A mu na to hospodyně soudná:
„Já abych ti radila – já, žena,
na jíž radu nedává se nikdy?
žena – dlouhé vlasy, krátký rozum!
Nechť! Když žádáš, slyš tedy, co radím!
Před bohem-tě hřích to neodpustný,
před lidmi stud veliký a hanba
panenskému překážeti štěstí,
uvězněnou v rodu nechat děvu.
A čeho se bát tu, proč se rmoutit?
Že ti syna zohyzdila chrásta
a že ti to přátelé snad vytknou?
Ani slova neřeknou ti proto;
nebo svárům každý rád se uhne!
Pro všechno však, svárů-li se bojíš
s přátely, tož, hospodáři, poslyš!
Svatebníků slíbils přivést tisíc;
zvi tedy a veď jich dva tisíce!
Z nejstatnějších nejstatnější vyber,
vybraným též vybrané dej oře!
Plna nám věž zlata, plna statků,
obilnice plna bílé pšenky,
sklepy plny třiletého vína, –
chvála bohu, máme nač je pozvat!
Až pak přijdeš k Latincům a shlédnou
svatebníků při tobě tu sílu: –
ať je Maksim slepé třebas klouče,
proň se s tebou nedají přec do pře;
neřeknou nic, nevěstu ti dají.
Pročež, pane, svatebníky pozvi,
za děvou jeď, nic už nepřemýšlej!“