Ticho bylo na souvrati.
Svítalo. Zhas’ rej a kvas,
světýlka se odhoupala,
do slatiny pokapala,
z mhy jen v dálce houkal hlas,
přeskakuje různým směrem
dál a blíže po nivě,
Hejkal spěl to k lesu šerem,
pokřikoval šálivě.
Křižovatka pusta ztichla,
křemelím se bělela,
nočních mur z ní tlupa zrychla
při zemi pryč letěla.
Stebélka tu nezlomeno,
kámen leží netknutě,
šedou rosou pokropeno
kvítí stojíc nehnutě
čeká slunce, – známky není
po kvasu a rozvášnění,
po úkladu temných sil,
jenž zde v noci smluven byl.