Jedno zvlášť panneau strhovalo
diváky přímo k úžasu,
k výkřikům, až i k exaltacím.
Na pustém břehu jezera
ležela nymfa roztažená
v nahé své kráse vítězné –
divákům dech se zastavoval.
Snad že se touhou nezkrotnou,
vášní a světoborným pudem
tak konvulsivně válela,
byla tak vábně válcovitá,
nohy – dva válce objemné,
dva válce zrovna k zulíbání,
ramena – něžné válečky,
jako je vidíš na kotvě velkých
transatlantiků. Zázrakem
byla však hlava této nymfy,
pastosně modelovaná.
Do očí knoflíky dva velké
tvůrce jí dal a tajemně
umístil žárovky dvě za ně.
Div divů! Čtyřmi dírkami
knoflíku, pravého to oka,
tryskají čtyři paprsky;
z levého oka tři však jenom.
(Druhý ten knoflík totiž měl
ucpánu čímsi čtvrtou dírku.)
Efekt byl neobyčejný.
Údiv a shon byl kolosální.
U vytržení kritika.
„Toť oči – nevíte co s nimi!
Toť oči přímo magické!”
– „To zrak je zrovna démonický.“
– „Toť dílo transcendentální!“
gradace rostla chvalořečná.
„Odilo Redon – kam pak ten!“
– „Vzpomínáš při tom na Giocondu,“
vzpomínal druhý referent.
„Jak nyní vzdáleni jsme od ní!
Jak její úsměv je prostičký
proti té naddémoničnosti!“
(Dva řádky potom následují
hlubokodumných pomlček.)
– „Tušíte, že tu nového
cosi se rodí... Nové božství,
řekl bys, kdybys věřil v ně,“
referent odfukoval třetí.
„Ale proč sedm paprsků?
Proč jich tu zrovna sedm svítí
z tmy těchto očí mystických?
Paprsky dlouhé, klidné, věčné;
paprsky přísné – sedm dýk;
paprsky žhoucí do závrati,
sedm to věčných polibků.
Ale proč z pravého plá čtvero,
z levého srší jenom tři?
Proč asymetrie ta schválná,
na dómech gotických jak kdys
liboval si v ní důmyslně
stavitel mystik? Proč jich sedm?
Není to novodobý pendant
ke staré Apokalypse?
V ní tolikéž je sedm sborů,
sedm je svícnů, sedm hvězd,
dvakráte sedm je v ní starců,
lamp sedm, sedm pečetí,
andělů zjevuje se sedm,
sedm je divozvučných trub,
sedm je hromů, drak a šelma
sedm má hlav, je sedm ran,
koflíků Božího pak hněvu
rovněž je sedm. Není-liž
nápadna tato divná shoda?
Není tu jakás spojitost?
Nechci se pouštět do řešení
kabbalistiky té. Náš věk,
bez víry věk, však hledá, hledá
nové své božství, nového
ducha a nový smysl žití.
Není tu jeho nápověd?
Umění předchůdcem přec bývá,
daleko citem předbíhá;
ostatní svět pak přiklusává
dost pozdě nebo nikdy ne.
Jedno však jisto: v historii
umění nenajdeš dokladu
o takém nadlidsky smělém vrhu,
projevu nového života.
Cosi tu přímo rembrandtovsky
michelangelovského jest,
cosi tu také gauginovsky
cézannovského, i Renoir –
nu, problém grandiosní. To není
senilní idyla, ni žvast
žánrový, ani historická.
vulgární plachta. To je čin,
ku předu vítězný to kročej.
Bez výhrad možno prohlásit,
že je tu mezi námi genij,“
hlubokomyslně svůj soud
referent vypověděl čtvrtý.