Szünt vala már a’ hartz, mikor a’ pállyára sietni
a’ leveles tser-bóltok alól, ‘s méregre hevűlni
eggy Ifjút láttam. Tódúlt a’ szikra belőlle.
Mint mikor a’ gyántás tüzeket testébe fogadván
a’ szigeten álló, tő vagy másféle hegyekre
szint’ azokat megmeg szikránként viszsza suhíntya.
Eggy öreg Úr kérlelve szaladt, mint attya, utánna,
‘s viszsza voná, intvén, hogy imilly viadalra ne kellyen.
«Nem! neki mék:» úgy mond. «Meg látom, mennyire érhet
nyílaival pántzélom alá e’ meszsze hagyító!»
Ám de ki fáradván Kőltőnk az előbbeni hartzban,
vagy meg is esmérvén, hgoy fűszert borssal egyítve
a’ gyengébb száj-íz nem kedvell, viszsza vonódott.
Végre kezet fogtak; ‘s a’ mint egy Músa, le nézvén
ablakiról, e’ Bajnokokat békélleni látta:
tapsola, ‘s meg szólalt, illy bölcs intésre fakadván:
«Kedvesim! illy végét nagy örömmel nézem előbbi
rossz viadaltoknak. Mí Músák, tsendes Apolló,
szinte miként tudományink is, valamennyi kezünkből
Emberi Nemzetnek bizonyos hasznára ki forrad,
nem de szelídeknek szoktunk mondatni? Szelídség
nélkűl a’ tudomány bé nem hat az emberi szívre.
Íme! kiket most is gyengébb ízlésre vezetni
tísztelet érdemlő szívvel törekedtetek; a’ mint
a’ viadalt hahotálás köztt szemlélni megúnták,
szint’ azon útra megint seregenként viszsza menének,
mellyet előbb jártak, ‘s egy rögről másra tsiszamnak.»