Ó vrchy, doliny, ač dlouho jste mi známy,
přec méně bolestné je rozloučení s vámi,
než bylo s jinými, kam hlouběj’ vnořeny
kdys citů mladistvých se vpily kořeny:
když jejich rodný prach jsem musil s mohou střásti,
tam svého kořání duch mladý nechal části
a vždy, ať jinde bylo jakkoli mně milo,
jsem cítil, tam že něco z bytosti mé zbylo.
Ke krajům pozdějším, kam sudba nesla mne,
již řídčeji se touhy slabší křídlo pne;
jak nomád jsem je střídal, cizí všude host –
či spíše: šíř a šíř můj domov zvolna rost’:
ať v starých ulicích pod slavnou Hradčan básní,
ať u pat Boubína pod temnou jedle třásní,