Ztichly hlasy na vysokém chóru –
Aj, tu ona z dívek poslední
po kostelním ubírá se dvoru.
Jarmil s úctou přidružil se k ní.
Ona zdvihla porošené oči
s překvapení tajným výrazem,
na to tkanici si ve vrkoči
rusém kryjíc, sklonila je v zem.
On jí šeptá věci pralhostejné
o povětří krásném, o zdraví,
a přec myslí, že jí svatotejné
duše svojí city vypráví.
Ona však, než přišli ke zahrádce,
zabočila ve šprýmovný tón
a teď kvítím obdařila mládce –
Lehký hlavy rozloučil je sklon.