Však aj! co mi tak náhle srdce ouží?
cítíš luňáka co nad námi krouží;
kdež tebe – kde svou lásku poschovám?
Vždy spolu jak ty věrné plaché srny
již v osudů svých zapadli jsme trny –
ký div! to trní bylo spásou nám.
Tam změněna v půvabnou slíčnou růži,
tvá láska v nedostupném zkvetla lůži
a luňák zdiven, zmámen – ulít sám.