Třicet roků na té farce v horách jako zahrabán,
jak to prchlo! Jeho život před ním byl jak pustý lán,
stejná práce dnes jak zítra, odříkání, věčný půst,
chuďas v chuďasů žil středu, sobě sousto vyrval z úst,
aby jiné nasytit moh’ – ale vše to snášel rád,
kdyby v jeho duši občas nezasyčel skrytý had,
po uznání lačná touha, stále živá ctižádost;
modlitba a rozjímání vlku tomu holá kost.
On chtěl dále, on chtěl výše, bože, kde jsou jiní před ním! –
on jen stále má se dále plahočiti žitím všedním,
vždyť ten biskup, k vůli němuž celá ves je na nohách,
spolužák byl kdysi jeho – maně k srdci sobě sáh’.
Hlodej, hlodej! zašeptal si. Ještě ke vsi zpátky jednou
podíval se s tváří mračnou, bezvýraznou, skoro lednou.
Tvá to vina, tvá to vina, k sobě zahovořil zticha,
v karieře bránila ti tvrdá hlava tvá a pýcha.
Neměl’s přátel, a co člověk nahoře je bez známostí?
Hlupáku, byť byl tvůj život soujem apoštolských ctností,
záda musíš ohýbati – ale věru, škoda slov! –
A juž k lesu prudkým krokem zamířil dál za hřbitov.