Dívka byla andělského těla,
vždyť ji zná ta duše strastmi vzňatá:
mír jí zářil z panenského čela,
po šíji pak vlasů tíže zlatá
řinula se od temene k zadu
slunce sytým proudem vodopádu.
Z řetízků kol šíje koncův obou,
spjatých v jedno, zlatý peníz splýval,
snad by úsvit cudných ňader skrýval
nepokrytý jemnou roušky zdobou.
Viny prosté oko k němu zřelo,
a na rtíku rozpuknutém květu
při cherubím outlé duše vzletu
slovo vroucí útěchy se chvělo.
V noci žalů temné, nekonečné,
tiché její oko hvězdou svítí
povždy víc, že mrak se v zlato nítí,
stříbrem teče veltok dráhy mléčné,
až konečně ruka ruku hledá,
a juž usmívavě, klidně, tiše
z příšerného živlu výš a výše
rozželenou duši vůdce zvedá.