Jak mohla zde by splésti hnízdo ladné,
kde v její vrkot, tichý, snivý vděk
smích frivolní jen ze zpomínek vpadne,
vtip necudný a kluzký popěvek!
Myšlenka božská – jaká pro mne muka –
na dvéře duše zlehka nezaťuká,
by otevřely nebeskému hosti
se dokořán k nejvyšší blaženosti.
Jak mohla by ta čistá dcera sfér,
jež v náručí svém nese hvězdné květy,
se čela tknout, kde hanby tmí se šer,
jak nečisté tam plály hříšné rety!