Ostatky světcovy ve zlaté rakvi odpočívají,
lucerny třpytící se jako hvězdy nad ní splývají...
Veliký Ivan Cár tam v přítmí
deváté kaple klečí sám
hledící do soumraku očima, jež do zděšení vidí,
nehybný, jak by z kamene byl vytesán,
zbloudilý přízrak, jemuž krev, již prolil, prýští z vlastních ran,
řekami plní moře, zem ji vssává, obzor jí se opojuje,
žhne mezi ledovci a nachově ku hvězdnatému nebi stoupá,
zoufalým tempem v každou slavnost, v štěstí zasahuje
a srdce pyšně v trýznících svých vlnách koupá.