Teď Dr. Hrudeck též svým krokem nedbalým
a pohodlným, se zrakem jak ospalým,
klak v pravici, jež palcem v kapse zavěšena,
se šourá k Heléně... Ach, chvíle utěšená!
Heléna shlédla ho... Však kdo by uvěřil?
Ach, konec hudby – v pult kapelník udeřil.
Pan Hrudeck usmál se a rukou máchnul prudce,
neb skřipec s nosu letěl – bylť smích jeho svůdce –
a jinam namířil loudavou potulku,
by vyhledal si Troníčkovic Andulku.