Šli jsme dále, náhle se nám zdálo,
balvany že na té pláni houstnou,
a než tři sta kroků uděláno,
rostly v řady nízkých šedých skalisk;
zatím zapadlo již zcela slunce
a mha šedivá se začla vznášet,
vstoupat, skládat v kotouče a sloupy.
V tom o něco zavadil jsem nohou,
hlednu blíž a zachvěl jsem se hrůzou,
bílá kostra ležela tu v prachu.
Ukázal jsem druhům; podiveni
chvíli stanuli jsme: „Co je na tom,“
pravil voják, „vlk anebo medvěd
zapomněl svou kořist, pojďme dále,
přece konce budou mít ty skály!“
Ale konce neměly ty skály,
rostly v hory, rostly výš až k nebi,
byly šedé, mračné, olověné;
k tomu za námi se zvedlo mračno,
vítr skroužil prach a v tváře metal
kotouče nám listí, slámy, ano
těžké kapky začly z mraků šedých,
které lehly si na šedé skály,
zvolna padat, a hrom duněl v dáli.
K tomu, hrůzo, další stále cestou
přibývalo koster v kameništi,
a juž zřejmé bylo, lidské kostry
bělaly se před námi tu v prachu.
Některé jen zpola ohlodané,
jiné na lebkách i vlasy měly,
jež se chvěly větrem. Děs nás zmohl.
Stáli jsme, bez rady, němí v klubku,
hromu hlas víc duněl každou chvíli,
šedé skály rostly ustavičně,
úzkou jenom stezku nechávaly,
kamenitou, neschůdnou a mokrou.
Se skal tekla voda jako kapky
potu na mroucího čele chladném.
Co nám zbývá, když jsme až sem došli,
řek’ jsem, dále, bratři, bůh je s námi!