Proud labský zatím dále břehy podemílá.
Je hrůzná jeho práce, děsná jeho síla –
a zločinné se Labe tajně raduje,
když pokrytý břeh zvolna do vln se mu kácí.
Tu v hloubi zahučí to a vír zpěněný
divoce roztočí se, – v něm se rychle ztrácí
květ luční s kolmým břehem spolu stržený.
Dál klidně ubírá se řeka lupu lačná
a v jejich kalných vlnách zrcadlí se mračna
i ptactvo, které v hejnech přes oblohu pluje,
i vážka, která s břehu na břeh poletuje.
V nich shlížejí se v dumách staré topoly
i olše podemletá, visíc nade hloubi,
vrb řada, která v lukách místem břehy vroubí,
je chráníc proti proudům a jich svévoli.
A z houští zde a onde lidské tváře hledí. –
To rybák nehnutě tam nade břehem sedí,
prut dlouhý v rukou drže, brvou nehne ani, –
tvář jeho opálená, pot vyvstává na ní,
roj komárů kol bzučí, ssaje jeho krev.
On nebrání se, mlčí, neví, co je hněv, – –
tak sedět život celý, svatým byl by věru!