jde člověk učený a usmívá se smutně,
sychravou ulicí s ním kráčí starý druh:
„můj milý,“ povídá, „my vzdělanci jsme nutně
pro řád, v němž nad hmotou by zvítězil vždy duch.
a mravně přerodit se musí lid i vůdce,
by ctili svobodu, když si ji přisvojí...“
však člověk učený tu zastaví se prudce,
jak nabroušený nůž mu fráze překrojí:
„španělsko.“