Já nevěřil jsem sluchu, v mocném překvapení,
jež nevzbudila slova, spíše slov těch znění,
jsem zvedl hlavu – ve stříbrném čistém hlase
zvuk známý rozeznal jsem – věru – ano, zdá se,
hlas jasný hlasu Klářinu že podobá se.
Probůh, se zlatým vlasem, s leskem modrých očí
hlas lahodný se pojí – hlava se mi točí,
mé srdce trne žasem, leká se a bojí,
cos hrozivého mezi mnou a dámou stojí – 
cit nejistoty traplivé se ve mně vzbudil,
tak silným byl, že k řeči rozhodné mne pudil
a k odpovědi drsné: „Dcerou mojí krevnou
sic Klára není, ale láskou svojí pevnou
ji od malička chráním před zádavou hněvnou,
jíž tvrdý život všecky opuštěné stíhá –
čím dál, tím určitěji víra má se zdvíhá,
že čisté svazky naprostého člověčenství
lze klásti nad veškerá práva pokrevenství,
a myslím –“ Nevím, co bych snad byl ještě řekl,
vzdech žalostivý kdyby mne byl nezalekl –
tu jsem se zarazil – paní z Jesenu zbledla,
své ruce prosebně a odmítavě zvedla
a potácela se a na pohovku sedla.
Již jasně viděl jsem, že ve svém rozčilení
jsem užil příliš pádných slov, jichž třeba není,
že tak jsem mluvil, jako bych si Kláry hájil –
však proč se cizí dáma o nás tolik stará,
čím oba můžeme jí býti, já i Klára?
Tu zasáhla mne výtka z oka znaveného,
stesk žalující na mne úpěnlivě hleděl,
a soucit měkký sestoupil do srdce mého
– jsem nedůtklivým – ano – dech se ve mně tajil,
a omlouval jsem se, jak nejlépe jsem věděl.
Když paní z Jesenu se zotavila, vstala
a trpce usmála se, k dveřím se pak brala,
bych následoval ji, mne tichým hlasem zvala:
„Snad v parku bude lépe, žena vždy je slabou,
vzduch těžký postačí a květin silná vůně,
by mimo nadání se stala mdlou a chabou –
má mysl, pane lesní, zvědavostí stůně,
již vyprávějte, dopřejte jí ukojení,
ač vadou jmína jest, kdo ví, nač dobrou není!“