Co kdy člověk dechl štetcem
Z prachu země vznešen světcem,
K výši – nebi pohled krásný
urvav podal v život bídný,
V život pustý lidem těchu,
Věčnosť sobě v smrti dechu,
Dýše tím hled tváře klidný.
Jak háv luny nebem bludné
Kol se čela bělostného
Kadeř vine – mluví z něho
Něhou vroucí, v kráse svůdné.
Čelo – témě hory sněžné,
K níž se oblak šedý tulí
Větru svěřen v hravou zvůli
A ta kadeř vlně běžné.
Nebem hledí lazur oka,
Kdy je jaro znovu sklene,
Obraz duše roztoužené
Vstoupá srdce ze hluboka;
Brány jsou to dávna ráje,
Při nich lidstvo zbloudíc zmírá,
Jež jen láska otevírá,
Z nich jen ona blaho ssaje;
Byť i v slzách, přec tak sladké,
Jak jsou rosné kapky kvítku,
Matčina jak slza dítku,
Upadne-li v líce hladké
K ňadrům štěstí přivinuté.
Němý ret a pln tak písně,
V niž by propuk touhu vysně,
Jako v nebe vyklenuté
Přeplněnou hruď si zvedá
Ptáče zpěvné. – Touží k výši
Ňadra dívky, a zas tiší
Touhu bázní – v líci bledá
Čelo v zadumání klade
V dlaně bílé, k skále chladné,
Kadeří jen vlna vládne,
Záhad roje duši mladé.