„Kde jenom Eva je, když u cikánů není?“
tak Jaroš zaslechnul, když přišel k spáleništi.
„Kdo o ní vyprávěl?“ hned Jaroš v utržení
se zeptal souseda. – „Nu Jáchym!“ – „Odkud ví to?“ –
„Což pak jste neslyšel? Však ještě tamhle piští
hanbou a zármutkem. Je stavení mu líto.
Vždyť pošetilý hoch ten pryč byl za cikány!
Ta, co mu udělala, za sebou ho táhla,
že koně opustil i ruchadlo i lány
a za tou černou šel. Až dnes ho ráno znáhla
Bětuna objevila mandel rozhazujíc;
i vzkřiknul bolestí, jak zatáhla ho rujíc,
ze snopů vykulil se hanbou všecek rudý,
neb bez kabátu byl a ztratil nohavici,
byl všecek rozedrán, že sotva skrýval údy.
Tak cikáni ho svedli! Inu je co říci.
Však tamhle Bětuna to vypravuje všude –
ta spořádá ho, dokud poctivá niť zbude.
On sám pak přiznal se, jak cikánka ho černá
na konci zapřela; vždyť měla pronevěrná
mladého cikána, jejž Jáchym utkal v hádce,
a výprask utrživ utekl domů krátce.
My hnedle ptali se, zda Podholovu dceru
snad u nich uviděl, jak říkalo se o ní, –
a hleďte, není u nich. Boha svědkem beru,
že holce křivdili. Však kde se jenom honí?“