O! dóme šedý, ve tvé lebce staré,
jaké to báje líhnou se tam jaré,
jak nesčetné ty, švítořivé roje,
jež každým rokem rodí římsy Tvoje.
Ta dávných věků fantasie mhavá,
jež k nebi vznesla klenutí ta tmavá
a do zdí v divném zaklela zde ladu
kamenných nestvůr pitvornou tu řadu,
dál osnovu svou tajůplnou skládá,
s ní duch můj vlákno chmurné zvěsti spřádá.