Kde hroby vzít? Už Praha nepostačí,
vždy dál a dále příšery ty kvačí,
ba v zoufání se všecko samo kloní
pod hrozná kopyta jich děsných koní.
V děs na Bojišti vzrostly mrtvol hory
tou Asiata silou jedorodou
a ve Psařích a níže u Obory
už lační vlci lidské hnáty hlodou;
ej, viděl jsem, jak na zsinalém prsu
máť polomrtvá nemluvňátko nesla
a v hrůze před světicí v chrámu klesla:
„Ó bílá růže sionského trsu“ –
tak modlila se v bolesti a v pláči –
„mne vezmi si, leč dítě chránit ráči!“
Pak rty své bledé k nohám Panny dala,
a objavši je, tiše umírala.
Dál dítě ručkou rtíku pomáhalo,
ne mléko však, jen rudé kapky ssálo,
až z lokti, které k ňádru si je kladlo,
v klín mateři a z klína na zem padlo...