„Dítě moje, dneska v noci,
nežli přišel Jiřík ke mně,
leccos mě tak napadalo
– já už nemám žádné spaní –
myslila jsem, proč ty svoje
staré kosti tady vláčím...
Proč mám žít, když jsem tu sama
jako hruška v širém poli?
Muž je mrtev, dětí nemám,
Jiřík je mi dávno cizí –
v tom on vejde, lekla jsem se,
on však políbí mě v čelo
– nikdy to tak neudělal –
povídá: Máš tady hosta,
jednu kleslou dívku žití
navrátit chci – však jen s tvojí,
teto drahá, pomocí. –
Vidíte, v tom prst je boží.
Vy jste moje. Když pak jsem Vás
viděla tak zmoklou chvět se,
bylo mi Vás z duše líto.
K vůli mně tu zůstanete.“