A vítr vlahý táhl od moře – –
k nám vlny hnal a cestu rosou kropil.
Až k nohám vlny plazily se k nám,
šat postříkly a pomočily pěnou,
pak tiše, krotce v písku mizely,
je vypíjely bílé, hladké stepi.
A vítr vlahý táhl od moře – –
Vál, dýchal, šoumal, hladil tváře nám,
jak miláčky své obskakoval stále,
hned sáhl do vlasů, hned stáhl ruku zpět,
byl něha sama, nechtěl ublížit,
jen hladit, láskat věrně, oddaně.
Dech jeho teplý dechem lidským byl,
jak blížil by se někdo políbením
a zmizel zase, do vzduchu se slil.
A my šli spolu, ne, my letěli,
dál podle břehu, podle krajek pěn,
dál bez konce, v dál nedozírnou jen,
kde příliv mořský šuměl rozčeřen.
V dál bez konce! ó rozkoš odloučení,
ó rozkoš spojení a srdce souzvuku!
Tvůj šat se vzdýmal v cudném rozvlnění,
měl stejné křivky, měkce půvabné,
jak odlesk moře svity hedbávné,
a s větrem mluvil šeptem rozšumění – –
Jsme dětmi, pojď! mě chytni za ruku!
My letěli, náš krok měl křídla vážky,
jen dotýkal se lehce písčiny – –
Ó kouzlo větru, dálko roviny,
jež blyštěla se v slunce západu
a k modru vln se přitulila bledá
a láskala se k němu, vinula,
hned prchala, by hned s ním splynula,
jak němý ret, jenž drahá ústa hledá.
Hle moře, země dva jsou milenci – –
My kolem letěli, dva nadšenci,
ta dvojí krása v nás se přelévala,
a miska duše malá byla, malá,
ji radost plnila, až přetékala – –