Bezvládnou stařec na lůžko zved’,
kleknul pak k loži, v pláči a bled,
hladil jí tváře, vlasy a skráň
bolestně až se usmála naň:
„To sen byl jenom.“ Šeptala snivě,
„leč vše se zdálo duši tak živě.
Byl to sen krásný! Miláček psal:
‚Budeme šťastni, přijď za mnou v dál!‘ –
A já – hned v touze k němu jsem spěla
a již jsem byla blízka mu zcela,
v tom – jste mne zbudil. Zavru zas oči,
snad ten sen zas mi do duše vkročí.“ – –