„Leč co Kollár, co jiní?“ časomíry bránce namítá.
„Avšak již se mi zdá, že budem sobě soupeři ve všem –
Hle, k jakovým v roli krásovědy jsme zbloudili tůčkám
od té básně živé, jež kol nás ve květu září.
Příroda, hleďte, boží nejlepší v pravdě poetka:
všem k duši stejně mluví ve věčném půvabu stejném.“