Pro černý diamant
jsem zas do šachty vstoup’,
náš černý chleba
byl ještě hloub.
Když nemohli se dokopat,
kdos vzkřikl: Ven!
a v bílý den
si vezmem, tma co nechce dát.
Rozbity stroje,
táhli jsme na ně,
co bílý chléb jedli
nám z černé dlaně.
Kol žito vlálo,
jejž netknul se srp,
a náhle z něj vstalo
vojska co chrp –
Já neměl dětí, neměl družky,
já rozhalil prsa,
já vystoup’ z řad,
já vzkřikl: Palte!
Zahřměly pušky.
Každý můj druhý soudruh pad’.
Já zůstal stát.