O ničem takovém ni ve snu jí
se nikdy nezdálo a všichni ti,
kdo byli kolem ní, vše tajili
tak úzkostlivě před ní. Zahlédla
kdys matku svoji tiše plačící
a otce, který, chmury na čele,
cos rozčileně s matkou hovořil
a rázem ztich’, když dcerka ve dveřích
se zjevila. A malá Noemi
zmatena celá, jako byli by
při něčem zlém ji náhle přistihli,
v svůj dětský pokoj vešla zlekána –
a z hlavy nešlo jí, co viděla,
a ptala se, co se to stalo dnes,
že matka plakala... a poprvé
ji teskný zchvátil pocit úzkosti
dřív nepoznané, divné tušení
se bleskem kmitlo v dětské její čelo,
jak neštěstí by kolem obcházelo...