A jindy když se chví ve vánku šelestném
ta lípa rozkvetlá a ještě vzrůstá nach
a zlatí okna chat a pluje na vodách
a celou poplašil v dřímotách prvních zem,
si myslím: je to šat, jako nad trůnem bývá,
neb člověk, to je král, z milosti boží král,
a jenom nádhera na nebi musí být,
jen zlato, lesk a zář, že aspoň růžemi,
jichž lepší, krásnější jih, východ nerostívá
ni mého kraje keř, se západ obsypal,
když kanul, rozplýval se vymodlený klid
od výšin andělských hluboko na zemi.
A ptáče zapadlo ve hnízda stlaný klín
či v klasech zažloutlých či mezi větvemi,
sotva vzplál granátem nad lidem baldachýn.