Mnich Simonetto neměl do sta roků
již daleko; jen s modlitbou a prácí
věk prožil. Pod obočím nasupeným
zrak klopil laskavý, jak hrubou kutnou
kryl srdce vlídné, hovorů ač tvrdých,
jak z balvanů by slovo skoupé lámal.
Jsou duše měkké pod maskou i tuhou
a stydí se, kdy vláční rty jim úsměv,
chví dojetím se hlas, neb jihnou oči.
Mnich Simonetto tří se bál prý vrahů,
jež krátí život: hněvu, mysli trudné
a soustrasti – to zbožná lest jen ovšem,
by otec opat nestavěl ho k fortně:
sic chudí potom roznesli by klášter,
že nezůstal by kámen na kameni,
kdy vrátným u nich byl by Simonetto;
než míti soustrast s kým, vše s chudým dělí
a soustrast mění na družnou s ním radost.
Co matku pochoval, bál pohledu se ženy,
neb anděl smrti chodí po jejich prý boku,
že na svět vešla smrt jen ženy vinou.
Již na něho však anděl smrti čekal.
Mnich večer v zahradě; den zlatě doplál,
zvon Ave duní do modravé noci,
a tichým mírem vlá jí oddech země.
Sám Simonetto hledí k večernici,
jež v parách obzoru se nítí mživě;
ni výzvy nedbá k modlitbě a dumá.
Dech hutní večera v tvar měkkých stínů,
sem krokem sune povolným se blíže,
a země v jaru nově přerytá čpí hroby.
Mnich šeptá: „Miserere mei Deus!“ –
smrt mizíc, hlavou vyčítavě kývá. –
Mnich jindy sprahlou Campagnou jde žízniv.
Ach, daleko má do věčného Říma,
jenž v tetelivých vlnách slunných žehů
se z dálek jeví oásou mu vzdušnou.
V bok skokem smrt. Tu mnich sám vyčítavě:
„Jak žíznivý jdeš vlk! Jsem ovce bludná,
a dravce neleká hůl pastýřova?“ –
Jde k oltáři. Den malováním oken
chrám šeří dosud mdlým jen svitem jitra,
až do prosvitných zažehá se barev.
Co obživuje pod nimi hrou slunce?
Páž vysunuje z oblaků se nebes
a třímá váhu nepodplatných soudů,
kde na mískách jí dvojích výš a dolů
i zločinných i dobrých skutků spory
se kolísají na odhady odměn.
Výr žlutých očí ohromných se vznáší
nad kostrou hubenou, jež pod ramenem
zde nese rakev spuchřelou a lehkou,
co pravá ruka kloubnatá a suchá
knot svíce shasíná. Jde, světu výsměch:
tou nohou deptá zeměkouli prachu
a onou mitru, berlu, korunu a žezlo,
zbroj, knihy, astrolabium a orloj
v kout odkopává k holých kupě hnátů – –
vně pruhu světla sestoupila k mnichu,
jenž po oltáře stupních kráčí k mřížce,
kde k přijímání klečí řada dětí.
Jak ony, jasně vzhlédnul Simonetto:
„Což nejsem silen od obětních darů,
jít ze života do života spásy?“
A dojat blaženě, ač dlaní chvějnou
v ret dětí klade sněžné chleby nebes.
Stín oblak okno ovanul – – Hle, druhé
jak měnou svitů hoří na výjevy:
kde pod palmami sedí Kristus bílý
a na hruď vine bílé tlumy dětí,
co lkající pnou po něm paže touhou
a oči planou nadzemským jim blahem.