„Stůj!“ zvolal Mirko za ní
a zachytil se černé její roušky.
„Tak zhanoben – přec reka v sobě cítím,
tak potupen – i krutou miluji tě,
tak zavržen, přec pozvedám se orlem
a k nebi až tou přísahou se vznáším:
Teď krvavý se Turkům zrodil zhoubce,
teď strašlivý se vlasti vzbudil mstitel,
a paže ta, jež objala tě jednou,
až po rámě se stokrát krví zbrotí!
Však nazve-li mě vlasť svým dobrým synem,
jenž nejlepším se rovná mezi reky,
a volnosti-li dobudu své vlasti:
zdaž lásku tvou si též pak vybojuji?“