Ráno je chladné, všude podzim jest,
zas krouží havran mlhou lesních cest...
A moje horké, ustarané čelo
jak černý stín zas výtka oblétla,
proč se mi tolik Tvého jara chtělo,
když mladost má již dávno dokvetla;
proč sebe v čas jsem neokřikl: stůj! –
leč k svému připoutal jsem osud Tvůj...
Ó, pozdě již v mé rozhárané hrudi
čarovným hlasem svědomí se budí,
ó, pozdě dnes se budoucnosti ptám,
nač v minulosti měl jsem pomnět sám!
Květ uvadl, a listy spadaly,
má družko, hleď! –
proč teprv nyní jsme se shledali,
proč teprv teď?...