A snila zas a do vln patřila,
a nevěděla, v sítí, blízko ní
že Satyr spal. Hle, teď se probudil!
Byl po pitce a noční orgii,
vous zcuchán ještě vínem vlhký byl.
Mnul sobě malé oči, pitvorně
se ušklíbnul a chtěl se převalit
zas v husté sítí k nové dřímotě,
když Psyché uzřel blízko na břehu.
I skrčil se a chráněn rákosím
se plazil k ní; zrak jeho sítím plál
jak bludička. Dost blízko nyní byl,
leh’ na břicho a těžkou hlavu svou
o huňaté své ruce podepřel
a šklebil se na Psyché patřící,
a nemoha se déle udržet
mlask’ ústy hlučně; byl to zpola vzdech
a zpola útok, co mu sjelo s rtů:
„Jak pěkné dítě, mladá beruška!“
Psyché se lekla, trhla hlavou svou
a zřela Satyra: „Ha, obluda!“
a chvěla se jak lístek osyky.
On ale blíž a blíž se plížil k ní,
zrak jeho plál jak zářná pochodeň,
na rukou každý sval se napínal,
juž páže vztáh’, by strhnul ji v svůj klín –
smích jeho z dálky opětoval les: –
tu Psyché obě křídla rozpjala
a vzlétla výš jak vážka nad vlny,
v azúr se vznesla pestrým motýlem
a dolů zněl smích její stříbrný,
jak laškující povyk hrdliček
zní z šedých skal, když lesy v slunci spí
a poledne se dívá do řeky.