Mé drahé dítě, mohla bys jen sníti,
jak jara tvého by to bylo právem,
o divadlech a zábavách a modách,
milostných listech, o novelkách srdce –
sta jiných sní tak i v těch tvrdých časech,
sta jiných otáčí své mladé hlavy
jak slunečnice k slunné stránce žití –
i ty bys mohla... Jak jsi pochopila
svůj ženský úkol v době všeničící!
Jak jiný smysl našlo srdce tvoje
dnům svého mládí! V síni nemocnice,
v té říši ran a bolestí a krve,
v tom útočišti všech, kdož krokem Dějin
v dalekých pláních byli rozdrceni –
v čepečku bílém se jak paprsk kmitáš
a měkká ručka tvoje myje rány
a mění obvaz, urovnává polštář,
co zrak tvůj jasný bolest jejich hladí
a jímavý hlas posilu jim vlévá.