jak strnulá ve očních důlků šer,
na vyceněných zubů šklebný řad
a chvěla se pod tíží myšlenek.
Kdo promluvil k ní tímto posláním?
Zda poušť, zda bouře, či snad nebesa?
Zda touto lebkou hrob ji oslovil,
či byl to pouze pozdrav pustiny?
Jak tlumočiti daru toho řeč?
Ta lebka druhdy snila, myslila,
ty oči plály, ústa líbala
a ještě teď se zdálo Marii,
že po polibkách prahnou. Tajemství!
I vzala ji a tiskla k retům svým
a k srdci zas a v pláči zvolala:
„Zas bohatou jsem v svojí samotě!“