„Den spásy vzchází, svitá, bratři, svitá!
již v nebesklonu v zlatých růží rdění,
zas čárná hvězda východní se kmitá,
k níž tíhlo kdys ve zbožném zanícení
za děckem v jeslích magů pokolení.
Žeravým bleskem od pólu v pól šlehá
nebeské zoře zákmit žhavorudý;
májovým dechem zase ovlňuje
ten český kraj náš zubožený, chudý
prorockých retů tajůplná něha,
jež v dějin šeru nad Jordánu prahem
sálala z Jana poustevnické sluje
a novokřtěnce ovívala blahem,
skrývajíc ve svém požehnaném klíně
horčičné símě věčné lidstva spásy.
Jásejte, bratři! – Teskné vaše zraky
oslní vidmo nevídané krásy,
až netušené náhle ve hodině
se Kristus zjeví opět nad oblaky
a v bouře jeku sestoupí k nám s hůry
v nebeské slávy hrdém majestátě,
s korunou zlatou, v šarlatovém šatě,
obklopen všemi andělskými kůry.
Již duhy jasem zvolna k nám se sklání
tisícileté říše požehnání.
Na horách Kristus velké hody strojí
svým věrným milým. – Jižtě odčiněna
minulých věků křivda tisícerá,
jež darmo v lítém divých vášní boji
již od století volá na nebesa
o pomstu, o krev k Hospodinu vzhůru.
Již roztrhána rouška smutku šerá,
jež lidstvu kryla víčka rozesněná;
koruna z trnů do prachu již klesá –
již střásl člověk hrůznou s beder chmuru,
jež dusila jej upírovým retem.
Zas víří šumně široširým světem
zázračná ona tajůplná hesla,
jež lidstvu v prvním jeho procitání
sudička darem do kolébky vnesla:
„Jsme bratři všickni, svobodni a volni,
Bůh, který šatí i to ptáče polní,
i chudobku tu v zasněžené pláni,
k nám ke všem stejně starou hlavu sklání.
Jsme bratři v Kristu – rovni sobě všici,
nám země krásná stejně v léno dána,
nám slovem božím žádným předepsána
hráz, která navždy dělit by nás měla
před Hospodina spravedlivou lící
prvenstvím rodu, pýchou zemských statků,
jež plíseň kazí, hnusný mol jen sžírá.