Já plakal bych, mně bolem srdce puká,
když vidím, kterak nelítostně ruka,
ať svou ji dítko zve či babka stará,
rve, rdousí nevinné ty dítky jara,
by umělkyně božské něžná díla
snad za nedlouho chladně zahodila.
O, v chvílích těch je vždy mi toho líto,
že bezbranné a slabé kvítky tyto,
když jejich žití hrozí nebezpečí,
že nenabudou nenadále řeči.
Oj, což by uskočili polekaně
ti kozli, před nimiž se travka třese,
by květy na lukách a stromy v lese
se z nenadání obořily na ně:
„Vy zloději! Vy lupiči! Vy vrazi!“
A cožpak teprv, kdyby zbraně měly,
by ztrestaly, kdo svévolně je kazí, –
což prskali by škůdcové ti smělí!