Dva přeletěly dni. A v třetí večer,
když smutná paní hořký psala list,
jak žebrat musí už a přátelé
ji opouštějí všichni, pojednou
na dvéře někdo tiše zaklepal.
Děti se lekly, sama otevřít
šla paní tedy, ale úžasem
ucouvla o krok: „Jak že, Manko, – ty?“
A Manka s pláčem k nohám padla jí
a líbala jí ruce. „Nemohu –
tam zvyknout“ – štkala – „stýská se mi tam –
a když jsem v noci připomněla si,
v čem byla jsem, a jak jste, paní, přec
mne nevyhnali, srdce utrhnout
mi moh můj nevděk – nechte, nechte mne
tu mezi sebou – prosím pro Boha,
mzdy nechci, se vším spokojena jsem,
se starým Videm budu dělit se
o kůrku – jen mne nevyhánějte!“