Pokyň jen – a zelené hedvábí
jako břečtan ovine tvé váby,
na čele ti bercen, drahý kámen,
zazáří jak stobarevný plamen,
kolem šíje perel kruh se svije,
a kol prstu démantová zmije,
roucho zlaté spinadlo ti sepne,
kdo tě spatří, div že neoslepne,
ozdobím tě jako kněžnu bájky –
a pak vsednem’ do lehounké čájky.
Zajdeš tam, kde v kole usedaje
žen mých lepých veselí se sbor
od Tiflisu, od Bachčiseraje –
ves jich půvab zatemní tvůj zor.
Tamo po nápěvu tamburiny
jako vír se točí chorovod
a kol kolem bloudí jako stíny
mouřenínek vlnovlasý rod.
Na zlatých se perlách vodoskoku
chvějí kola stobarevných duh
a kdy přání zableskne se v oku,
k nohám hlavu skloní ti eunuch...
Za matkou tvou do rodinné vísky
půjde soumar se břemenem zlata –
O již zajmi trůn mé odalisky!
Lehkáť pro tebe hor těchto ztráta.“