Tak přišla ke mně zticha, polehoučku,
květ akacie bílý na kloboučku,
květ za pasem a v ruce týž květ bílý.
A jako vonný sen se k víčkům schýlí,
tak, nežli jsem se nadál vnořen v snění,
mi vtiskla na rty dlouhé políbení
prodchnuté vůní akatových květů,
jež sálala z těch svěžích, dětských retů
i z celé její bytosti tak malé,
tak půvabné, tak sladké neskonale,
že zdálo se, když stál jsem chvíli u ní,
ne květy jí, jim ona dává vůni.
A ještě dnes, co tyto řádky píši,
ty akacie v samotu mou dýší,
ať práce v jho, ať sen mne chytá v sítě,
v té vůni stále se mnou jsi, ó dítě!