„Jářku,“ řekl cizinec,
„to je přepodivná věc:
Krakonoš prý umí všecko.
Promění se v malé děcko,
v dědka s hlavou kostrbatou,
v labuť bílou, v loutku zlatou,
všecko, na co vzpomene si,
dovede prý udělať,
mračí se, že vše se děsí,
nebo zas se umí smáť –
inu, já řku, všechno, hoši,
možno jest prý Krakonoši.“