jak miloval vás! jak vždy k vám se vracel
po dlouhé pouti, v šumu vašem ztrácel
stín slední únavy a bouřné vřavy.
Zde v trávě zvonců květy vedle hlavy
snil dlouho, v azur noře beze hrází
zrak zpilý. Cítil, že mu něco schází,
víc nežli píseň, neměl pro to jmena.
Ó touho věčná! – Hlavu zved’. Hle, žena