Jak u Eylau to bylo, povím tedy.
Náš maršal Augereau prorazit měl centrum,
Ney, Lannes a Davout zničit křídla Rusů.
Den sychravý byl, sněžná metelice
nám bila v oči, krajina pak tato
je plna bažin, jezer, které sněhem
přikryty byly. Sbor náš dlouho bloudil
a když pak na Rusy jsme narazili,
tu strašná palba s předu, prava, leva
nám ukázala, že jsme polokruhem
od nepřítele těsně obstoupeni.
My neustoupili, ba, předvoj vrazil
tak vehementně v ruské postavení,
že probil se až k vrchu v středu jeho –
byl čtrnáctý to regiment, a hoši
vysocí štíhlí, každý jako topol
a mrštní jako lesklá damascenka.
Sníh přestal padat kolem jedenácté
a teď jsme s Rusy pohledli si v oči:
bajonet, kolby, palaše a pušky
a kanony – vše do práce se dalo,
já dvacet bitev proďál pod císařem,
však této neviděl jsem příšernější!
Den vyjasnil se tvrdým ostrým světlem
a dobře zvlášť se palba rozlehala
a bylo vidět zřetelně a jasně
v daleký prostor. My se nehýbali
a také Rus ne. Zakousnuta v sebe
se vojska pobíjela vztekle krutě –
tak málo zajatých jak v bitvě této
nebylo v jiné. O dvanácté přijel
k nám Napoleon. Přijel na bělouši,
jejž od perského šacha darem dostal
a bělouš ten byl bílý a se leskl
jak padlý sníh, když zasvítí naň slunce.
A císař zdál se nálady být dobré:
nám vlídně rukou kýv, pak hleděl s láskou
v těl chumel, hlavou potřás, usmíval se
a hlasitě řek: „Porazím je jistě.“ –
Dal sklo si podat, pozoroval chvíli
boj na křídlech a potom zadíval se
k onomu vrchu, kam se probil předvoj,
náš čtrnáctý pluk. „Čtrnáctý se drží,“
řek spokojeně. „Ale zbytečno to.
Pošlete rozkaz, aby v čtverci sešli
a probili se sem k vašemu štábu.“
My adjutanti stáli všichni v řadě,
já třetí. Než moh Augereau kývnout rukou,
sjel první do roviny. Kozáků tam
jak v slunci much a jen tam soudruh dojel
byl sešavlován. Druhému kýv maršal,
a druhý šel si pro smrt. Bylo na mně,
a viděl jsem, že maršal jaksi váhá –
– byl, mohu říci, miláčkem jsem jeho –
já zrud jen, vyjel, pozdravil a letěl
a Lisette, dobrá, pěkná, milá Lisette,
jak tušila by, že nám o krk běží,
jak koule dělová se nesla vzduchem,
že cítil jsem, jak fičí mi kol uší.
Já zahlíd, jak si na mne ukazují
kozáci černí, jak ten onen křiče
v zarostlé tváři vyceňuje zuby,
ten onen vyjel dohnati mě touže
a jiný zas mou troufal skřížit dráhu –
a všichni marně. Lisette, pěkná Lisette
mě nesla na vrch k čtrnáctému pluku.
Jak vítali mě! Vyřídil jsem rozkaz
a všichni zřejmě potěšeni byli,
že císař si jich vzpomněl. Stáli v čtverci
a odráželi pěšáky i jezdce,
již jako vlny do břehů k nim bili.
Plukovník mrtev, komandoval major.
Ten ukázal mi, jak by marno bylo,
chtít probíti se. Sám prý sotva budu
se moci vrátit. Císaři mám říci,
proč neposlechli, vyříditi jemu
poslední pozdrav čtrnáctého pluku
a odevzdat mu orla, jejž pluk přijal
kdys z ruky jeho. Orla odlomili
jsme od žerdi. Pluk naposledy zdravil
jej salvou hřmící v řady nepřítele,
já pod plášť připevnil jej, vojsko vzkřiklo:
Vive l’Empereur! – já Lisettě stisk boky,
ta hřívou hodila si a již hřmíme
dvě těla v jedno srostlá větrem dolů.
Zas piky, šavle, obličeje lidí
kol míhají se – jedna pika bodne
Lisettu v stehno, Lisette popuzena
tím rychlej letí. Náhle trhne sebou:
Rus jeden, silák, opěšalý kozák,
se vrh jí v uzdu – šavlí míří po mně –
však Lisette chňapla po něm, trhla hlavou –
a Rus tu stojí – strašné podívání:
krvavá lebka bez vlasů a kůže –
a místo obličeje – živé maso –
a Lisette pádí ztrnulými Rusy
a nikdo netroufá si zkřížit cestu
příšeře dravé s tlamou zkrvavenou – –
Až před řetězem našich zasáhl ji
střep granátu – já padl bez pohromy,
však Lisette leží s roztrženým bokem.
Dvakráte ještě pohodila nohou,
jak běžet chtěla by... Můj Pierre čekal,