Vše urovná se, vše se hladce skončí.
To duchů zvíření jest pomíjivé,
jest pouze blahodárným jarním deštěm,
jenž svlaží půdu, potom tiše zmizí.
Mirabeau doufá, a ti druzí páni
z Constituanty vzdělaní jsou, mírní –
z takových duší nikdy nevyšlehne
bouř zkázonosná. Přicházejí houfně,
když jour je u nás, ráda naslouchávám
hovorům jejich rozšafným a vtipným,
a s toho stanoviska jinak jeví
se dějin běh, jež teď se rozvinují
našemu zraku. Mirabeau se ondy
o panu z Robespierrů nám zmínil
význačným tonem: pán ten v shromáždění
prý posměch za každý svůj návrh klidí,
však nezastrašen kráčí vytrvale
svou cestou dál a v posled cíle dojde,
neb z lidí řídkých jedním jest, jenž věří
vše, o čem mluví. Je prý filosofem
a snílkem trochu, celkem tedy mužem
snů Platonových. Žádoucno je tedy,
by taký člověk záhy vlivu nabyl.