Oj, jak nemá řeka v toku svém se staviť,
Slovanstvo když vidí českou práci slaviť?
Vidí zlatou Prahu plnou proudných jasův,
mohutnou a mocnou do budoucích časův.
Zrovna tam, kde zuřil zhoubný, děsný plamen,
tryskl nové víry, nové lásky pramen,
vrátilo se štěstí ku českému slovu,
vstal chrám uměn krásný z kamene a z kovu,
z kovu české síly, z ohně nadšenosti
zablesklo se zlaté týmě do výsosti;
povstal zlatý palác jako z dětské báje,
přenešený na břeh ze samého ráje; –
vidím jej, jak věštce při Vltavě státi:
že se dávná sláva do Čechie vrátí!