Stanou jezdci na divoké pouti,
dlouhé řady pěších s nimi stanou...
První dítko s tváří uplakanou,
které ručky k vůdci vztáhlo němě,
neváhal tu Prokop obejmouti,
na čílko je políbiti jemně.
Odpuštění v jeho duši rozvil květ
v sněhu hněvu. „Velké děti moje, zpět!...“
velí bojovníkům. „A vy malé v stany...“