Oh, jak je krásně! Blankyt čistý
v dol modře kmitá snítek listy,
a léta dech vlá nad zahradou, –
však luzné sny se v hlavu kradou
a zvolna hruď jich milým vínem
se opíjí, jak vrby stínem.
V tom po pěšině rychle kolem
šla dívka s bílým parasolem...
V ráz ohlédám se maně za ní –
tak náhle přišla, z nenadání,
a jemně, jak šum vodotrysku
jí kročej zazněl sotva v písku
šat zavlál, jenž kryl tílko její – –
a juž mi znikla do alejí,
zkad v modravé jen bezů hloubi
jak hvězda bílá s nebes loubí
svých paprsků u drobném kolu
plá zjev jejího parasolu!