Dne jednoho, když sama doma jsouc
tak toužila, síň září zaplála
a zjevil se jí anděl Gabriel
a zvěstoval jí vděčné poselství:
„Až jednou náhle divem tajemným
sbor apoštolů s různých světa stran
a s nimi z učedníků někteří
zde v Jerusalemě se shromáždí
a vejdou v úklidný tvůj příbytek,
pak vytoužená chvíle nastane,
kdy z přítmí slzavého údolí
v ráj přesvětlý a věčně kvetoucí
tvůj Ježíš zavítá tě povolat.“
Když anděl Páně zmizel ve mžiku
a s ním i skvělá záře ze síně,
máť Páně blahodějnou útěchu
až na dně chvějné duše cítila
a živě se jí vedla na mysl
vší blaženosti propast nesmírná
kdes v moři světla Kristu po boku.
Víc netesklila v tichém ústraní
a jako z krásnějšího světa zjev
pout k místům přepamátným konala,
kde pomeškal kdy božský Spasitel,
a s každým kamenem se loučila,
jejž posvětil svých nohou dotekem,
a po dojemném tomto loučení
zas v obyt útulný se ukryla
a sněním nepřetržným o Kristu
dnů jejích posledek byl v samotě.