Jede dobrý junák, jede z vojny domů,
přijde k místu, kde ty čtyři cesty bílé
sbíhají se, vidí jeřabinu štíhlou
s hustým košem, smutně šelestícím.
Nepršelo, a přec plna byla vláhy,
zdálo se, že vyplakala rosu svoji,
nevál větřík, přece třásla se jak strachem,
nebyl vichor, a přec k zemi syré
strom se skláněl! Dlouhé letorosty
vzduchem plynuly jak hebké kštice,
zdálo se, jak popadat by chtěla
za hlavu se v žalu štíhlá jeřabina!