Co tak mluvil, přitiskla se k němu
tichá děva, jež se diví všemu.
Potom oba ku sádečku hledí.
A zas upřeli zrak do popředí,
neboť náhle nářek žalostivý
po cestě se ozval prostřed nivy,
a tam, ejhle! plnou slz a vzlyku
uviděli kráčet Veroniku.
Popošli jí v ústret a se ptali:
„Co se stalo, teto, co se stalo?“
„Ale stalo, Bože, moji drazí;
se všech stran se na nás bída valí.
Což pak ještě zakoušíme málo?
Bez chleba jsme, k tomu polonazí,
a to ještě člověk aby snášel
od boháčů ústrky a strasti.
Znáte, jaký má můj starý kašel,
k tomu se teď chuďas musí třásti,
aby nás i ze vsi nevyhnali.
Komu pak on v obci vodu zkalí?
A to jenom od starostů všecko,
od vás, Mařenko, víš dobře sama;
já vím, že ty ne – tys hodné děcko –
ale nejvíc vaše panímáma
na nás popouzí i pana otce,
že prý táta náš ti štěstí kazí,
Mařence že zrazil v jednom roce
ženichy dva – považte jen drazí!
A jen on že původcem všech sporů.
Nynčko pak jdu k vám už za podporu:
starosta se zatvrdil tak přísně
od té doby, že nám neposečká,
dlužní jsme mu nájem – a z té tísně
nevím kam; je brambor ještě bečka,
prodám-li je však, co podám dětem?
Ve vsi také nechtí půjčit nyní –
ze všech nepravostí nás teď viní!
Což pak nevládne už Pán Bůh světem?
A to všechno proto, že můj starý
zapletl se v obecní ty sváry.“