Kolébavko moře věčná,
nekonečná
ve vln vzlykotu a v úpění,
v šumění,
v nárazu,
v odrazu,
v té písni hymnické a monotonní,
v níž tlamy vichrů řvou i vánky zvoní,
jaký v tom smysl hluboký leží? –
Já básník, tulák, se ptám,
tak marně ptám...
V své duše vzlykotu a ve snění
přihlížím vln věčným hrám
tak sám, tak sám!