Jak krásná byla ta, jíž král se družil:
nad slunce zjev! Šat bílý z jemné vlny
kol pasu svůdnou vábností se úžil,
zrak byl jak noc, a prsy svěže plny;
vnad kytkou k jeho tulila se boku
a vonnou ambrou dýchala jí ústa,
leč Bár se chvěl, strach rostl v jeho oku,
jak Jordán na jaře když náhle vzrůstá.