V dávném, uplynulém věku,
Brzo po stvoření světa,
Čas a Věčnost porodily Mladá leta;
A když se ponejprv louka rozlistila,
Když se první rozevíral růže květ,
Tenkráte se Láska narodila,
Dcera jemná mladých let.
Tajná Láska porodila Řevnivost,
A po blahu lidském bylo veta!
Nebo tato, ještě dítko, ježto Láska kojí,
Vraždí – ukrutnice! – vlastní matku svoji.
Tak to bylo, hle, již od počátku světa;
Tak to jest; a lidským osudem
Tak to bude, až tu více nebudem.