Chmurně cválá Hasan renegát
nad vlastním snad otcem konat soud
mečem, ohněm, – paša velí! –
– Tiše
nad krajinou stín se zavíjí.
Tvrdě zíral Hasan dosavád
až, kde právě letmo pomíjí
známý luh – tu schoulena a nízka
v kapce slzy kmitla se mu víska
s rodnou starou chatou... Bodl koně, -
mizí s tlupou v šeré noci cloně.