Ačby teskno, přece rozkoš jesti,
Na vraníku v tmavém hvozdu jeti,
Tichý hovor s hvězdičkami vésti,
Píseň toužebnou si pozapěti. –
Doubí nad tebou se rozklene,
Měsíc větvemi své stříbro pláče,
Je tak ticho – někdy šustí ptáče,
Někdy bor cos vzdechem noci řekne,
Srdce na milenku zpomene,
Roztouží se – ruka uzdu pustí;
Vánkům, hvězdičkám dáš tisíc služeb,
Tisíc pozdravení, tisíc tužeb.
Ve snách kůň jde, někdy jen se lekne,
Plachá laňka v křoví když zašustí.
Jako v noci, tak je ve tvé duši,
Ticho, šero, mírno a tak svato,
Někdy vzdech co vanot mír ten ruší,
Upomínka co hvězdičky zlato
Zakmitne; – ta jízda rozkoš jesti!
Ale ňádra lidská vlkům nésti
V pokrm krvavý – toť hrůza, žel!
Však to přece hra jen pro muže,
Dobrý meč a kopí pomůže.
Kdo však padne v ruku také moci,
Jako jezdec, co v té samé noci
Na vraníku v tmavém boru jel:
Ach! toť hrůza – nejkrutější žel!