Tím ve vězení dvé dlouhých roků
v bídě a strasti těšíval sebe, –
ta naděj život chránila hochu.
A nesklamala! – Zámecká paní
zas přišla do vsi bavit se trochu
dobrými skutky. Hebounkou dlaní
otvírá sama šatlavu temnou.
Zalíbil se jí ten vězeň mladý
„Svoboden budiž!“ praví „Pojď se mnou!“
Útrpně šeptá: „Jak děsno tady!“ –
S úsměvem hledí na hocha stranou
a černé oči divně jí planou. –
Hoch za ní kráčí v komnatu její. –
Není víc krásnou, – však z hrdých tváří
půvabu stopy doposud září
a bujná ňadra vášní se chvějí. –
V komnatě její plno je zlata,
stříbra i perel, kamení drahých.
Zpozdilou láskou k hochu je jata
a tajně tráví chvílku s ním mnohou.
Se srdcem plným nadějí blahých
přemítá mladík: „Naděje svítá!
Již nový život duše má vítá,
krev cítím v ňadrách bouřněji bíti. –
Hle, mohu zlata dosyta míti, –
mé paní vášeň všechno mi skytá!
Proč se mám zdráhat za zlatou rudu
bavit ji chvilku? – Až bohat budu – –
Ó, znám já v dálce dívčinu jednu,
dcerušku její. K ní půjdu chvatem,
tu k srdci svému s jásotem zvednu,
od nožek k šíji zasypu zlatem,
modré jí oči zulíbám obě
a svého nebe hvězdičky sobě
najdu v jich hloubi, v taji tom svatém.“ –