Sedalo panstvo kolem; hospodář je s péčí
dle rodu, stavu, mládí v kruhu řadil, –
tu klonil se, tam rukou týl si hladil, –
i ke vchodu se kradmo díval mezi řečí. –
A právě k místu vnadné děvče doprovázel,
jež nádherně jak bohyně se neslo, –
a rozpačitě vedle stavěl křeslo –
an Hynek jeho tiše do besídky vcházel. –
Pan Jan se mile usmál; pospíšil si k němu
a šeptnul: „To je doba! – Dej mi rámě! –
Hleď veseleji – tady nejsi v žádném sněmu...
Představím tě, a sedneš k oné dámě.“ –