Ani tím květem hebounkým
netkni se rukou mých v hněvu,
sice bych v pláči na sto let
na lesní přešla zas děvu.“
Slíbil hoch, juž ho objala,
toužně se líbá ret dvojí,
a čtyři oči blaženstvím
zářily ztemnělou chvojí. –