Byl strašný císař v okamžiku tom,
krev zalila mu oči, pozdvihl,
jak udeřiti kdyby syna chtěl,
své mocné ruce, nastal velký ruch
a Lovis zbledl, náhle odvaha
mu klesala, jak před příšerou couv’
před otcem svým, jenž zdál se zuřivým,
a odvrátil svou od oltáře tvář.
Tu naposled v svém žití propukl
v hněv slepý, zhoubný jako živlů hněv,
na trůnu vzpřímen, Karel Veliký
a zařval jako divý pouště lev:
„To není syn můj, tento zbabělec!
Přec nevěrná mi byla Sibyla!
Ni krůpěj nemá v žilách krve mé
ten bledý hoch! On couvá, bojí se
té požárové, rudé koruny,
jež boj mu připomíná krvavý!
Hoj, odveďte ho! Rychle, oblečte
jej v mnicha háv a vlasy stříhejte
mu dlouhé, plavé! Ať je zvoníkem
kdes v klášteře, kde hanbu pochová
svou neslýchanou a svou zbabělost.“