Toť mýlka, brachu: Všemi duše svazy
k myšlence lnu, jíž voj náš cestu razí.
Jak vznešená tam plane přede mnou!
Jak luny před sluncem se před ní kalí
všech zašlých věků světlé idealy,
moc tratí úchvatnou i dojemnou.
Hellady zář se před ní temnem halí,
plaménkem rudým došlehují Grali
nad křišťálovou miskou tajemnou,
vše kouzlo umění, ves vědy výboj,
snah novověkých hrdošumný příboj,
vše bledne, umlká i klesá v prach
před myšlenky té velké jitřním vznětem,
jež zvolna, hrdě nad mládnoucím světem
perutí zdvihá červánkový nach.
Té myšlenky, jež po věky se klube
z pod soběckého řádu vazby hrubé,
jež z knihy posvátné, jak písmem hvězd,
mystickou plíseň, mnišské arabesky
staletý prach, missálů hrubé desky
proniká slov těch nesmrtnými blesky:
„Milujte se! Toť přední zákon jest!“
Již vidím ji, jak starý zákon myje
s desk lásky slzami a nový ryje.
Jak pokrytci, jenž k nebi točí zraky,
o hvězdách šeptá nahé chudině,
„prv hůl tu zlatou,“ velí, „pyšné znaky,
pak hvězdy svoje metej mezi ně!“
Jak vrací v dívčí čelo uhýčkané
stud za perly, s nichž sester slza kane,
jak vrací lidstvu rozchvácenou zem
a každou mez, již soběctví tam vrylo,
jíž staletou svou loupež obklopilo,
velebné řízy smítá okrajem.
Již vidím ji, jak ve vítězném zjevu
kolesem skvoucím drtí sobců šik,
jak přehlušuje bouři jejich hněvu,
potupný úsměšek i zlobný ryk.
Oj, vidím ji a vítám v touhy vlání
příštího věku lepou nevěstu,
svůj chudý um, své srdce, laur svých skrání –
vše radostně jí metám na cestu
a z rukou jejích přijmu v plném díku
trnový věnec jejích mučenníků.
Však ona kněžka světla, milování
své many odívá jen čestnou zbraní
a banditovu oškliví si dýku.
A nesmáčí, jak zašlá tyranie,
svou řízu v nach, jenž ze srdcí se lije.