– tak zanedbávám vás, mé bílé listy!
A i ten dnešní nechám skoro čistý,
neb není psát co. Co by bylo nové,
už vlastně nyní také „starým“ slove –
shluk na ulici, rámus ve dne v noci,
vše jaksi bez rady a bez pomoci,
předměstí vylila se do Paříže
a žluté tváře, jichž jsi neznal blíže,
s výrazem strašným do očí ti civí –
hlad prý je všude, hlad je žene divý
i k vraždám zoufalým i k pomsty činům.
Tak Foulonovi, zeti, dvěma synům
pro lichvaření moukou proces krátký
byl udělán, jim hrdla do oprátky
a tak je vlekli trochu ulicemi,
zvěšeli na lucerny, strhli k zemi,
pak zuráželi výskajíce hlavy,
do krvavých úst nacpali jim trávy
a hlavy na tyč – s jásavým jdou křikem,
jak zahnán hlad by byl tím okamžikem.
A tak to chodí deně. Deně vrací
se totéž – ovšem s malou variací
obětných osob. Nic už není nové –
a tohle Armandovi „lidem“ slove!