Jdu tmou závratnými krajinami,
z jich všech ložisek stoupá tma, všude tma,
v ní rozpadávají se kameny, hynou květy, zaráží se dech.
A tma svírá hlavu, tlačí silou v spánky, buší v srdce –
nevidím, neslyším, necítím jen tmu děsící černou.
A dále řítím se v bolestném mrazení tmou úzkostlivého ticha.
Sviští v hlavě v prudkém záchvatu horečných mdlob.
Vidím svými zraky stuhlými, jak v hlavu se dere tma.
Cítím mozek v šedivém toku botnat,
cítím v hrobovém víru tmy zvětšovat klenby své hlavy.
Mozek dále botná,
hlava dále roste –
roste v příšernou kouli, šíří se, šíří po zemi obrovská děsná.
Padám pod její tíží, poslední dech vyrážím černých par.
V hořících kolech padám dolů v neznámou dálku propasti,
kam hlava silou černou mne stahuje.
Bořím se chladivou zemí lomy ostrými dále do pustých samot tmy.