Měli. Hana všem těm, kdož to popřít chtějí,
jsou to slepí krtci, čerta rozumějí –
čest a sláva tobě, svatý Václave!
Zaškrtit sic dala máť tvá svoji tchyni
(„svatou“ Ludmilou tu oběť zovem nyní),
a že jednání to bylo nepravé,
snažila se máť tvá odklidit ty vrahy.
A ty, slibný jinoch, světče nám všem drahý,
často při víně jsi ztrávil večery;
ráno pak, když hlava bolela i duše,
zřeli lidé, kterak kníže jejich kluše
k páterům a mnichům, nesa ofěry. –
Za takého rána jednou v Boleslavi
u kostela napad tě tvůj bratřík dravý,
seprali jste se tam – že jich bylo moc,
kteří bratříkovi spěli na pomoc,
vypustil jsi duši pod jich ranami.
Aby klidno bylo mezi stranami,
zbili ještě k tomu tobě věrný lid –
inu, pořádek tu v státě musí být.
Načež bratřík na tvůj trůn hned usedne,
nikde ani ruka už se nezvedne –
zase doklad, k němuž nutno přitakat,
že jsme měli tuze spořádaný stát.
A tak šlo to dále stále spořádaně,
radost má dnes člověk, dívá-li se na ně:
v Přemyslovském rodě bylo v obyčeji
vražditi se čile, zbavovati očí,
někdy mužství, trůnu ovšem nejčastěji,
běhat k Němcům, kde brat na bratra vždy sočí.
A když tak rod knížat, za berany ovce,
Vršovci si vyvraždili Slavníkovce,
na Vršovce padli Přemyslovci zase,
křesťanský stát takto krví zalévá se –
a my stát ten měli – ne jak Asiati,
kde prim hrají vrazi, traviči a kati,
ale spořádaný, jak se tvrdí v sboru
zcela po západoevropejském vzoru.