Samota. Pod strání řeka.
U mlýna zpívá si splav.
Na strání probírá vítr
chudou se zelení trav.
Po nočním, bezhvězdném nebi
mraky kam’s do dálky jdou,
podzimní nocí splav tesknou
zpívá si písničku svou.
Na břehu černavé lesy
vydychly hluboký sten,
jakoby ze spaní lesy
těžký byl probudil sen.
U splavu stařeček vodník
sedí a ke mlýnu zří,
v okně tam světýlko hoří,
ještě kdos ve mlýně bdí.
Ve skalách naříká vítr
smutno a teskno je kol,
jakoby všecko tu tížil
neznámý, hluboký bol.
U splavu stařeček vodník
vzpomíná rodných svých vod,
ze kterých navždycky vyštval
zpyšnělý lidský ho rod.
Na město vzdálené myslí –
jakby to jiný byl svět – – –
na rušný na řece život,
touha jej zavádí zpět...
Ve skalách naříká vítr,
z lesů se k řece schvěl sten;
černá noc bezhvězdná tíží,
všecko jak těžký by sen.
Pusté a zrádné se břehy
v nevlídných ztrácejí tmách;
daleko od břehu chodce
zpozděné zavádí strach.
Po nebi bezhvězdném mraky
černavé do dálky jdou,
ve mlýně kdosi bdí ještě,
světýlko svítí tam tmou.
Svítí a vodníka láká,
ke mlýnu stařeček zří,
smutno a teskno je kolem.
– Ještě tam, ještě kdos’ bdí – – –