Již dávno tomu“ – kleslým pravil hlasem,
„ach, myslím, že už celý lidský věk!
však v tento pokoj zabloudím-li časem,
vždy na ten obraz hlednu mimoděk.
Hle, její velké modrojasné oči,
kamkoli kročíš, za tebou se točí,
jak o soustrasť by prosily tě tiše, –
či jak by kohos hledaly tu spíše.