„Co? šílí? Možná!“ pravím, – „nechať jde si,
ten její vzdor mne věru nepoděsí.
Je stará, – stará – – Musím najít hosty!“ –
A rychlým krokem přejdu pokoj, – druhý. – – –
Jak příbytek můj chudý je a prostý!
Tu prach se zvedá nedbalostí sluhy,
na stěnách křivo každý obraz visí
a na pohovkách, na stolech se válí
mé knihy, dýmky, péra, časopisy
a paní Berta místo dříví pálí
mně „Musejníka“, myslím, zimu celou. –
Teď otevírám s tváří uzardělou
poslední dveře: Stanu rozpačitý. – –