Došel cíle svého. Tady stojí.
Zvedl starý poutník hlavu svoji,
odlesk upomínek ve zracích,
prokmitaly jiskry tam a stíny. –
Šeřilo se. Jako pavučiny
třásně mraků pod nebem se chvěly,
stíny z hlubokých brazd vycházely.
Rozhledl se ještě – naposled.
A pak mlčky těžkou ruku zved,
pokřižoval čelo. Krokem pevným
k vratům došel. Byla zavřena.
Zatlouk pěstí – dutá ozvěna.
Zahleděl se na ně okem hněvným.
„Proč se stavíte mi na odpor?
Závorami zhrdám železnými,
zvoňte jenom vyzývavě jimi,
já dnes přece vejdu, marný vzdor!“
Udeřil svou holí do vrat – volal.
Psi tam jenom vyli v odpověď.
Kéž by mohl v náhlém vzteku teď
rozrazit je silou. Neodolal,
kopl nohou do těch tvrdých vrat,
která nechtěla se otvírat.
Dutý zvuk se rozleh uvnitř dvorem,
ozvaly se hlasy, blíž a blíž,
panská čeleď s hlučným rozhovorem
sbíhala se k vratům. V zámku již
zarachotil klíč a otevírá
pomalu se vráteň. Do tmy ven 
rozlila se záře luceren.
„Kdo to?“ ozvalo se. Údiv zírá
z vytřeštěných očí panské chasy.
Zazlořečil kdosi v zadu kdes.
„Kdo to?“ hněvně opakují hlasy,
pěsť se zvedla někde. Zavyl pes.
Stojí poutník starý. Dokořán
před ním se už vrata otevřela.
V očích jak by se mu rosa chvěla.
„Kdo to?“ – „Já jsem – “ řekl, „já, váš pán!“