Náhle se před ním zablesklo světlo,
došel až na kraj pustého lesa,
kde k řece divé stráň příkrá klesá.
Zde tisíc keřů a travin kvetlo,
tu a tam bříza pnula se vzhůru,
na odiv stavíc bělostnou kůru.
Ve křoví slavík klokotal zticha.
Měsíc plál jasně. – Nad příkrou strání
myslivec stanul a s horkých skrání
pot utřel rukou, volněji dýchá,
jakoby lesní byl ho stín dusil.
Slavíčí píseň ve křoví ztichla. –
V náručí jeho dívčina vzdychla. –
Marně však na ni promluvit zkusil, –
v náručí jeho bez ducha leží. –