Chvíli hluboké ticho zavládlo okolkem hory,
jako by z hlubiny pak příšerný rachot se vznes,
znělo to, dunělo lávy jak divoký, nezkrotný příval,
dýmu však oblak to byl z hlubin co trysklo sem výš,
ale v sloupu žlutavém kosmatou hlavu jsem postřeh,
po které splývala níž sněhových kadeří změť,
lícní kosti trčely z tváře, věky kam ryly
tajů svých hluboký rys, v důlkách žeh bleskutý žár
velkých tmavých očí, které se dívaly na mne,
kosmatou viděl jsem hruď, ožehlé páže i dlaň,
a již rachotem z hluboka odpověď boha se nesla
polnicí třesknuvší mi v strnulý, zmámený sluch.