Divně bylo Twardowskému,
jak by náhle letěl stepí,
srdcem mu to zahvízdnulo,
v nohách u vír velkolepý,
pak zas jak pláč děcka, hladem
které zmírá na otepi,
a pak jak by dlouhou chodbou
hmatal, hmatal a byl slepý,
jak by žití číš’ chtěl zdvihnout,
ale nač sáh – byly střepy.