Jít nechtěl jiných vyšlapanou stezkou,
zpěv nový zapěl, k metám vyšším tihl,
a vysmáli se jemu, kal ho stihl,
a on jak Mojžíš třískl svatou deskou,
svou lyru rozbil, rozerván a zkyslý,
svou peruť třísní, opíjí své smysly,
šat odraný, se blátem ulic vláčí
a směje se, neb v duši je mu k pláči,
a v loktech hanby zapomnění hledá.
I mne teď viní z chladu, vím, ó, běda!
Naň myslím jenom, vidím ho, jak v hoři
se ubíjí a klesá v náruč všedna,
leč i v té chmuře, jež ho svírá bědná,
genia hvězda na čele mu hoří.
Pro ni jej spasím, spasiti jej musím
národu, lidstvu. Víru v sebe zkusím
zas vdechnouti mu, zvednu jeho duši,
očistím z prachu, ranám najdu zřídla
a k rozletu mu nová připnu křídla,
že povznese se nad vším, co ho kruší.
Z mdlob burcovat ho budu, až se zbudí
zas k práci, počne poklady, jež v hrudi
své skryty nosí, vynášet zas vzhůru.
Nedám mu klidu, planým snům se oddat,
jej výtkami štvát budu, smíchem bodat
vždy výš, vždy výš, až k hvězdám, do azuru.
Zval andělem mne. Nuže, meč svůj tasím.
Já musím spasit jej, a já ho spasím.
To může jenom žena, jež je čistá
a věří v něho. A já věřím cele.
Teď nedbám na to již, co svět mi chystá,
jdu zase pevně, netápu již v šeru,
do očí všech se zase dívám směle
a políbení chotě s klidem beru.