Den za dnem v jednotvárném jasu chodí...
A není tmy... A všude plno světla...
A není rány, jež by náhle vletla
V to zrcadlo a rozbila je v kusy...
A chápu touhu, jež je rozbít musí...
A chápu, že v ně člověk v posled vlít,
by roztříštil ten strašně šťastný klid...