně, kam jej oči vedly.
Ó jak se vítal s každou sivou jedlí
a sosnou dlouhovlasou, temnobrvou!
Když dýchal volný, nebeský ten vzduch,
ret jeho chvěl se sladkým opojením,
jak by se stýkal blahým políbením
s tou čistou vůní, plnou snů a tuch!
Jak jeho duše zemdlená a skleslá
svá rozraněná křídla toužně nesla,
by zhojila je letem do samoty!