Belal, o němž prorok děl, že jako křišťál
hlas mu zní, když „Allah“ volá s minaretu,
z koranu čet’ Omarovi. V jiných světů
říši kalif těkal, jako perly s šňůry
s Belala rtů nechal padat svaté sury.
Náhle však se vzchopil. „Nechť dělá co může,
vždy modlitba naše otrhaná růže
před Allaha trůnem; nechť jsi ze sur uvil
nejkrásnější věnec, vhod jsi nepromluvil,
dokud Allah v odvet neozve se tobě;
líp je spáti, než se modlit v noční době.“