Teď otevřel se výhled do kraje:
je v slunci stopen, mlčí, dřímaje
s vískami svými v klidném údolu,
i s obdélníky polí, skvrnou borů,
i s pruhy cest a stráží topolů
i stádem lenošícím na úhoru –
a slunce hýčká nejčistším jej leskem,
a vzduch se vlní nad ním rozžhavělý –
až nádhera ta zachvátí tě steskem,
a oči přivřeš, aby neviděly...