Když hučí zástupy, přec slyším hučet v moři
těch hlasů jedince, jak rozeznával bych
tichounké šumy bříz, bouř sosen kosmatých,
trav slabých závany, vod mrtvo, život krajů,
kouř v obzoru, když továrny se rozhovoří,
kdes družnost krotkých stád, kdes dravčí osamělost,
kdes trpnost lhostejnou, kdes vydrážděnou bdělost.
To množství dí: všech duší symfonii hraju,
a přec můj každý člověk, osobitý hlas,
jenž stojí u vesmírných záhad, hrůz a kras.