Aj, skála tady v lesním ústupu
v sluj vyhloubena stojí před nimi.
Hle, nad ní v střechu duby obrovské
bratrské rámě vlídně rozpjaly,
a pod nimi na listí sežloutlém
se mokré ptáče s chvěním tulilo.
Sem zaměřil též kejklíř s vozíkem,
odvázal koně, vozík přistavil
blíž k druhé straně jak zeď ochrannou.
Pak do lesa šel, mechu nahrabal,
jím vystlal ženě lože chudičké,
pod hlavu dal jí vlastní šaty své,
v mech suchý vložil nohy stydnoucí;
a jak se matka sklání nad děckem,
jí vlastním dechem ruce zahříval.
A když ustala v štkání bolestném
a v jemnou chtěla klesnout dřímotu,
skráň pohladil jí, čelo políbil,
a v zadumání žalném, hlubokém
za vozem used’ na klest skupený,
v dlaň hlavu složil a rtem nedbale
kouř vypouštěl z své dýmky poslední.