Sotva chlapec pohnul v tváři jedním tahem,
jako zkamenělí Turci stojí šmahem.
Což kdy ústa vzruší: „Na mou hříšnou duši!
povedu vás, páni, do koliby v hoře:
tam Braníčko leží jako ranní zoře –
sto dukátů dáte, sto Kremnických napřed,
bych tu zlatou mušku v pavučinu zapřed! –“
Pojali ho Turci ruče mezi sebe,
hleděli mu v oči, mysleli že v nebe;
podali mu pohár, hleděli mu v líčka,
dumali, že hledí z rána do sluníčka;
zdrávkali mu páni, na košilku zřeli:
zelenější limby v Tatrách neviděli!
Pobízeli píti – na pás zřeli stokrát,
mínili, že hledí na Kriváňský poklad.
Jaj! a kdy se rtíků rozemknuly spony,
hútali, že slyší Bystřické zněť zvony...