Tou dobou hrabě Bougars z Valençu
byl vojska porazil, jež bránila
mu přístup ku samému Beaucairu,
a s ránem přišel, s valů viděli
teď vláti rudé jeho prapory,
jak krví padlých bratrů sbarvené,
a bez konce ty voje zdály se,
jež kolem města stany rozbily,
vzduch vítězným plníce jásotem.
Pláč žen a dětí městem sevřeným
se rozléhal. Ač muži hledali
zbraň každý nejlepší a spěchali
na bašty v rozechvění nesmírném,
přec zoufalství na tvářích jevilo
se patrné jim, neboť nevěřil
juž nikdo vůdcům, poraženým vždy.
Po příkré cestě na hrad vedoucí
se brali starci, v smutek odění
o hole podepřeni, pomalu;
do síně vešli, klekli na dlažbu
před Garinem a jeden zvolal z nich:
„Juž raděj vzdej se! Na nás nežádej
krev našich synů, každý miluje
své dítě jako ty, jenž zavíráš
do komnat Aucasina v obavě,
že v boji beznadějném zhyne ti.
Buď nebezpeč ať sdílí na valech
vzor ostatním, v nich budě odvahu,
neb brány města vel nám otevřít!“