Slunci, jež spočinutí zraků mých v dálce rozválo vichřicí žhavého plání,
nocím, když roztesknily se písněmi předvěkých nocí a zajatých duší,
i snům, když uraženy jásotem polibků od loží milenců prchly
a čekajíce, až lítost jim otevře dveře, bloudily v zahradách vůní.
Unavila jsem se množstvím pohledů, které jsem vyslala k slavnostem hvězd
a které pro nesmírnou dálku se už nevrátí ke mně na této zemi.
Odpovídala jsem výkřikům, jež nad hlavami spících národů letí, modlitby Velkých,
oblaky věčného slunce, jež od věků do věků houstnou a táhnou nad osením duší
a nesou vláhu budoucím neznámým květům a západům purpurné záře.
Větry dávaly dech svůj mému odpovídání a vlály mým šatem jak křídly
a pološera kroužila nebeskými vůněmi nad mými nápoji z pozemských zdrojů.
Když jsem se sklonila k věcím, svůj vlastní obraz jsem v nesčetných reflexech zřela,
podobna svíci, jež uprostřed do úhlů složených zrcadel zažíhá lustry tisíce ramen
a v klamných hlubinách magických perspektiv tisíckrát najednou hasne.