Juž za červánky zimní slunko mizí.
Na rakev západ zlato dal mu ryzí
a zahaleno z mlhy tkaným flórem
jak žhavá slza visí nad obzorem
a snivě zírá v zasněžená lada.
Teď pohnulo se nad propasť, a padá...
Jak lodní vlajka v dáli nedohledné
blesk smavých růží chvatem v pláni bledne,
v kraj rozlévá se zvolna šero teskné
a na horách – jen lávy pruh se leskne!
Teď ještě v lese, kde se večer skrývá
sníh zazářil – a juž se vůkol stmívá...
Mráz vzduchem zahvizd’ píseň plnou bolu,
tma vstala z houštin, večer vyplul z dolu,
a celý prostor od nebe až k zemi
se zastřel na ráz jejich perutěmi.
Jen havran černý někdy povyplave
nad hrobem lesů ze mhy popelavé
a svislým křídlem nad závějí mává –
– leč zrak tvůj v tmách jej sotva rozeznává.