Mint egy sólyom, melly az eget süvöltéssel
Hasítván, csak tűnik sebes repüléssel,
Ugy csapkod előttem Minerva fényjével,
Kibe sok csalatott már meg reményjével.
Nem érdemli pennám dicséreteteket,
Ne csaljátok bennem ítéleteteket.
Nem veszem el tőled magasztalásomat,
Talán csak próbálod ifiúságomat.
Ne véld, a dicséret hogy megszédíthessen,
S büszke képzelődést elmémbe tehessen.
Parnasszus vizével te hinted versedet,
Mégis erőtlennek isméred lelkedet.
Ha magaddal illyen nagy manérral bánhatsz,
Hidd el, hogy énrólam még jobban hallgathatsz.
Mások érdemelik dicséreteteket,
Kik a múzsák között formálták lelkeket.
Áldozatjok füstjét ne lopd oltárokrul,
Tisztelettel gondolj dicső árnyékokrul.
Mint egy saskeselyű, melly nem szédülhet meg,
Felleginken túlhat, s a nap alatt lebeg;
Úgy járnak felettem sok versszerző lelkek,
Akiket közelrül szemlélnek az egek.
Alattok Parnasszus nagyon kiesedett,
Futó arany vize áradva terjedett.