Můj Pane Ježíši, ty znáš můj život,
vždyť ty znáš všecko. Ty znáš trápení mé
za dlouhých nocí, kdy z tmy jejich vstanou
obrazy hrůzy, myšlenky zlé, přísné:
můj Vergil, vím, křtu svátostí jít nemoh
a neznal tebe – je to možno, Jesu,
že v plamenech by pekla hořel nyní?
(Mně bratr Sixtus onehdy tak tvrdil
i otec opat.) Pane Jesu Kriste,
ty lásko věčná, jenž jsi na Golgathě
tak vykoupil vše drahocennou krví,
že místa není, na němž spočinout by
prokletí mohlo, jistě rozevřel jsi
svou náruč jemu, jenž byl právě světcem
zašlého světa, a jenž z lásky tvojí
nes tuchu tebe v čisté svojí duši
a zvěstoval ji v sladkých drahých verších.
Tys jistě i jej přijal do své slávy –
(ne k trůnu svému, vím, tam jiných místo)
však aspoň tam, kde Jeremiáš sídlí,
či Šalamoun a David, otec jeho.
Můj Jesu Kriste, viď, až kývneš duši,
mé bědné duši, aby opustila
důl slz a lkání, viď ty, Slitovníku,
že dovolíš jí, aby prošla místy,
kde miláček můj Vergil v slávě sídlí,
a duše moje popatří v ty tahy
a v mírné oči toho Latinníka
a potom trest dle soudu tvého vezme.
Když očistce muk vyprší pak lhůta,
ty dovolíš mi, sladký Jesu Kriste,
by duše očištěná vejít směla
v ta místa, kde je Jeremiáš prorok,
či Šalamoun a David, otec jeho –
viď, Jesu Kriste, vyplníš mé touhy
a já se ještě víc teď modlit budu,
bych klepal, až mi bude otevřeno...