A přec vám volá hlas, jenž není lhář:
„Jest věčné něco, nepohnuté, krásné,
jak nejkrásnější stvořena kdy tvář,
jež vznáší stále klidné se a jasné
před námi výš a výš, až v slunce zář:
toť ideál, jenž nikdy neuhasne
ve prsou lidstva, které za ním pílí
v naději – plno neúmorné síly.
Snad člověk nad bahnem jen bublina
se svými idealy shasíná?
Jest vojínem zde člověk v žití časném,
jenž na stráž postaven v přetěžké zbroji,
by po smrti se zastkvěl v hávu jasném
povolán k jinému, těžšímu boji?
Snad bez účele žijeme a hasnem
a v stálém umíráme nepokoji,
bez naděje, že krunýř těžký složí
s nás v lepším životě kdes ruka boží?“