Zas přešly roky. Nový Křtitel přišel
a k novým zobrazením nutil ruce.
Muž ještě v síle, vážný, mlčenlivý,
jenž kloní hlavu ne tak časů tíží
jak myšlenkami. Jistě byla mrtva
už matka jeho jako máti moje
a jistě také jeho povolání
mu těžké bylo, jak mně časem moje.
Neb když se slunce bylo překlonilo
polednem žití, člověk ptát se začne,
zda dílo jeho bude dílem dobrým:
vždyť stál a cestu ukazoval jiným
a prací tou byl zabrán, že své duše
nevzpomněl ani. Pochyby též přijdou
nad vlastní silou, nad schopnostmi prstů
a poslušností jejich, neboť často
stín toho nedovedou vyjádřiti,
co duše vidí. A ty chvíle nejsou
a nebyly mi útěchou a štěstím.
Já tenkrát z Říma přišel, kde jsem viděl
přemnohé věci, které vynutily
mi němý úžas. Nerouhám se nijak
a v pokoře jsem vděčen lásce boží,
že dovolila, bych ji oslavoval,
jak dovedly mé síly a mé ruce –
však nedal Bůh nám sebe a své svaté
tak oslaviti, jako přáno bylo
pohanským mužům modly svoje slavit.
Já dlouho prohlížel ty práce jejich
a – Bůh mi odpusť – očima se klaněl
těm bílým tělům, dokud svědomí hlas
mně, křesťanu, tak činit nezakázal.
A potom aspoň hlavice jsem kreslil
zvrácených sloupů, umné ornamenty,
jež v plochách bílých trosek ničí deště
a soudy časů. Kreslil jsem a začal
srovnávat práci svoji dosavadní,
své schopnosti a síly k pracím příštím
s výtvory oněch starodávných časů –
a tu se Řím stal očistcem mé duši
a já jsem trpěl jako nikdy v žití.
Já musil odejít co nejrychleji,
chtěl-li jsem vůbec ještě pracovati.
A dlouho potom z mramoru a bronzu
jsem reliefy tvořil, ne, bych dostih
těch vzorů římských, ale bych sám sobě
dokázal, že jich dostihnouti nelze
a ztlumil tesknou žízeň duše svojí.
Tak Bůh mě ráčil vrátit kruhu mému
a soudům našich dní a našich lidí.
Ti spokojeni s výtvory jsou mými,
však já vím, že vše mohlo býti jinak...