Nuž, vidíš, teď by bylo radno již
nad minulostí udělati kříž.
I ty jsi sám. Mdle noha tvá se šine
po půdě studené a nehostiné.
Tvůj domov, kde sis hrál co malé robě,
kde v jinocha jsi rostl, zve tě k sobě.
Pojď, vtáhni klidně pod útulnou střechu
pro klid své duše a mně pro útěchu.
Mír srdcí bude tady sídlit s námi,
a oknem za bílými záclonami
budem se spolu dívat v nepohodu –
poslední pozůstalí svého rodu.“