„Pít ze rtů jejích rozkoš, rájem jest,“
děl Aucasin, „a třeba padat chci
do plamů propasti, v tůň pekelnou,
jen ji když v loktech budu držeti!
Do pekel zdávna vše se ubírá,
co kouzlem na té zemi zářilo,
tam mocných zpěvů mistři, harfnéři,
již duše zlatým zvukem jímali,
a krásné paní, velcí rekové!
V nich ve všech háral nesmírný ten žár,
jenž hvězdy trhá k sobě, který dme
i chladné moře proti měsíci
a sladce zase růži spanilou
na keři rozsvěcuje, vonný plam,
a nyvě z hrdla tryská slavíků
žár lásky, kterou hříchem zovete!
Jdi sám si v ráj, kde bledý mučedník
a svadlý stařec v mrazném blahu mdlí!“