Nad zašlé slávy hrobem světec vzdych’,
a branou drolící se v prach a rum
bral povlovným se krokem. Vešel tam,
kde skvělá někdy síň se pyšnila
sta hostů jímající v širý klín –
bez stropu byla, kapraď rostla v ní,
však v kruhu velkém křesla kamenná
tam posud stála, v prostřed ještě sloup
– ač puklý – k nebi čněl, a jeho stín
jak druhý, černý ležel na zemi.