Což snad šlechta z Kastilie
zle vás proto pohaněla?
Urazily snad čest vaši?
moje Elvira i Sol,
víte, jakou měly matku?
Doňa Jimena to byla,
taká matka, taký vzor!
členy takového žití!
Věnem dal jsem všecko jmění,
dal jsem bohaté své meče,
jichž můj pás teď pohřešuje,
hladovět vy necháte je
bez pokrmu, jak se sluší,
nebo vždycky podlá srdce
zadají jen slabé rány.
Hrabata, před králem žádám
zpátky obě dcery svoje,
hanbou jest, když chlapci podlí
s Coladou a Tizonou
mají sebe opásati.
Nezdědil já tyto meče,
já jich nabyl v čestných bojích,
krví když byl zbrocen krunýř
mezi kušemi a dřevci.
Moje krev ta blíže Tomes
vaší vinou na mech tekla,
vizte muže zde, již nectí
ani právo takých žen.
Proto mne nezhanobíte,
že to jsou mé dcery milé,
nechť má krev jsou, tato tekla
přece v žilách vašich žen.
Hrabata, přec vyzývám vás,
byste smyli tuto krev,
nebo nemám údu v těle,
jenž by nelkal nad tou hanbou.
Toto povinnost mi káže
k vůli vaší cti a mojí,
nebo skvrny na cti smazat
krví možno jedině!“