To-li u vody šumné, zelenavé květe kalina
a to u vody šumné, zelenavé mladá dívčina,
prádlo pere, bílé dopírá košilky co sníh,
jedou kolem mládci kozáci na bujných koních.
Od jich zbroje světlo vychází, od kurtek se mračí
a za nimi rodná krajina v jednom tone pláči,
prach před nimi rozvalil se, mlhy nad kurhany,
na plen jedou, v cizinu to, v nehostinské strany,
širokou opouští stepi, dumně za ní kvílí,
oj on s nimi slíčný, mladý děvušenky milý,
vraný pod ním komoň hraje, vítr burku vzdouvá,
k ní on ještě smutný mládec posledně promlouvá:
„Neplač, neplač má dušinko, oček víc netýrej,
nelom pěkné ručky bílé, smutku odepírej,
však přiskáče tvůj molodec, tamerlam dá zlatý,
zavede tě žínku mladou do nizoučké chaty.
Neplač, neplač má dušinko, zármutek pusť z hlavy,
však povrátím, z vojny vrátím v slávě se ti zdravý.“