Já viděla zas Veličenstvo Její
po dlouhé době. Jak je v obyčeji,
že občas nutno složit reverenci,
jel papa do Versaillu k audienci
a vzal mě sebou. Roty luzy s řevem
šly po Paříži, což je dením zjevem,
ba, teď už jaksi zvykem toho města –
však klidna jinak byla celá cesta.
Ve Versaillu nás rozloučili známí,
pánové otce, mě si vzaly dámy,
Mlle de Martin, Me Montcalm z Renoiru
a zavedly mě do svých boudoirů,
kde Madame usedla si ku spinetu
a zahrála nám řadu menuetů,
my tančily s Mlle a dost rozpustile,
neb nikdo neviděl nás. Přišla chvíle
snídaně druhé, my jsme posnídaly,
pak seděly a cukrovinky braly
a Me s Mlle líčily mi, jaké změny
zde novou dobou byly přivoděny.
Že Veličenstvo Jeho jako vždycky
je stále klidný, skoro apatický,
neklesá ničím, nemůže se vztýčit,
je stále týž, jen přestal zámečničit
a honbě odal se, jež od dne ke dni
je zábavou a vášní jeho přední.
A královna je pobledlá a smutná
a hlásá, že je rázná akce nutna,
čas nejvyší už k odporu se vzchopit,
proud špinavý že hrozí všecko stopit –
však výbuchů a rad těch ustavičnost
se tříští o královu flegmatičnost,
tak Veličenstvo Její hlavu věsí
a ve dne noci, v noci dne se děsí,
vždyť matkou je. A tak se často stane,
že nemá ani vlasy pudrované,
šat zmačkán je a truchlý úsměv leží
jí v očích, kde dřív smál se rozmar svěží. –