Řeč jeho byla líbeznější všech,
jež bavily kdys duši umdlenou.
I vlastní bolest dal’s mu na posměch,
s ním rád jsem kráčel cestou ztracenou.
V před šli jsme tak a zábavou
nám byla rudá záře nad hlavou,
když mosty plály do noci
zlou výzvou, krvavou. –
Ký milosrdný bůh však dnes mu oči zved’,
by nad mou bídou mhouřil dnes je naposled?