„Mám vzácnou čest, vám národa zde hlavám
dnes letmo hlásiti (slov květnatých se vzdávám,
by nepředešel mistr náčrtků mě skvostných,
jenž Elysium kouzlil dnech nám o radostných,
kdy Bytost Nevyšší jsme slavili, vzor světu)
že občan náš Houdon – dím: v nadšení a vzletu,
jichž na výsost je schopna umělcova duše! –
zas velké dílo dokončil. Ne obran u předtuše,
že zmije se kdes tají, pokáleti jedem
on čemu oddán jest, ač vida krás jen hledem.
Jest někdo umělcem a věčně mluví o sobě,
co vytvořil, co tvoří, jaký význam toho.
Též občan Ludvík Capet honil zvěře mnoho,
sám sebe maluje si v Oriona podobě...
Jest jiný umělcem a díla mlčky tvoří;
viz, chápej, k jevu krás – co hasne v něm, co hoří!
Houdon! Hle, mramor velký v jeho čeká dílně,
jenž o lásce nám k vlasti krásou mluví sdílně,
ač němá socha jen. Jest velebná to žena,
jež hledí do dálek, kde rdí se Věku změna;
jí v ruce posvátná už rozvinuta blána,
kam odevěčná práva člověka jsou psána.
Toť krásná Svoboda, jež dumá nad Ústavou!
Ne sochař rukou, dlátem – srdcem, duší, hlavou
div tvořil občan, občan náš, Houdon! Mnou prosí:
(mně z jeho skromnosti zrak dojetím se rosí)
Buď vaší blahovůlí větší díla sláva
a přijmi Konvent ctný, co občan darem dává!“