V těch uniformách vedeme boj tuhý,
ovšem, že spolu: padnout musí druhý,
prach země jíst – jak říkávají Rusi,
a zbraní lepou – každý uznat musí
my velkolepý boj ten bojujeme:
my plným hrdlem sebe „zrádcujeme“
vzájemně, stále. A nač též se vzdávat
těch pěkných zbraní? Jiné vyhledávat?
My z dějin pár jen řádných zrádců znali:
Efialt, Milota... a ti jen proti králi
se prohřešili... My však můžem, pane,
sta, statisíce věčně znamenané
národa zradou v provinilé šíji
dodávat stále v tuto galerii –
a dodáme je! Jaké to jen štěstí,
že lze nám bylo slovo vynalézti,
jež neznali ti prostí naši dědi,
jež potomci však v plné slávě zdědí,
to: zrádcovati! Časoslovo pěkné,
když s důrazem se někomu v líc řekne!
Nuž, říkejme je! Naši bílí právě
se září vynálezce na své hlavě
dnes zahřímali: Samo, král náš prvý,
jenž obhájil vlasť věrných svojich krví,
byl – jak krok jeho každý do dnes svědčí,
muž našich zásad, ideí a řečí –
dnes nes’ by naši uniformu s chloubou –
a muž, jenž tak byl vrahům našim zhoubou,
že jeho zjev jak svatém ve plameni
se nes’ a nese přes vše pokolení,
jenž byl by mužem našich uniforem,
nám nemá býti v každém hnutí vzorem?
Jen zrádce vlasti může nectít Sama,
jen zrádce vlasti může nejít s náma! –