Nejkrasší ty dobo mého žití,
vás, vy luhy vlhké, zelené,
vás, vy máje, v kvítka vtělené,
spiatá rosy korálovou nití,
vy slzičky Panenky Marie,
uroněné na vysoké stráni,
z nichž si pasák v bodrém prozpěvání
o bělavý klobouk věnec vije,
moje husy liliové,
vás si v oné vlasti nové
přeju míti nad blankytným pasem,
být tam u vás věčně husopasem!
Však mí rodiče, ó dobří, dobří,
nechtěli, bych dědil bídu jich,
chtěli ze mne kněze učiniti
mozoly a potem rukou svých,
poslali mne ku hlavnímu městu,
nic než křížek dali mi na cestu.
Pojď sem, synu můj, přitul se ke mně,
dej mi nahmatat svou hlavičku!
Tak, tu je – tu měkká kadeř – čílko,
oči tvé – Ty pláčeš, Jeníčku?
Neplač, chtěl jsem ti jen křížek dáti,
jako mi ho dala moje máti,
neb ten křížek od chudičké mámy,
ten je dražší srdci dítěte
nežli všechny křížky na světě,
zasazené třeba v drahokamy!
Až nade mnou hrob se bude šedit,
budeš jen ten křížek po mně dědit.