Jak byla slavná. Od onoho dne,
kdy po prvé svou Carmen zpívala,
byl její život drahou vítěznou
po celém světě. Jako královnu
ji Paříž vítala i Petrohrad.
Plakáty pestré v městech na rozích,
na sloupech příchod její hlásaly
a všude na sta reklam světelných
v rozměrech obrovitých noční tmou
šířilo její obraz. V hledišti
v dny představení lóže jiskřily
záblesky démantů a safírů
a po aktech vždy celé jeviště
se proměnilo v pestrou zahradu,
co košů s květy, kytic bylo tam.
A milionáři a knížata
u dveří její šatny čekali
jak žebráci a venku zástupy
před vchodem divadla se tísnily,
by ještě na chvíli ji spatřily,
než odjede v svém autu nádherném,
svítícím uvnitř rudým hedvábím
jak vášeň zlověstným. Co pověstí
se šířilo o jejím životě;
tři princové, prý, pro ni ztratili
svůj život v souboji a jiných šest
s ní prohýřilo celé jmění své.
Jak plamen byla, zhoubu šířící
a jako vítr nestálá. Hned přízní
kde koho dařila a její lásky
si získal cikán nebo dobrodruh,
a jindy smaragdová čelenka,
knížectví celé sotva stačily,
by dovolila dárci políbit
svých prstů špičky. Jako zchvácena
nějakým vnitřním vichrem, závratí,
do víru života se vrhala,
do jeho radovánek bouřlivých,
slavností, plesů, květinových kors,
jež končívaly nočním hýřením
a rozbíjením křišťálových číší.
To bylo jako tisíc jedna noc
jazzbandů, karnevalů opojných,
ze kterých odcházela pohaslá
a nalomená. Po probděných nocích
na loži spočívala znavena
s očima mdlýma, hlavou zmučenou,
s tlukoucím srdcem, strhanými nervy.
Častěji byla nyní nucena
odříkat představení. Její hlas,
ten čarodějný, pohádkový hlas,
jenž jarem kvetl, svítil perletí
tropických modrých motýlů, ten hlas
pozbýval krásy své a svého lesku.
Teď teprv její krok se zarazil
na samém kraji temné propasti,
do které pohlédnout se děsila:
úplná ztráta hlasu. Nezbývalo,
než podrobit se radám lékaře,
jenž nařídil co nejrychlejší odjezd
do oněch modrých, tichých údolí,
kde kvetou oranže a marhaníky.