I vzkřikla strachem o to drahé žití.
On zastavil se nade srázným svahem
a zřel ji kleče( v prostém, lesním kvítí
jak ušlechtilý narcis, který kloní
svou korunku, z níž rosné perly roní...
Tak on ji plakať zřel – a ztrnul blahem.
A přemožen se vrátiv, klekl před ní
a chvěle pravil: „Měj tu ruku moji!“
A pravice, jež podali si nyní,
jak v chrámě klečíce, se k sobě pojí
tak vroucně, jak jich srdce v tajné hloubi,
a Bůh ví, jaký slib jich duše snoubí...
slib nevyřknutý, tajný hluché zemi,
však vepsaný v jich dlouhý pohled němý,
jen blankytnému nebes oku zjevný,
co vánek vzdušný a co skála pevný!
Již nemluvili; ruku v ruce vstali,
a ruku v ruce vraceli se s hory;
ne rty – jen duše spolu rozmlouvaly,
a mluvu svou jim propůjčily bory
svým šumným šeptem a svým vonným stínem.
Již prosvítavým snětů baldachýnem
se lilo balzámové, vlahé šero
jim v oči, již jen dušemi se zřeli!
Leč jaký jas v tom temnu plál jim skvělý,
v tom tichu jakých krásných zvěstů stero!
Jim sladká proroctví taj němý plní
a tisíc odpovědí bez otázky, –
vždyť v mlčení tom se jak moře vlní
jim slavná, čaromocná hudba lásky.