Ó jen přimkni blíže rety svoje!
bílou rukou oviň šíji moji,
hle, v studánce voda křišťálová,
juž se na dva rozdělila proudy,
z vln stříbrných víla vystupuje,
k nám se blíží, k nám se sklání tiše,
a tou ambrou, kterou květy rosí,
očí našich víčka pokropuje,
ambrou lásky – rosou zapomnění.