Hořící louč jeden zvednul
a mně svítil v líc, řka: „Kdo jsi?“
Jaký div, já chvěl se, zblednul...
Štěstí! otrhán a bosý
že jsem jako oni byl.
– „Kdo jsem?“ pravím ze všech sil:
„Dobrý druh a kamarád,
ohřát s vámi chci se rád.“
– „Dobrá, měj si podíl svůj,
však též něco vypravuj,
že jsi taškář, důkaz dej,
o svých kouscích povídej!“
Deset jako dračích očí
v minutě se ke mně točí,
zvědavost plá v každé líci.
A já začal zoufající.
Buď mi, Bože, milostiv,
tak jsem nelhal jaktěživ!
Hlaholící zprvu smích
brzy tlumil se, pak ztich’,
z hříchů mých a vin
pozvedal se stín,
na ty lotry kles’,
knihu v ruce vznes’,
v které mohl číst
každý vlastní list,
každý vlastní tíž. –
Nechali mne již,
oheň zhas’ a v dálce tměl se les.
Ticho, nevím, jestli kdo z nich spal,
já jsem vstal
a od ohně se plazil dál a dál,
pak tmou noční kryt,
krok můj ztajil mech,
v divý dal se spěch,
až mi jitra svit
vrátil v duši bezpečí a klid.