Oba své ruce vzhůru vzpínají,
nebesa dobývají proseb silou,
ženu až unavením zemdlenou
naděje sen byl pojal v náruč milou.
Bořek však ještě vrhá lávu slov,
útroby jeho jsou jak žhavé chmury;
řítí se bleskové z nich k obloze
odměnou vichrům, valícím se s hůry.
Vichřice, rachot vozů železných,
skolení psů a cháty otřesení,
všechno se pojí v jednu divou směs –
z modlitby vytrhnouť jej však s to není.