V těsné kobce na slámě a zemi,
bez hnutí jak živá mrtvola,
Jan Augusta v dumách sedí němý.
V husté tmě zrak jeho plápolá,
jak dvé uhlů, jež mu v konec zbyly
z ohně nadšení a jaré síly.
Černá říza vlaje kolem boků,
černá jako chmura v jeho oku,
jehož řasa zpola přimklá jemně
množí stínů křivolakých plémě
slétající oknem, děrou úzkou
na zeď kobky černavou a kluzkou.
Temněji však hlavou zšedivělou,
než ty stíny, stvůry temnoty,
k mozku žene krev mu v žilách vřelou
osud bratří, osud jednoty,
drahých bratří po způsobu šelem
od svých krbů štvaných nepřítelem.
Třináct let již v okovů zde trýzni
marně po svobodě, marně žízní,
třináct let již drahých vzdálen bratří,
zda je vůbec v životě kdy spatří?