Bylať temná, smutná noc:
Vichr hvízdal lesní pustinou,
Praskalyť i větve polámané,
Jak by poslední již mřela noc
A nad zemí jitro víc nevstalo.
Ptactvo lesní nepělo milostně,
Vše se v hnízda bezpečná ukrylo;
Hvězdy nebes nesvítily drahou,
Všecky zhasly v chmuře strašlivé.
Dálných hromů hluk tu počal vířit
A jen blesku kmit rozplanul poušť.
Osamotnělý pocestník kráčel
Smutně smutnou stezkou.
Bylo mu tak ouzko,
Zlé tušení obtížilo mysl,
Mdlobou ledva dále kráčel. –
Slyš, jaký to zavál zvuk?
To není větrů lkavý vzdech,
Toť ztracený je v lese trouby tón.
Ještě jeden – žalostně zaznívá,
Jak by duchy noční svolával.
Či zabloudil někdo v pustinách?
Či to lovce divokého hlas?
Zahoukne Vojín – za ním celý les;
Divý ryk ptáků temnotou se ozve,
A opět ticho; stezka však se šíří.
Ratolestmi stromů pobluzují
Světýlka co bařinou bludičky.
A jak dále kráčí Vojín,
Jasněji se cesta objevuje;
Až pak z lesa ven vystoupí
A před sebou Ládčin spatří hrad,
Noční temnotou se jasně skvoucí.
Všecka okna osvícena stála,
Trub a kotlů zvuk zazníval síní,
A jak bouře ovívala věže,
Jak se lesem neslo větrů lkání,
Jak se v blesku rozněcoval kraj:
Hudba tak zaznívala,
Ples a výskot na hradě se vznášel
A pochodně hradbami se skvěly. –