Frascati, kouzelný pahorku vůní, světel a květů,
nezemský ostrove lásky, já, který miluji boj,
pranic jiného než boj tváří v tvář dnešku i zítřku,
nezvykle rozechvěn projíždím tebou a poprvé v žití,
poprvé! šeptám si tiše záludné slovo: mír!
mír duši! srdci mír! mír této sladké chvíli,
která se bezpečně zlomí, sotva ji uchvátí zor.
Uprostřed cypřiší usedám k jezírku nepohnutému,
úžasné nebe nahoře zvolna se tmí,
rychle umlká hovor mých druhů, milovaný hlas
ozval se ještě. Ticho. Větvičku ulamuji,
němého svědka této podivné chvíle,
která se nevrátí nikdy, dvakrát volán svým jménem
za vzdálenými spěchám, bez hlesu uchopím její
ruku a cypřiše snítku položím na horkou dlaň.
Ona, cestou i sluncem rudá, ironicky
směje se, přimhouří nádherná víčka a snítku
nezřena nikým za ňadra vetkne, která se chvějí
nechápajíce patrně podivné poselství míru,
který jsem zvěstoval já, v této chvíli, a jim!