V košiličce běloskvoucí,
boso kráčí v poli sněžném,
modrých oček pohled vroucí
sladce září v líčku něžném.
Jest to pravdou? Nevím ani, –
jest mi divno, jest mi vrátko;
k zemi se má hlava klaní,
zbožně vítám Jezulátko.
„Hlas tvůj volal“, vece dítě,
„slyšelo jsem tvoje slova,
moje světla provodí tě,
bludná duše, do domova!
Neboť táž je cesta naše:
do Čech nesu nadělení.
Pojď jen směle, nehleď plaše. –
či tvůj domov tam snad není?“
Věru byl můj pohled plachý
udivením, žasem pravým!
Pravdu říci váhám strachy,
ale přece – přece pravím:
„Jezulátko nejsvětější,
to že Čechům nadělení?
Ale zdaž je ukonejší,
když nic na tom stromku není?
Svíčiček tu věru mnoho
jako hvězdic v nebes hůře,
ale věru kromě toho
ani co by zoblo kuře.“