„Kolikkrát, ó meči, drtit strachem,
smrtí, mstou, ti bylo podílem,
že se skvěl tvůj bodec krve nachem,
jak teď sněhobílým motýlem?
Kolikkrát jsi projel srdcem vroucím,
proklál v prsou štěstí, mladosť, lásku,
jak zde vnikáš nyní ostřím skvoucím
v slunnou záři, v zlatou světla pásku?
Z přílbic železných i tvrdších hlav
vykřesal jsi stokrát jisker dav
hojnější než lesklých mušek vír,
jenž tě bez bázně teď obletuje!
Děsils říše, hubils moc a mír,
kácel’s blaho lidské v bezdné sluje,
planul’s v moři slz a v dědin žáru
pod kalicha, pode kříže znakem,
pod prapory, z nichž teď hrstky cárů
dějepravec chladným zkoumá zrakem!
Kolikkrát jsi v naježeném lese
oštěpů a sudlic, v houšti střel,
v dýmu bleskem hýřil v divém plese,
kdež tví druzi jako r je včel
žíhadla svých bodců vráželi
v statisíce nepřátelských těl!
Zřím tě v houfu kopí, arkebuz,
v seči, v ohni kusů, v šípů dešti;
trouby, ržání v rudé nebe vřeští,
zdivo padá, ječí vřava hrůz,
v podobách div lidských vůkol běsi
vraždí a mrou s kvílem pod kolesy.
A kde pobyl’s, všude zpustlá lada,
nahý sirotek a vdova mladá,
všude hlad a kletby, pláč a trosky!
Všude v trýzni zoufání a muk
neskonalá oběť tobě padá,
za niž rdí se, za niž chví se vnuk.
Vše to připomínáš hlasně dosti,
němý jazyku ty minulosti;
nuže, mluv jen dál a neuskoč
otázce, jež křídlem zavadila
jako motýl o tvůj břitký hrot!
Dráha tvoje – krvavý to brod,
ale kam se všecka krev ta vlila?
Tolik bojů, ale mluv též: proč?
Dosáhl’s kdy obětí svou cíle?“