A zas čte drahý list ten znova.
Jak nevýslovně sladce zní
ta všecka jeho vřelá slova,
jak šumí milým echem v ní.
Ó chtěla by zde duši míti
jen jednu duši přátelskou,
na jejíž hrudi povědíti
by mohla sladkou tíseň svou
a zaplakat – – – ach, máti drahou...
– a zdvihá, zarosený vlahou
zrak k obrazu, kam denně dává
ty nejvonnější květiny,
tam na ni hledí drahá hlava,
ty něžné oči matčiny
se točit po ní vždycky zdají,
když přecházívá, v pokoji –
a hle, dnes účastenstvím plají,
ó matička dnes všecko ví
a jistě z hrobu žehná jí...