Jako zlobnou vosou bodnut těmi slovy
povyspělý vnuk, žák zdárný převýchovy,
drsně přetrhl nit řeči kmetovy:
„Jaký mor vás děsí, děde bláhový?
Či jen rozmarně a řízně vtipkujete?
Vždyť náš národ zdravím kypí jen a kvete,
zdatně šosáctví a tmářství tíhu střásá
a jak obrozený fénix blahem jásá;
až se ještě zdaří rovné dělení,
budeme jak v ráji v Čechách blaženi.
Také mor nechť přijde, nejsme zaostalí,
bychom k obrazům se babsky utíkali;
skvěle vrcholící neomylná věda
nám ni příštím bídně zahynouti nedá,
jedním rázem zničí škodné bacily.“