Šeřilo se. V šarlatové
lůžko zlaté slunce kleslo,
když teprve Samaritán
dospěl k prahu svého domu
a s pomocí ženy svojí
snesl kupce s hřbetu osla,
by jej přijal pod svou střechu.
A když trochu jídla skytl
kupci, jenž je mlčky požil,
načež v těžký spánek padl,
– vyšel Samaritán s ženou
před prah domu, by s ní všechno,
co byl cestou shlédl, sdělil.
Když důkladně vypověděl,
jak Joela našel v lese
raněného, bez pomoci
ležet poblíž kupy mrtvol,
dodal: „Rci, je smrt snad trestem
za hříchy, jež páchali jsme?
Ne, smrt je spíš vykoupením
z bludného života kruhu.
Trestem může být jen život...
Proto vzal jsem raněného
v dům svůj, abych vyléčil jej,
načež ať se vrátí domů,
kde jej čeká vnadná žena,
černovlasá krasavice
svůdných očí, plných ňader,
chovajíc na klíně synka,
v cizím lůžku zplozeného.