A na lodi, jež červánkovým nachem
tu znovu plála před palácem víly,
ďas vytrh’ stěžeň jedním ruky machem
a skokem přenesl jej na terasu,
tam zarazil jej v záhon mezi květy
a zasyčel, co já naň hleděl v žasu:
„Byl’s jedlí horskou, čahoune ty kletý –
buď jedlí zase, ožij mízou pekla,
v šíř větve rozlož, stoupej chutě vzhůru,
až hlavu drzou zatkneš do azuru!“