Konečně se nebe ustrnulo:
sotva že se slunko vysunulo
na oblohu zbaveno jsouc pouta,
mraky ženou z každého se kouta,
a než poledne se přiblížilo,
na zemi se prudce s oblak lilo.
Oj, což je náš jinoch šťasten nyní!
Naproti hle! tamto stojí v síni,
na anděla s toužebností čeká,
neklidně zrak jeho vůkol těká.
Slyš, teď s věže dvanáctá již bije
a z těch mraků stále víc se lije.