Při jasném svitu hvězd však viděla,
že Dajnas mrtev. Žal tu zlomil ji
jak vítr květ, a padla do mdloby,
a stará máť, když nad ní plakala
u lože klečící, tu pravila:
,Juž nermuť se, ty stará moje máť!
Dům věčný vystavte mi, skryju tam
tvář před sluncem, ať jiné těší svit
ten jeho svatý. Obuv dejte mi,
na dalekou já vydávám se pouť!
Jdu na hosty, odkud se nevrátím!‘