Chvíli ticho – ve zástupě ani muk,
když tu opět rozhrčel se divný zvuk,
a hned chutě rozesmál se ptačí lid:
na kočárku lehkém drnkal krocan – žid.
„Hudry – hudry!“ kýval kolem, samý pych,
bylť on nájemcem teď dvorů knížecích.
Hrabě sokol hned ho vítal, drápky stisk’,
ptal se, je-li zastoupen tu také tisk.
Tu hned špaček žurnalista klobouk smek’:
„Pět žurnálů zastupuji –“ s chloubou řek’.
– „Ach, herr špaček!“ krocan praví k sokolu,
„ten už ví, co mluvit budem pospolu.
Hodiny on nepromeškal v životě,
vyzná se vám znamenitě v bankrotě.