Vysechla, hynula, jak slunko vstalo výše – –
Den obvyklý se šířil po krajině,
poznovu zemí stín se ploužil líně,
a na výšině oblak nebem plynul tiše –
tak jako dříve... Nyní Laura o samotě
cítila jeho výš – i svoji nudu:
„Či já se darmo sama soužit budu
či darmo tebe zvát a ronit slzy pro tě,
kdy ty jen za vidinou vzdušnou kamsi pluješ,
a čím se rychlej’ nesu za tvým sledem,
tím rychlej’ ode mne se znovu oddaluješ
a zanikáš mi na vesmíru bledém? –