Jediné jen zbylo poupě
na trnitém žití kmínku
staré ženě v upomínku.
Malá Sáša, hezká dívka:
usmívavá jako slunce,
outloboká jako cívka
a s tvářemi planoucími
jako červeň na merunce.
Rozohněné vidí zraky
jako v mlze šedé hory,
jako v šeru tmavé bory
a nad nimi modré mraky,
a pod nimi malou chatku.
A v té chatě měla matku
starou asi jako tato.