Druhého dne, když slunce rozlilo
záplavu jasu z rána krajinou,
a obzor šarlatově rozhořel
se lemem zlatě třpytných červánků,
cizinec rozloučil se s Lazarem,
by vonným jitrem bral se dále zas.
Učedníci se ubírali s ním,
vzdavše svůj dík Martě a Marii
za pohostění a za péči, již
mistrovi i jim obě laskavě
prokázaly s nevšední ochotou.
Lazar šel hosty doprovoditi,
a teskno bylo jemu, mistr že
tak brzy z Bethany zas odchází,
nepřijav ani jeho pozvání,
by aspoň den se ještě pozdržel.
Vzduchem zněl ptactva švehol jásavý,
potůčky rozjařeně zurčely,
a zdálo se, že horký bude den.
Jakub se díval bystře po keřích
a pozoroval ptáky na větvích,
jich radost, zpěv jich a jich pečlivost
o rodiny, jež v hnízdech kryly se.
Byl od mladička ptactva milovník,
rád chytal drobnou opeřenou mláď,
by pohrál si s ní; neškodil jí však
a pouštěl bojácné své zajatce
zas na svobodu, patře s radostí,
jak třepotají svými křidélky
a spěchem rychlým, přímo šíleným,
jak letí v náruč sladké svobodě.
Dnes na tu dobu Jakub vzpomněl si,
na mládí dny a jejich kratochvíl,
a jakby omládl tou vzpomínkou,
zas staré vášni mysl popustil
a pozoroval pestrá ptáčata...
Však nechytal jich už, jak v mládí svém,
pestrými jenom jejich barvami
dnes zraky sytil. Přítel jeho Jan,