Ze vzdáleného tvého domova,
jenž tak ti milým byl a drahým,
a na nějž jistě zoufale jsi myslil
a chytal se ho v touze jako záchrany
v hodince smrti kruté, poslední,
přes hory, řeky, doly kostela zvony znějí,
modlitby, lásku, pozdravy,
milenčiny sladké polibky upřímné
a nejvroucnější naše vzpomínky
i toužné vzdechy, beznaděje hořký pláč
na dálný hrob tvůj osamělý
v hrst horských trav ti zbožně vyzvánějí...
Zda aspoň pozdrav domova horoucí,
tu všecku lásku věrnou, již ti posílá,
ty moje drahé mrtvé dítě,
pod chladným hrobu drnem
u věčné noci blaženo ucítíš,
zda čarovnou tou ukolébavkou,
tou luznou pohádkou o domově,
jež ve hrobě ti věčné světlo rozsvítí,
spát budeš klidně, spokojeně na věčnost
a sníti věčně jenom o domově? – –