K pianu pak sedl lékař rozjařený,
s hlavou nakloněnou vzad a s jiskrou v oku
zahrál oblíbenou píseň krásné ženy,
která mlčky stojí po jeho tu boku;
táž to píseň něžná, bouřlivá i vřelá,
kterou kdysi v domě Novodvorských pěla.
Vladimír v tu hru svou duši vložil celou,
struny jásají hned bujným vírem tonů,
brzy žalují a kvílí v tichém stonu,
hned zas šepcí lásky mluvou rozechvělou.
A když vyzněla pak píseň v akkord smíru,
nestála již sličná vdova u klavíru;
v šerém koutku jizby nízkém na divaně,
jemuž za pokryvku vzácný medvěd bílý
propůjčil své kůže, hlavu k ňadrům chýlí
Camilla a bílé čelo skrývá v dlaně.
V okamžiku lékař u nohou jí klečí,
čelo líbá jí a ruce s očí šine,
a když vidí, slz jak proud se z nich teď řine,
těšiti se snaží nejsladší ji řečí,
s tlukoucím pak srdcem ptá se úzkostlivě,
čemu že ty její horké slzy platí.
„Dávné vzpomínce, jež v mysli se mi živě
ozvala, když jsem vás uslyšela hráti;
vzpomínám, jak našem prvním při setkání
vzbudily se ve mně city nepoznané.“ – – –
Na mužovu ruku vřelá slza kane.