Já osiřel duší. Tak opuštěn byl jsem, že všecko cizí
mi připadalo, jak tomu, jenž náhle prohlédne.
Já nesměl svých drahých již okem zřít, jejich důvěrou ryzí
a cestou jsem kráčel, kde mlha se čistíc pozvedne.
Tak toužil jsem: aby mne potkal ten, kdo mnoho cítil
a trpěl mnoho i zhřešil a mnoho se za vše kál,
a toužil jsem, abych se ruky tohoto silného chytil.
Ten aby mne v domov svůj ved’ a odpočinout mi dal.