Loď vzbouřena je proti Kolumbovi.
„Tys vyvábil nás nadějnými slovy
a slibováním, jak nám budeš vděčným,
a teď nás táhneš mořem nekonečným
vstříc smrti z hladu! Vrať se hned v tu dobu,
než svrhneme tě do vodního hrobu!“
Tak zuřil zástup. Kolumbus jim vece:
„„Já ve výpočtu neklamu se přece!
Jen buďte mužni, víru mějte pevnou
a země záhy stane se nám zjevnou!““
A oni na to: „Měj si lhůtu denní!
Však nesplní-li se tvé chlacholení,
pak pomstíme se na tvé hlavě bědné!“ –
Den zašel zvolna, noční temno bledne –
již na nebesích zoře prosvitává. –
Dav lodníkův se hrne, jako láva
a jako bouře v horách dutě hřmící.
„Skloň ke smrti svou hlavu mudrující,
a kaj se z hříchu!“ Kolumbus si klekl,
a k nebi vzhlídnuv, odhodlaně řekl:
„„Když nemám dojíť cíle touženého,
buď, Pane dobrý, spásou lidu mého!““
Tři sáhli po něm, zírajíce temně.
V tom se stěžně hlas zazněl: „Země, země!“
Štít slunce vyplul nade světem novým,
a mužstvo padlo k nohám Kolumbovým.
Jas ranní zoře ozářil mu čelo,
a „Země, země!“ ze všech hrdel znělo.