V tom zazní v sluch můj kopyt zvonění
o rozkrušené, černé balvany,
jež vyčnívají z pěnících se vln
potoka letícího kotlinou.
Já zbystřil zrak a viděl pod skalou,
jak bílý oř tam klesal unaven
na vlhkou zem, a hrdá postava
jak seskočila hbitě na balvan
a pevným krokem vzhůru kráčela
po strmé stráni k místu, kde jsem stál.
Teď stála přede mnou; ó strnutí!
To Vlasta byla v plné pýše své!