„Nemněte, slečno drahá,“ jí horlivě odvece Václav,
„že mnoho zábavy, krás, vtipu rostí půda salónů.
Jak vánek v obilí tu šumí snad zábava jemná,
dvorně se všechno klaní, v pohybech lehkých čile šustí,
mák tam fráse planý, licoměrný pochleby koukol
myslem nezkušeným vábnými se barvami pestří;
však ducha zrnko zlaté tu zřídka do nitra upadne,
spíš nudu neskonalou tam zábavy maska ukrývá.
Mne kruhy nezvábí, kde duchem vše by rádo se lesklo
a chce slnit jediné, násilně se do vtipu mrská;
jeť to nemoc století, ten shon po efektech a bliktrech,
ta snaha zdát se jiným, teď lepším, teď zase horším,
možno-li tím neb oním oslnit dav, k obdivu pohnout.
Jim nebohý je hlupec, kdo přímo a prostě podává
vlastní pouze bytost, bez efektní kukly a masky,
vlastní míru citů, své vlastní prostě myšlenky:
Ó vždyť géniové tu samí jsou, monstra podivná,
vášní nezměřených, přetajemných v útrobě záhad,
myšlének velikých, vtipu, jenž proniká vše a žíhá –
aspoň z líce jejich to všechno je možno vyčísti;
lehký smích zhrdavý jim na rtech věčně pohrává,
neb duch povznešený jen v úsměvu může pozírat
na vše kolem; vždy schytrale zrak, vždy tajemně se dívá,
jak by pravil, že je více za ním, než hádati můžeš.
A rtu jejich je dalek prostý citu výraz a mysli,
hlavníť stále zřetel, oslnit nás v obratu lesklém
a vše vtipně třepit v jemné kudrlinky a žerty –
Věřte mi, slečno drahá, než závod v turnaji tomto,
kde snaha všech přední, by ,duchem‘ strojeným se zableskli,
lepší rozmluva jest o dnešním teple a krásnu.“