Tu paní Alena se zarděla,
jak bleskem v duchu jejím zakmitla
ta zlatá síň na hradě, obraz ten,
za kterým v temnu v kupách leželo
to zlato, jiskřící se kameny,
a zraky krásné paní s obrazu
tak plny hněvu na ni svítily,
že zakryla si dlaní rychle tvář.
Bez slova z síně vyšla, její zášť
však hlubší byla od onoho dne.