Její hlava k ňádru klesla,
její rty se nechvějí.
Slza jen se s oka snesla
tichou, těžkou krůpějí.
V zoufalství a v naději
pušku pěsť má chopí zmladlá,
nasadím a – rána padla:
vrah se pohnul na sedle;
však v něm ještě síla vládla,
vzplály tváře pobledlé –
dýka se mu v ruce mihla,
pro bůh! v dívčí útrobě –
výkřiky dva po sobě – –
bolestně též hruď mou stihla:
k zemi pad’ jsem ve mdlobě...