Összemegy a két hős, valamint megy két him oroszlán
Föltátott szájjal, s szikrázó szörnyü szemekkel
Afrika pusztáján egymásnak; mindenik égvén
A közös egy nőért rettentő szerelemében,
Most a féltésnek riadó tüze víadalomra
Keltvén dűheiket, földhez gyökerezve megállnak
Elsőbben, majd megcsóválván a fene farkot,
S testeiket meghajlítván egymásra rohannak,
‘Tépik körmeik a földet, megtépik a bojtot
Egymáson, s iszonyú fogaik koczczanva kicsengnek.
Igy egymásra rohant a két hős, szörnyü haraggal
Megcsóválván a suhogó két szálfai dárdát.
És ámulva megállt minden, ki látta; elámult
A haladó nap is égi után helytállva maradván,
Míg a két viadalmas hősnek tartana harcza.
Elsőbben kidobá Gara bán a szálfai dárdát,
S az rohanó ölyüként becsapott nagy Hunyady János
Ércz-paizsára, s kifúrván azt benn függe hegyével.
Ám Hunyady mint a méhész sokszorta lerázza
Ujjáról, hova fullánkjait belefúrta, a méhet;
Úgy megrázta kemény paizsát s elhulla a dárda.
Mostan azonban erős karral maga sújtja vasát ki
S míg az a hig levegőt szögné, fölszóla az éghöz:
«Istene honnomnak! hagyd megbüntetnem a gőgös
Visszavonót, hagyd, Istenem, őt meggyőzni karomnak.
Hogy kiki irtózzék, késő százaknak utána
Irtózzék attól, ki gonosz pártokra hasonlott,
S gőgének rokonok vérével fest vala szobrot.»