Buď, venkove, zdráv s kouzly svými všemi!
Teď hlučnými zas chodím ulicemi,
kde lomoz vozů, lidí křik a smích
se dotýkají bolně čivů mých,
jež do nedávna šumných lesů víly
svým zpěvem snivým sladce konejšily.
Jdu vírem tím, kde s přepychem se střídá
krok za krokem ta nahá lidská bída,
jež pohledem svým němým hlasně křičí.
A pokaždé, když cestou ubožák
mne potká v hadrech, jimiž vítr fičí,
svůj rozpačitý k zemi sklopím zrak
a v duchu, by mi odpustil, ho prosím,
že na svém těle lepší kabát nosím – –