Tvé slovo, řeč tvá budiž skoupá!
Viz, v moři medusa se houpá,
tu žlutá, onde fijalová,
tu modrá v hlubině se schová.
Když vynoří se, vlna chytí
a vymrští ji v písek na ven –
tu leží rosol lesku zbaven
a v žáru slunce hyne žití,
a lesklá bytost čpí a hnije
a písek mrtvou brzo kryje.
Tak city, jež v tvé duše hloubi
si hrajou, lesknou se a snoubí,
nech žíti v oné blahé tůni;
když řeč, jež jako vlna běží,
je vrhne v písek na pobřeží,
zahynou, shnijí na výsluní.