A mezitím, co vše se dálo tak,
tam v Madrigalu trpěl Gabriel,
ne muka jen, jež na něj valil soud,
ó, muka větší! Stále v sluchu měl
ta její slova, kletbu divokou
tu její a ty trpké výčitky
a viděl ji, jak odvracuje se
od něho pyšně, jak jej s pohrdou,
ach, krušila a pak, když k zemi kles’,
jak odcházela mlčky, lhostejně!...
Ó, jakou cenu ještě mohlo mít
pro něho žití teď? Čím dříve smrt
jej schvátila, tím větší jeho zisk!
Před soudem lidí těch, již trápili
jej zbytečně, jak klidný, silný byl
a důstojný. Jim řekl zkrátka hned:
„Nuž, ano, máte právo soudit mne,
a všechno, z čeho jste mě vinili,
jest pravdou čistou. Podvodníkem jsem.
Za krále, který zhynul v Africe,
jsem vydával se. Bratra Michala
já klamal s úmyslem a klamal jsem
též doňu Anu. Celý její hřích
jest ten, že bratru Michalu a mně
tak snadně věřila. Je nevinna,
neb žádné pikle nikdy nesnula.
Sám jediný jsem vinen, pravím vám
a nahlížím, že zasluhuji smrť,
neb portugalskou chtěl jsem korunu
na hlavu strhnout svou, tož na úkor
i Španělů, i krále Filipa.
Vy tážete se, jak jsem sníti moh’
o věcech smělých tak... Jsem dobrodruh...
A jsou-li okolnosti v té mé při,
jež v prospěch můj by mohly mluviti
a umírniti váš snad úsudek
o zločinu mém, nuže, vězte to,
já na jevo bych zde je nepřived,
i kdybych věděl, že se zachráním.
Proč? tážete se... Nuže, proto jen,
že lhostejný mi je váš úsudek,
i onen králův, pána vašeho.
Co v prospěch svůj bych říci mohl, zde,
zde v hloubi prsou mých to zavírám,
a čekám na soud druhý, světější
tam za hrobem, do něhož zajisté
mě zahrabete brzy. Větší král
tam slyšet bude mne, ten na váhu
mé utrpení také položí
a všechny křivdy, které spáchali
zde na mně lidé... Po těch neptáte
se arci vy. Nuž, buďsi. Řekl jsem.“