No céu que espuma, a lua oscilEstar vivo me causa espéciA morte assídua espreita a Idade:quem ela encontre, empalidecO ano grita e depois desmai(Gritara olhando ao seu redo)Que outono ronda-me de novo?Que inverno embotado de dor?Sangrava o bosque; mesmo as horassangravam no vaivém dos diaVentos riscavam, sobre a neve,cifras enormes e sombriaJá vi de tudo; o ar me esmagacom seu peso; um silêncio cresceruidoso, cálido e me abraçacomo fez antes que eu nascessDetenho-me junto de um troncoque agita iroso as frondes plenase estende um galh Há de esganar-me?Não é fraqueza ou medo – apenascansaç Cal E o galho apalpaos meus cabelos, mudo, aflitCabe esquecer – mas não há nadade que já tenha me esquecidEspuma afoga a lua; o miasmaestria os céus, verde e agressivSem pressa, enrolo com cuidadoo meu cigarr Eu estou viv (tradução de Nelson Ascher) :  Tajtékos égMiklós Radnóti  Tajtékos égen ring a hold,csodálkozom, hogy éleSzorgos halál kutatja ezt a korts akikre rálel, mind olyan fehéreKörülnéz néha s felsikolt az év,körülnéz, aztán elaléMicsoda osz lapul mögöttem ujras micsoda fájdalomtól tompa tél!Vérzett az erdo és a forgóidoben vérzett minden órNagy és sötétlo számokatírkált a szél a hórMegértem azt is, ezt is,súlyosnak érzem a levegot,neszekkel teljes, langyos csönd ölel,mint születésem elotMegállok itt a fa tövében,lombját zúgatja mérgeseLenyúl egy á Nyakonragad?nem vagyok gyáva, gyönge sem,csak fárad Hallgato S az ág isnémán motoz hajamban és ijedteFeledni kellene, de énsoha még semmit sem feledteA holdra tajték zúdúl, az égensötétzöld sávot von a méreCigarettát sodrok magamnak,lassan, gondosa Éle  