Není hodna rosy blankytu
země tato, slzy soucitu,
není hodna pláče anděla:
zvrhlá je a kleslá docela.
Co jsem viděl tam? Oj, raby podlé,
padouchům se stroucí za podnož,
kněze v duté smějící se modle,
sedající mamu na třínož,
supy lakotné, jež na svém lupu
sedíce se brání jiných supů,
ženy pávím chladící si chvostem
zanícenou, nalíčenou tvář,
věnčící svá čela nepravostem
a svá ňádra hanbě za oltář,
obraz boží ďáblem zpotvořený
a chrám jeho pustý, pobořený.
Co jsem viděl? Plémě Kainovo,
se znamením žhoucím v čela mraku,
unavené vraždou za soumraku,
vraždící se jitrem na novo;
tráva rudne mečů otíráním,
odevšad již páchne hniloba,
národů vespolným potíráním
otřásá se země útroba.
Ha! i zde ty sloupy povalené
svědkové jsou sporů člověčích:
lebky vůkol, mechem obalené,
ještěrky se sloní na mečích
zpřerážených, rozmetaných kolem,
motýl těká přilby nad chocholem
rozervaným, kopí trouchnivé
dosud leží v ruce kostlivé.
Nežel, duše, neřestné té hroudy,
veleb spravedlivé boží soudy!
A přec želí, slzu v líce roní,
slzou rozplývám se, slzy syn,
ach! proč měkké slitování do ní
s bolestí svou vdechl Hospodin?