Zatím venku bouř se rozpoutala:
vichr burácel a hrom řval vzteklý,
nebesa co chvíli v ohni stála,
proudy vody s oblak na zem tekly.
Však ni blesku kmit ni hromu vztek
nevyrušil z bolných myšlenek
muže, který zdrcen klesl k loži,
u něhož teď truchlý posel boží
s bílým cherubem se objal právě –
s narozením smrt tu snoubila se;
mrtvé ženy líc ten zesinalou,
studené rty líbal zas a zase,
a když dcerku podali mu malou,
jako dítě vzplakal usedavě – – – – –