Již mnohé přešlo zasmušilé léto
přes rajské luhy rodné země této;
dnů jasných málo, sotva rozbřesklo se
slunéčko nad nás v probuzení rose,
již mrak se blížil, zastřel Horu Bílou,
a nocí pokryl domovinku milou;
déšť slzí padal na tvář toho lidu,
jenž nerovný boj vedl s osudem
a trpělivě nesl strasť i bídu
a výsměchy i pouta otrocká,
když metána nám slova prorocká:
že byli jsme a více nebudem’!
A přece jsme; jsme minulostí živi
a z ní krev novou ssajem’ k životu,
z té velké písně minula zpěv onen tklivý
doráží ku srdci nám v jarém tlukotu,
z té záře minulosti slunce naděje
kolem rtů našich úsměv rozleje!
A v ňadru chví se pocit milosladký
a vděčností jej lidská mluva zove,
jí spoutány jsou děti k prsoum matky,
a ku svým předkům vděční národové.