Po tvých rumech zírám kalným okem,
rumy, rumy, kam zří pohled můj!
A já nemám nežli nářek svůj
a tu bolest v srdci ve hlubokém.
Zříš ty luhy zarosené mokem? –
Mok ten krev, jež tekla za zdar tvůj.
Žalně, vánku, přes ty pláně duj,
stav se, noho, hřešíš každým krokem!
A ty, krvi, v dávném zakyp valu,
zde to lůžko, na němž zhynul Čech,
než však na vždy ustal jeho dech
neztráceje naděj v smrti žalu,
k tvým, ó slávo, troskám vyslal hlas
táže se, zda z nich se zdvihneš zas? –