„Hle! tu člověk drzý, loupeživý
v lidské krvi omočiv svůj spár
zákon vepsal pochmurný a divý
na osličí kůže bídný cár.
Sobě vavřínů a révy sklizeň,
trní bratrům ve vlas zavíjel,
neuhasiv bitvou krve žízeň,
práva mečem lidi zabíjel.
Vejdi do plamenů, pekla bullo!
s tebou vše, co zákonem kdy slulo!
Nad knihami řádů, pergamény,
nad pečetí, znaků titěrou
z lidské hrudi zákon bezezměnný
neúmornou září literou.
Pronikajíť věčné jeho blesky
řízy soudcovské i práva desky,
jimiž bláhovec jej zastínil.
Běda tomu, kdo se provinil
proti svatým jeho přikázáním!
Z každé šlépěje za jeho mez
vylíhly se hlízy s moru váním,
chorob hejno, lítý smrti běs.
Než, kdo věrnou pravicí jej svírá,
věčně blažen, nikdy neumírá!
Jak to roucho, jež mi bedra tíží,
odvrhuju lichý mrav a stud;
nad zlomenou řádu, práva mříží
rozepni svá křídla božský pud.
Co ten velí, právo jest a svato,
jím se v Eden proměňuje svět,
člověčenství dechem jeho vzňato
v tisícerý rozvíjí se květ.
Bludu dílo zasvětíme zkáze:
víru lichou, mravy, zákony,
majetek – ty mrzké lupu hráze –
okov rabů, stavů přepony.
Přes oltáře, trůny zapálené,
vymýtěný modloslužby háj,
společnosti sloupy povalené –
vrátíme se v dávný lidstva ráj.
Jako fénix nad popelem věků
vzplane člověk ve prvotním vděku!
Nebude ni rabů ani pánů,
bohatých ni chudých údělů,
nebude ni vlastních, cizích lánů,
nebude ni chotí, manželů.
Bratří, sestry! rozzvučí se kolem
lásky hymnem blahým, pověčným,
svět nás všechněch velkým bude stolem
i též ložem bude společným!“