I celuje žena ty hrdličky své,
tří hlaviček dětských to práchnivé lebky!
Jak hladí jim čela i vlas ještě hebký,
jak hledá, kde rtíky jich přemilostné!
I pátrá jim v očinek podivnou hloub,
pak shodí je s třeskem a zraky má v sloup
a prchajíc rve sobě zježený vlas,
pak stane a s pláčem k nim vrací se zas –
„Ztulte zas ústečka k líbání,
hrdličky hravé!
Svitne-li sladké zas usmání
v očinky tmavé?“