Za posledního tam domku rohem
kdosi zahnul, žádné v líci vousy,
v černých koženkách a níže třpytí
vyleštěné holínky se jemu.
Vidí statkář – nemůž’ pochopiti,
panský krok – snad úřad poslal k němu,
představenou obci bylť on hlavou –
skrze daně, vojsko. – Stanul v kroku,
když mu poutník ruku velkou, zdravou
v ústret podával se slzou v oku.
Statkář Petrtýl se k němu nahne,
kroutí hlavou a v tom dupne nohou:
„Antoš!“ A již za ruku ho táhne,
a co jeho staré nohy mohou,
ke statku ho vleče, volá z dáli: