Jedenkrát se Vácslav otce ptal:
„Což jsou jiní lidé v panském dvoře?“
Otec jenom v dálku ukázal.
„Jiní lidé?“ pravil, „cizí moře!
což pochopíš dětským rozumem!
Přes ty hory v dálce vniklo sem,
až po naše nohy rodnou zem
zaplavilo, dál a dál se vtírá,
drtí skálu, která se mu vzpírá;
sypké břehy zticha podemílá;
hrozné moře! moře! v něm je síla!
Na krajním až břehu v peřeji
naše víska, bouře smete ji,
zajde v moři, zajde! tam je síla!“