Však Brandan, ponořen ač v hloubku sna,
byl všecko viděl, s pláčem sledoval
zrak jeho jasný bratra Zena tam
do tmavé síně, k římse, k lůžku zpět;
duch boží svítil mu, a netřeba
tu svíce bylo z vosku, oleje.
On viděl vše a úpěl nad hříchem,
rád byl by vykřik’, bratra varoval,
však olovem mu tížil tělo sen,
a bdící duše jako v žaláři,
jen těžké vzdechy k nebi sýlala.