Pro boha, mlč!“ jí zbledlá paní dí.
„To nebyl hřích, to kacířů byl trest
a zbujných buřičů. To dítě však
je nevinné a tvrdou nebudu.
Což neděkuje Adam Jesenský
mi výživu v ovčárně celý rok?
Nuž, Estero, teď jdi a dej mi plášť.
Bez hluku vyveď koně ze dvora,
jest-li že všecko spí. Já cesty znám
a vítr ulehl a přestal déšť.“
Na povel paní vyšla Estera
a za nedlouho paní Alena
na koni, zahalena v teplý plášť,
se brala lesem k staré ovčárně,
jež na samotě stála na vršku
v tvář temným borům, šumným doubravám.