V nitru jeho hluboké se převraty náhle udály.
Poznovu mládcův čin rozpoutal v útrobě vratké
trapná hejna pochyb, zas kvas ten zatměle vyvřel,
jenž se usmířen již zdál v poklid jasniti šťastný.
Už si pravil, že konečně našel cíl dráhy budoucí,
láska že chuť k životu znova čarnou vzkřísila berlou –
však tu sokův nenadálý čin zas všechno vyvrátil.
Aj, toť láska pravá – k sobě děl – citu bouře ta krásná,
ježto kypí, sálá jen v čistém ňadru mladistvém,
toť zdroj nezkalený nejsladší rozkoše lidské!
Leč ten v útrobě ruch, jejž láskou já si nazývám,
zdaž to je láska také? – Ó jména je lásky nehodna
troska citů zašlých v hrudi vetché, střízliva, chladna.
A zdaž s tímto vrakem smím spoutati dívku mladistvou,
jížto z očí luzných v nejsladší záři nadějné
plá jitřenka žití? Ne, v máj ať blouznivě krásný
do hrudi svitne mladé, kdež jitřní ples ji uvítá!
Snad že jinoch, jenž dříve budil jen rozmary dívčí,
teď již mysli její v bohatýrské glórii září,
snad teď srdce její, co že láska je, poznalo prvně.
Možno, že písmo citů, jež v něžném pohledu, v líci
čet’ jsem zrůměněné, bylo črt jen významu prostých
mělká spleť, v něž touhy moje svá vkládaly přání,
odlesk pouze citů, jež v mém se zanítily nitru.
Ó věru marný sen, sen pouhý krátko mi kreslil
tam v tu krajinku tichou blaha obraz vábivě krásný.
V pustou rmuť zase jen rozplaskla se bublina skvoucí.