Město je zapadlé, umlkly stavy, řemesla všecka,
sváteční šaty si z truhel berou ženy a děcka,
zbožnost jakási družného ticha
z nedělních styků na starém náměstí dýchá,
ze starých obleků, viděných řadu let,
z klečkaté horské chůze,
z hovorů mužů před křížem.
Kristus kde nápisem těší pod stromů větvemi:
Rci, zda je tvoje bolest, jako bolest má?
Z pozdravů starců třaslavých, všichni již chvějí se tuze,
z úsměvů svrasklých stařen,
z přímých pohledů mládeže, toužících k lidskému bratrství
radostí společných a běd!