Jak to dořek’, vstal,
klobouk s pérem vzal,
k dveřím tíh’,
stín se mih’,
světla jas
pouhas’.
Tma zas kolkolem.
Soused za stolem
v těžkou dlaň
tiskne skráň
v tváři bledý,
rozechvěný,
zas a znova
divná slova,
jež mu ďábel děl,
v mozku snuje,
opakuje,
splítá, rozplítá.
sní a přemítá,
až vzkřik’ naposledy:
„Zkusíme to tedy!“