Ó, dále, dále, mocný duchu,
pryč z atmosféry krajů těch!
Mne dusný výpar otravuje. – –
Nechť křídlo naše výše pluje,
kam nedolétá lidský dech.
Toť otroků je hnízdo klaté,
kol těžkým poutem na vždy spjaté.
Zde myšlénka se nezrodí,
jak slabý racek za lodí,
tak zástup lůzy opojené
se za rozkoší kvapem žene.
Proud krvavý ni mučení
je ze snů těžkých neprobudí,
už dávno uhas v bídné hrudi
blesk odvahy a nadšení.
To loutky jsou bez vůle vlastní,
to trpaslíků nízký lid,
jen v blátě svém jsou v pravdě šťastní
a jejich rájem – shnilý klid. –
Ó, dále, dále ke blankytu,
jak meteory v luny svitu
na křídle spějme vzduchovém,
nechť beze stopy pod nohami
nám zmizí luh i lidské chrámy,
i bídných robů bídná zem!