Tam od jezera stezka pro dva lidi –
ani je měsíc na ní nevyslídí.
Na pravo skály, z mechu se obrázky –
hezky se dívat na ně v blahu lásky.
Na levo louka – tráva posečená,
jakby teď právě odešla z ní žena,
než k dětem vrátila se za večera.
Teď vystupuje něco z pološera –
jeden to člověk? – není možno ani –
či snad dvé srdcí v tichém rozmlouvání,
že nelze rozeznat, zda šustlo listí
neb vydechli cos rtové jejich čistí?...
Teď blíž a blíž – a hlavy přece dvě jsou,
či snad je spolu s myšlenkami nesou
tak těsně, věrně, jakby jedna hlava? –
Ve houští ptáče žalem postonává,
hrdélko měkne, tklivá píseň zvučí; –
to snad dvé lidí písničkám se učí? –
Snad přišli poslouchat? – ba divné věru;
a přece ptáci nejlíp při večeru
dovedou skládat, den co podal krásy,
než večernice konec jeho hlásí,
a přec lidé v noci nejraději
tu tajnou píseň mladé lásky pějí,
a nemilo jim, kdy se den už vrací.
Po cestě lidé, v olšině zas ptáci.