Byl sladký čas, kdy hory dštily mstem
a stromové se k zemi shýbali
pod tíhou pestrých darů jeseně,
kdy zahrada, kdy pole, vinohrad
jen zpěvem hlaholily, smíchem žen
a mužů nevázanou radostí.
Za každou révou zářil temný zrak
pln bujnosti, jak démant jiskřící,
jak hvězda plál pod brvou smědých děv
pln snivosti a rozjařoval krev,
víc ještě snad než medosladký mest,
jenž jemným tlakem rukou čarovných
se z hroznů zlatých lil co rudý tok
do číší těch, kdož duši nořili
do moře blesků očí vinařek.