Den šerý, jesenní, zplál v posled červánkem,
když dole už se tmělo,
hrad starý zahalil v ten závoj růžový
své vráskovité čelo;
dech větru s šelestem v houšt keřů opřel se,
jež divoce tu bují,
a smutné topoly zde tmavé hlavy své
jak v pozdrav ukloňují,
jak v tichém loučení, neb vítr bouřlivý
jim všechno listí střese,
i sadu hradnímu – kdy z nikad k odporu
se hlásky nepovznese –