V chalupě vesnické sedím a sedím,
do plamene hledím..
Do ohně hledím
s očima tvrdýma, s otevřeným hledím,
a divím se, divím, jak vše, co tu žije,
ten oheň a plamen a světlo pije.
Na duši i srdce usedají chmury,
ale ke světlu přilétají můry
a já je marně a marně varuji:
Oheň a světlo vždy smrt jen darují,
vždyť život (ach, život!) je jenom stín,
hvězdy tě lákají do pustin,
měsíc je všech už mrtvých tvář,
slunce je monstrancí svatozář,
a za tím vším je temnotné nic,
urputné mlčení bez hranic..