Západ zhasl, – tmí se velebně.
K odpočinku na balvany v kruhu
na chvíli se skupil malebně
smělý hlouček bojechtivých druhů.
Nad táborem jich, jak nad svými tam dětmi
onen starješina jezerní,
mohutný svůj obrys noří ze tmy
zasmušilý obr severní,
s brvím vážným, jež se jínovatí,
s chladných dálek sněhem na svých skráních,
s klidným okem, zvyklým prodlévati
zamyšleně na nesmírných pláních,
sivě vlahým, jako moře v šeru,
nad nímž hvězdy plují po severu.
Jemu pyšný Srbín po boku
mračně krotí nedočkavé vzdory,
prahna v prvý zápas, k útoku!
Při něm křepký junák Černé Hory,
jehož pohled úžlabími skal
Turku v sled se stokrát prosmýkal,
ana s pohledem se bleskla střela,
jak by z jiskry oka, z duše vyletěla!
Onde Polák, s jízvou na temeni,
v oku vpadlém sopky temný jícen,
v čele tvrdém brázdy utrpení,
ale v ruce zbraň, – a mstitel v srdci zlícen!
Různokrajné s nimi se tu hostí
slovanského kmene letorosti,
v bujném květu odervané k jihu
čaromocnou zvěstí o volnosti,
ježto letíc, báječný co noh,
na svých křídlech unesla je v mihu.