Stud mne pojal tehdáž, jak i teď z toho pláče se hanbím;
než co na plat! Slzy práštily dál v tom stesku nemužném.
Vždyť probudil hlas onen struny ňader dávno utichlé,
rázem rozhlaholil zvony jitřní vesny životní,
dětství všechnu radost, tuchy rajské, rozkoše čisté,
z dálky mladost ztracená poslední mávla mi pozdrav,
navždy s bohem! Tak jasně celá mou mihla se myslí,
a vše, co přišlo za ní, pak v pustém víru přeletlo:
Tříšť nadějí zklamaných, rozprchlé v dým ideály,
rozplynulé chmurou ty zlaté hrady illuse čarné,
hvězdy vidin vznešených do prachu všednosti zapadlé,
ztráta milých mně duší, dnů těžkých strasti a péče,
temné pásmo bludů, vin mátohy, vášně otravné,
do staroby trudné, do sklonku truchlého vyhlídka –
Všechno mi létlo duší, bezmezná bouře žalosti
vírně mi prochvěla hruď, v líc deštila krůpěje hořké.