,Věc jednoduchá: paranoia
a vše, co z ní teď povstat může,
už jeví se. Je nutno léčit.
A že rozbijí ony věci,
toť signál, že se neprodleně
s léčením řádně začít musí.
A snad se neleknete, pane,
dnes blázince jsou institucí
jak nemocnice, ne jak byly,
jak totiž pověst říkala jim,
příšerné kriminální hrobky –
ne, dnes tak není. Sanatoře,
příjemný pobyt po případě
a lékař odborník, jenž hledí,
by nemocný se cítil doma!
Vše pokračuje, pane drahý.
Hle zvěřince! Dřív zavírali
tak zvané šelmy v pevné klece
a šelmy zuřily a řvaly,
nu, ovšem, mříž, a malý prostor –
teď zpříjemní se jatcům život,
že cítí se jak na svobodě,
podmínky všecky: prostor, volnost,
i kraj se upraví, že šelmy
jsou jako doma – zajímavé,
Hagenbeck, pane, přišel na to,
a blázince – tak na vlas všecko,
neb lidstvo ve všem pokračuje,
jak jsem už pravil. Týden tomu
jsem vyrval jakéhosi starce
ze spárů kriminálu takhle,
– neb žel, že často spravedlnost
žnout tam chce, nám kde setba patří –
kdes začal vykládat svůj názor
o republice, sloupech jejích,
o činitelích, špíně peněz –
a už jej lapli, paragraf prý
ten onen – dobrý jeden člověk
mi řek ten případ, zasáhl jsem,
stav prozkoumal: a paranoia,
jak v knize stojí. Už se léčí.
A ten pan Krejza nemá tady
snad rodinu a příbuzenstvo?‘ –