Vyšel otec, vyšla máti spolu.
Vlasy krásné dívky plynou dolů,
hrdlo bílé tichou dme se řečí
a mnich skloněn vedle lože klečí.
Tu se dívka náhle slova vzdala,
rukou mnicha kolem krku jala,
očí kvítka, která k němu zdvihla,
září prosby dětinné se mihla:
„Tvoje tvář je dobrá, perle nebe,
jako bratra sestra žádám tebe:
Ty jsi kněz – ty věčné věci víš –
Kdež je nebe, kde je pekla říš?“
Zamyslil se mnich – on k nebi vzhlednul –
vážnou myšlenkou pak v tváři zblednul,
víc a víc se bledý výraz množil –
až pak ruku na své srdce vložil.