Poctu pošle panovnice Ruská,
Poctu Ibrahimu Sultanovi,
Do Carhradu Sultanovi Turků.
Podivná to pocta! zlatý šálek,
Kol do kola šálku had se vine,
Hoře na šálku jsou hlavy Turků,
Hlavy zdobné ze čistého zlata,
Obvinuty šály hedvábnými.
Dole na šálku pak sedí otrok,
Vaří kávu, Bojarům ji dává.
Tuto poctu obdrží car Sultan.
S potěšením hledí na ten šálek,
Přemýšlí a rozpakuje dlouho,
Jaký dar se hodí pro carovnu.
Přemýšlí a vždy nic nevymýšlí.
Povolá tu vezírů a pašat,
Bejů též a jiných Turků vzácných.
Z nich též nemůž nikdo uhodnouti,
Jaký dar se hodí pro carovnu.
Tu se mluviti jme Sokol paša:
„Ty, ó Sultane náš milostivý,
Darmos volal vezírů a pašat,
Bejů též a jiných Turků vzácných;
Nijak nemůžeme vymysliti,
Jaký dar se hodí pro carovnu.
Napiš, panovníče, psaní carské,
To hned pošli do Ipeku města
Ve pobožnou ruku patriarchy,
By se na kvap octnul u Carhradě;
Ten tě vyučí zde ku podivu.“
Sultan učinil dle slova pašy,
Poslal psaní do Ipeku města
Ve pobožnou ruku patriarchy,
By se na kvap octnul u Carhradě.
Když to psaní starci doručeno,
A když vidí, od koho je psáno,
Osedlá sám svého cvalového,
Posadí se hned mu na hřbet silný,
Kvapí k vysokým zděm Carhradeckým,
Vstoupí k Sultanovi v síňci hradu:
„Pochválen buď Bůh!“ dí, „ctný můj vládce!
Pověz, proč jsi na kvap pro mne poslal?“
„„Patriarcho! máš mi radu dáti.
Tuto pozoruj ten zlatý šálek,
To jest pocta od carovny Ruské.
Patriarcho! vymysliť mi nelze,
Jaký dar se hodí pro carovnu.
Nadarmo já vezírů a pašat
A svých věrných Jeničarů svolal:
Nikdo nemoh’ čeho vymysliti,
Proto poslal jsem pro patriarchu.
Ty mě, starče pobožný, teď pouč,
Jaký dar by na mne asi slušel,
Jejžto carovně bych poslal Ruské.““ –
Rozmýšleje hledí stařec na šál,
Odpoví pak Sultanovi Turků:
„Velký Sultane, ctný panovníče,
Snadno za tu poctu dar v děk poslat!
Posaváde chováš kořist Srbskou,
Po Lazaru svatý prapor carský,
Mikulášův divotvorný obraz,
A pak Svatojanské požehnání.
Tobě jsou ty věci bezpotřebny,
Ruské carici však drahocenné!“
Ibrahim hned na nohy se vzchopí,
Přinese tu starou kořist Srbskou,
Sám ji podá starci patriarchu.
A hle, stařec vezme kořist Srbskou,
Vyvolí sám mladíky dva silné,
Aby dar ten do Rus odevzdali.
„Nemeškejte, poslové vy mladí,
Jděte s Bohem rovnou cestou do Rus;
Vás tam čeká carovna již dlouho.
Neberte se mi však dráhou širou:
Živých uchopí se sic vás obou,
V hrdlo lít vám budou zlato plynné,
Ano mne též vrhnou ve záhubu.“ –
Hledí k tomu poslové ti mladí,
Tahnou vrchy, doly zelenými,
Odnášejí starou kořist Srbskou. –
Když byl uslyšel to Sokol paša,
Vece takto k Sultanovi Turků:
„Chválen Bůh, můj vládce milostivý!
Byl již patriarcha ve paláci?
Vyjádřil již mínění své tobě?“
Vezírovi odpovídá Sultan.
„On byl zde, a poučil mne ovšem;
Já mu vydal starou kořist Srbskou,
A on odeslal dva posly mladé,
Aby dar ten do Rus odevzdali.“
Když byl uslyšel to Sokol paša,
Tluče pěstí ve svoje se bedra,
Trhá oděv svůj tak mermo mocně,
Že mu kusy odlétají z těla.
Po tom vece k Sultanu ta slova:
„Allah! cos, ó Sultane můj, činil?
Ty jsi vydal klíče od Carhradu!“
Když byl Ibrahim se v pravdě poznal,
Povolá svých Jenčarů a Turků:
„Hej! vy Turci, věrní Jeničeři,
Žeňte honem na širokou dráhu,
Uchopte mi tam dva mladé posly.“
Na své koně vymrští se Turci,
Ženou honem širokou se dráhou.
Každému kůň třetí sklesne k zemi,
Nedohoní těch dvou poslů mladých;
Opěšalí navrátí se nazpět.
Když pak předstoupí zas před Sultana,
Praví takto k svému Sultanovi:
„Každý uhnal do smrti tři koně,
Ale nedohonil poslů mladých!“
Když byl Ibrahim tu zprávu slyšel,
Svolá k sobě divokých svých katů:
„Uchopte mi starce patriarchu,
Srubte mu tu chvíli hlavu dolů!“
Odvece však stařec patriarcha:
„Neusmrťte starce na pevnině!
Pokropí-li zemi krůpě krve,
Vykoření oheň Carhrad město,
Pršet nebude tři léta celá,
A hlad bude panovati v zemi.“
Pak se chopí starce patriarchy,
Vyvedou ho na moře a sroubí
Na moři mu hlavu s krku dolův.
A u vodu padly krůpě krve,
Krůpěmi se zejme moře v plamen,
A z té strany moře země chytí,
Carhrad poplení se ohněm hrozným,
Pevně zamkne se tři léta nebe,
A hlad opanuje zemi širou.