A pak se šlo. Den zahalen byl mlhou,
rty přimrzaly, v lebkách tuh nám mozek,
až metelice spustila se náhle
a bičovala obličeje naše.
A my jsme šli – ne, my se potáceli
jak stíny bezmocné v tom bílém chumlu;
když padl někdo – nikdo neohled se,
vždyť těžko říci, zda kdo vůbec myslil,
vždyť v hlavě bylo studeno a pusto,
hned hlucho, hned zas různých zvuků plno:
povely trubek, dalekých zvuk zvonů,
hučení proudů, tony jemné hudby,
dusoty kopyt, pění skřivánkovo,
děl dunění – co mžikavý zrak hledal
jen pudem sled před námi jdoucích houfů,
by nezabloudil. Bez signálů někde
se zastavila potom špice vojska
a druzí docházeli jako ovce –
a to byl odech. Zaplály pak ohně
a ožil jazyk. Staří vousáčové
od pyramid a Slavkova a Jeny
hlasitě kleli na Rusko a mrazy
a hlavně na malého Caporala.
Těch vzpomnělo se, kdož nám padli cestou.
Třel obličej se, dupalo se o zem,
ten onen šel a ukrad někde koně,
krev chytala se v naše polní kotle
a vařila se. A zas šlo se dále –
jen pryč, jen pryč z té zmaruplné země!
Kozáci často zakroužili kolem,
zahvízdly kule, sahali jsme k puškám
a vraceli jim olověný pozdrav,
až vzdálili se. Vše se uvolnilo
a promíchalo: nebylo už pluků,
divisí, brigad, přestal signál bubnů
a přestal budíček i rozkaz přestal.
Šel každý, jak chtěl, šel i kam mu libo
a chtěl-li zůstat, nebránil mu nikdo.
Styk kamarádský přestal, s nedůvěrou
druh zíral nyní k bývalému druhu,
a vědět o něm, že má kdes kus chleba –
to stálo život. Tohleto jsem zažil:
stojíme zase jednou v mrazné pláni,
den zašeřen už, náhle zavadí mi
cos o čich, jako vzácná vůně chleba –
já obrátím se – v kožichu tu kdosi –
chci na něm kousek – zapře – chci mu platit –
i zapře opět – rozpálím se vztekem
a vrazím jemu kolbou do kožichu –
hle, chleba vypad, celý pecen chleba!
Já skočím po něm, ale předešli mě,
už vidím jenom klubko lidí, pěstí –
a náhle vynoří se ruka s chlebem
a člověk vstane, střásá druhé, prchá –
my všichni za ním – jako psi jsme vyli –
ví bůh, kam utek a zda měl co z toho...