A smělým krokem kněžně blíží se,
a Libuša upírá velký zrak,
ten hluboký, jejž nelze vyskoumat,
v němž světlo nebes s nocí pojí se,
na škubající, zbledlou jeho tvář,
a Chrudoš její velebností jat
se zachvěje a mráz mu tělem jde,
a couvá pomalu, jak divá zvěř
před velkým ohněm couvá zmatená.
Třikráte zvedá rukou rouhavou
meč proti čelu, na němž sídlí duch,
a třikrát přemůže ho její zrak,
ten velký, plný snů a paprsků...
A hlava jeho k prsoum kloní se,
strach jímá srdce jeho divoké,
strach nepochopitelný, ohromný,
a Chrudoš zavyje jak šerý vlk,
a prchá z hradu jako proklatec,
a Nynva, bledá jeho zajatá,
ta vzpřímí se, jakoby střásala
sen těžký se sebe, pak upírá
na stopu do prachu, již jeho krok
tam zanechal, svůj smutný, plachý hled
a sleduje ji jako lovčí pes...
Tak volným krokem vyšla z brány ven
a zmizela, jak v noci zmizí stín...