Na volném prostoru když jeli po náměstí,
tu hrdě vzpřímil se, vzal uzdu, trhl pěstí
a svojí ostruhou hnal koně v pyšný cval, –
však v citu marnivém se věru nenadál,
že v žal se promění tak záhy jeho štěstí!
Chtěl plnit obdivem, kdož spěli kolem něho,
leč komoň vzepjal se – a shodil pána svého
a zbaven otěží ve trysku dále chvátá –
a Petr Gonzalez – pad’ v jámu, plnou bláta...