A tam na Hlohovské cestě kráčí
bratr se sestrou. A někdo vzadu
cvalem spěchá, k předu shýbá bradu,
dlouhé nohy sotva sobě stačí
v kolenou se nazad ohýbati.
Kabát letí za ním. Dechu tratí,
už je dohonil a křičí znova:
„Bůh vás pozdrav na oudech i duši
jako mne! Hle, tak to pěkně sluší
bratru se sestrou z Božího slova.“
Tkadlec Barácký jim dává ruku
„Spěchám tak jak anděl Habakuků;
když jsem pohovořil s Pánem Bohem
a tak duši k nebi hledět navyk’,
dost jsem zvěděl, ale více mnohem
rád bych zvěděl. Ne proč večer slavík,
ráno zpívá skřivan, ale taky
o tom všem, co viděly tvé zraky
v cizích zemích. Sám i já tam pobyl,
když jsem na zkušenou v světě robil.
Abychom si, Antoši můj milý,
o těch věcech, které tajny budou
vezdejšímu oku, promluvili,
a jež nenavštíví mysl chudou!“