Veronika chodí po záhrobni
chudé chaty, do zeleně skryté.
Kol ní dětí jako ptáci drobní;
sama drží jedno zapovité
do peřinky povijanem robě,
z ruky do ruky je houpe sobě,
zpívá ona, zpívají mu ptáci
se zelené střechy – andílkové –
a tam uvnitř starý used’ k práci:
hybký člunek ve tkanivu plove,
z ruky levé do pravé mu vběhne,
k tomu noha levá šlápne, pravá,
vratidlo se točí. Tu se sehne,
k východu se dívá zbožná hlava,
„Ranní zoře vstává“, notou známou
chraplavě si zpívá. A tu zvenku
ťuká někdo hlasně na okénku;
ohledne se, – děcko vidí s mámou,
kterak v lesku slunéčka se smějí.
Kývnul hlavou, ústa dále pějí,
přízi tká a niti propletává –
a my píseň osnujeme novou!
Bodejž vám je mysl vždycky zdráva;
radost nás a láska zpívat zovou.