U mrtvoly dvě bledé svíce bděly,
leč povědět mi o ní nevěděly.
Na modlitbách dva mniši u ní dleli,
a ti, co věděli, mi pověděli.
Již sedmou jeseň prý, co pobyl s nimi,
na vůli spoután sliby řeholními.
Jej těžko poznat ze slov prý a skutků.
Tvář stále obestřená mrakem smutku
jen málokdy se projevila slovem;
vždy vážný, jako kříž nad tichým rovem –
ač s námi bratr, hádankou přec více,
nám neznámý, jak oheň skryté svíce.
Ten smutek v tváři ze dne na den dědě
ode dne ke dni stárnul vůčihledě.
Ač v létech mlád, přec vlas jak mléko šedý,
a samá vráska jeho tváře bledy.
Den trávil v bezemluvném rozjímání
vždy sám a sám a noci beze spaní
na hrobě probděl, co tam u zdi leží.
Kdo dříme tam, pověděl komu s těží;
leč mrtvý v něm – prv ležel za hřbitovem,
až Alfred zasadil se o to slovem,
že přenést směly se ty mrtvé kosti
tam, teď kde klidný spánek k nim se hostí.
On sám je vyhrabav, hrob hrabal nový,
a vykropiv jej, nábožnými slovy
zem zasvětil a kosti složil do ní.
Tu vrbu, jež se teskně přes hrob kloní,
tam jeho ruka sadila. Na ptání,
proč tráví noc co noc tam v rozjímání,
on neměl odpověď. Leč žádal sobě,
až jeho kostem stláti budou v hrobě,
by ustlali mu vedlé, a kříž nízký
by oběma byl hrobům stejně blízký –
leč bez nápisu. – – Tak mi mniši pověděli
a na modlitbách dál u něho bděli.