Jak děva ve mrtvých sen zakletá
tma hustá po horách tam rozsetá,
a přece ducha mého zrak tam slídí
a tebe, smutný, bledý hochu, vidí.
Bohatče, na žebráka pokořený,
ty, bledý hochu, mně tak vypadáš,
jak bys byl věru láskou umořený.
Vlas jako větrem v horách rozcuchaný,
šat jako trním v skalách rozervaný,
a oko jak by noc, s ní šílenost svou pilo,
a srdce jak by ku konci si pospíšilo.
Nač těžkou rukou hlavu obtěžuješ?
Nechť hlava šílenost, bol srdce hostí –
nač, hochu, ruky? – Věř mé zkušenosti,
svou rukou bolu za mák nezmenšuješ.
Ta lebka silná příliš na pukání,
puká-li srdce, ruka nezabrání;
a pak – ta milá doba májová
tě, nežli přejde, jistě pochová,
a může být, že pachová nás pospolu,
náš bol bez konce – konec bez bolu.