Jak? Tam, kde denně šiky svoje mění
ty tajuplné, mnohozvěstné světy,
nic o Valdšteinu neplá ve všemmíru?
Mne sžírá žízeň po tvém odhalení,
však závratného mozku svého trety
mi pouze házíš: číslici a míru,
jak místo chleba kámen lačné feně!
Již tedy sčítej ve své vědy jméně
mou štědrotu a bídu svojich běd!
Jdi, pyšný žebráku, jenž mně se rouhá;
jdi, kacíři, – pouť v exil není dlouhá!
Dnes Valdšteinovi sloužils naposled!
Jdi s vědou svou, jdi s hladem, – Bůh tě živ!
Tvůj aspoň los je trest, je spravedliv;
toť Boží soud, ne tajný hvězdný vliv...“