To přišli jiní – vodou nečistou
a z nádob nečistých (neb závistný
byl obsah v nich a samý kal)
ty ohně zalévali násilně
– ach, nebyli jen z krve nerodné,
co zalévaly nám ty ohně násilně! –
až pohasínaly ty plameny,
až věřili, že uhasili je.
Meč vyražen a odložen
a zahrabán, meč hrdé obrany.
Rez prožírá jej kdes, ten zakopaný meč.
Hlas hrdinnosti naší oněměl...
Zalili, zalili to svaté ohniště.
Až k břehům cizích moří rozstříkli
ty plameny a do všech světa stran,
k dalekým břehům cizích moří chladných.
A ony jako plaché bludičky tam svítí
a ony do nocí tam němých svítí
a ony do věků tam dlouhých svítí
a ony nad hřbitovem pustým svítí
u cizích moří chladně hučících.
A jeden z nich jak hvězda hoří věrná,
jak maják strážný nad řvem lítých vln
a žehná do dálky tam pusté, zamlklé
a žehná zalitému ohništi
žehnáním velkým do pahrbků věčných,
velikou vírou, k žití novému
že opět vzkřísí se to svaté ohniště,
ty jeho plameny,
plameny pohaslé.