Když přišel věk pak, kdy se v srdci mém
rozvily neznámé a netušené síly,
a v rozmachu tajemně osudném
se jako perutě kol duše rozkřídlily;
když jejich slavným zavlaním se vzňala
a vichru orkánem se kol mne rozpoutala
nezdolná touha po neznámém cíli:
v tom vichru Tvůj jsem všeho mocnější já tehdy vyslech’ zpěv,
v tom vichru Tvůj jsem všeho jasnější já tehdy uzřel zjev,
že mocně tak jsem zatoužil se pustit strmým letem
v ohnisko sídla Tvého, ve chrám Tvého města –
kudy však široširým světem
by k němu dovedla mě cesta?
Že v lásky touhy svojí pálícím mě žáru
tak mocně zatoužil jsem zjev Tvůj obejmout!
Než, rozpřáh’ náručí, jsem místo pevných tvarů
přeludu prázdno jen a vlastní touhy páru
ucítil, smutný bloud!