Nu, odpustili pak mu přeci –
to jméno měl již – do svých hor
když, tlumok plný na své pleci,
se vrátil muž jak pevný svor.
Jak tenkrát Bóža, radost v zraku,
jen plaše šlehla po širáku
a utekla mu v dívčím studu
až na sad, kde ji v náruč chyt’
a šeptal: „Čekej, tvůj jen budu!“
jak vzplanul v něm ten starý cit,
jak v duši vstal mu starý sen.
Ó, byl to krásný, zlatý den!