V okolí tom rajském Avignonu,
Schvácen tužbou sladce trápící,
Vyléval svou bolest lkající
Věštec do znělek a do kanzonu;5
V potocích zde jasných jako nebe,
V každé vodoprysku krůpěji
Vídal Laury obraz vedlé sebe,
Přízrakem tím koje naději,
Který jako fata morgana
Na březích sicilských vídaná
Jevil zde se jeho zrakům věštím,
By jej omámil jen krátkým štěstím,
Pak jej vrhnul do života víru,
Kde Francesco za nejvyšší lásku,
Za tu perlu nejdražšího jádra,
Ježto pozemských dnů zdobí pásku,
I za bolnou ztrátu srdce míru,
Za zlou trýzeň touhy neukojné,
Co jak žhoucí láva Etny ňádra
Celou jeho pronikala jsoucnost,
Nic nezískal svojím utrpením
Leč pochvaly stradatelův hojné,
Jenom odkaz jména na budoucnost,
Kterého si dobyl svojím pěním.
A ta lichá cetka slávy lstivé,
Jižto nesmrtelnou zove lid,
Že as několika věků žive,
Sem tam bloudíc jako věčný Žid,
Jenž hledaje smrti neustále,
Za trest musí toulat vždy se dále, –
Jenom sláva za tu obět velkou
Sama měla býti platitelkou?