Však chvílku trvaly jen rozpaky,
kdy Hanuš u veselý vypuk smích:
„Tvé Alexeji v čele zámraky
ti sluší, jako jarním luhům sníh!
Že nejsi posud ještě jinaký,
než’s býval před lety, zřím jasně z nich.
tys posud onen snílek, poeta
jenž všude růže vidí, upletá.
Však nemrač se, já upřímně to dím,
a neboj se, vždy stejným k tobě budu.
Nad netečníky hlavou pohodím,
vždyť ve světě jsem našel tolik bludu,
že střízlivostí lépe pochodím.
Nuž nech se obejmout a pojďme již –
a vyprávěj – nu co tak na mne zříš?“