Hvozd na březích juž černou stměl se stěnou,
jež hrozivě se v husté mlhy dívá;
z ní řeka jen plá sněžnou svojí pěnou,
a bledým svitem dutá šeří jíva.
V ten oblak dechu, jímž se z lesů kouří –
sem nepronikne zlatá záře hvězd;
a přec v té roušce prosté vnějších bouří
tak útulno, tak sladce snivo jest!
Na břízy staré mech si opřev plece
tich naslouchám, jak šustí olše v řece
a z dálky zvuk jak hučí hřímavý,
kde vlny v hloub se řítí přes splavy.