Však já pravil k sobě: Neopustím
hory ty, jež otců stíní prach,
a, by zpupný, nevěřící vrah
bez trestu jej prznil, nedopustím.
V zemi té, z níž vyštvali nás v bídu,
nedopřeju cizí chátře klidu,
pomstě zasvětím svůj kinžal skvělý –
živá kanla13) za svůj národ celý!
Přeslechl jsem druhů prosby, hanu –
přísahu jsem složil na koranu.
Viděl jsem, jak líně připluly
lodi Turků v hustém, pestrém davu
a kol černých ráhen ve přístavu
různotvárné plachty svinuly;
viděl jsem, jak lehkých člunů roje
snášely jim na klín houpavý
od pobřeží známé postavy,
malebnou směs domácího kroje;
jak se po lanových žebřících
vydrápaly na paluby pusté
mužů ozbrojených davy husté,
vetchých starců, dětí plačících,
jak se stísnily tam v chomáč pestrý
postavy děv útlých, bujných žen,
otec můj a matka, bratří, sestry, –
celý aúl náš, náš celý kmen!
Ještě slední bílou podobu
na břehu jsem spatřil. Zdálo se mi,
jak bych viděl černé víček lemy
haliti se v perel ozdobu
nad závojem bílým, jakby malá
ručka k horám políbení slala...
Však i ona vstoupá – spustly břehy.
Plachty rozpjaly se, vítr čily,
nad vodou se kotvy zatřpytily
a vln pobouřených stříkly sněhy
za kormidlem. Lodi vypluly.