Bránu to třetí teď otvírám ku východu zory:
davy mátožné, zanechtež všecky svoje spory,
od sebe zcela se odlučte, jako páry mizí
v samotářské krůpěji před svátečním dnem.
Krůpěj barvy i čistotu vnitřní v sobě sklízí,
to, nač nestačí bouřlivý žádný oblak v změti!
Čtěte samot legendy v konci všechněch tuch,
sebe v sobě přečtěte!
Z hlubin nikdy nesličných tisícerý třpyt
obemkne jasem neznámým jitro v krajích jinoch,
mátoh přelud nad hlavou, který neurčit
přehražoval vysoké nebe bouřným poutem,
rozplyne prostorů koutem.