K volbě teď se chystá sněm,
a co se děje v něm?
Na bílo a licho
náhle bylo
všecko ticho;
srdce všech se rozbouřilo.
Z plápolavých tváří
nepokoj se září;
veliké i malé hlavě,
Vejru i Pěnkavě,
Sokolu i Vráně
snilo se o slávy bráně.
Jako rozpuštěným vřelým voskem,
po cti touha vrtěla všech mozkem.
Stejné v tom okamžení
hlav proniklo myšlení:
„Což kdyby mně štěstí přálo,
a se náhodou událo,
že mne vyvolí za náměstníka?
Čas i místo vhod –
oslaven by byl můj rod.
Naděje v mé duši vzniká! –
Žel že nejsem samoten; –
tam můj sok, tam ten.
Než ni ten, ni onen toho času
nedostane mého hlasu;
hřích by byl tu zmařit chvíli,
když bych sám postoupil k cíli.“
Od prvního
až do posledního
každý pták tak rokuje,
štěstí sobě slibuje;
ve všech srdcích se to: já!
mocně ozývá.
Nicméně jsou volenci
všickni vlastenci;
blaho vlasti všechněm na rtech zní:
co však srdce žádá, nepoví.
Přelaskavě,
usmívavě
jeden na druha se dívá,
div že láskou nerozplývá.
Sladká slova „Přítelinku,
strýče, sousede, kmotřínku!“ –
ode všad si šeptají,
líbají se, zobají,
pazourky podávají:
svůj však záměr drží podtají.
V sněmu byl též chytrý ptáček,
Sedmihlásek – posměváček; –
on všech ptáků napodoboval:
začež ale pověst jistí,
že byl u všech v nenávisti;
opovržen všemi opovrhoval,
zvolit jej nikomu nenapadlo:
závist ale, cti lakota, pýcha
na konci vždy bývá licha.
Tak to v sněmu také padlo.
Aby hlasem svým
druha neobohatil,
a vladařství sám se doplíchtil,
přepodivným vnuknutím
každý v ten osudný čas
přemítá na mysli,
by dal tomu hlas,
koho zvolit druzí nepomyslí.
Posměváček volil – Střízlíčka,
ze všech nejmenšího ptáčíčka;
druzi nechtěli sice toho ptáčka,
zvolili však – Posměváčka.