Zrak jeho bystře proti mému vzplanul,
on chvíli váhal, než se ozval znova
– dech sarkasmu tou řečí ostře vanul –:
„Ó jistě trup ten upomínky chová
z té velkolepé, přepamátné doby,
kdy kalich husitský se krví kouřil,
neb z časů těch, kdy přes rumy a hroby
let slavných třicet démon války bouřil.
Z dob oněch úžasných, kdy zápal víry
v tůň krve bezednou svět vrhal šírý.
Teď zápal minul. Jiný prapor vlaje:
Teď jazyk! národnost! je heslem seči,
teď člověk na člověka soptí, laje,
že jinde zrozen, jinou mluví řečí.“