I v moje žití hrstka toho kvítí
svůj přimísila čarovonný dech
a vzpomínkami dosud vábně svítí
i v mého listopadu šerých dnech;
leč nejkrásnější těchto sadů růži
jsem plně k ňadrům nepřitisk’, ó žal!
to celé blaho, které skytá muži
hruď ženy oddané, jsem nepoznal,
tou plnou září ženství blahočinnou
jsem neohřál své srdce – vlastní vinou.
I jest mi, jakbych čelo zahanbeně
měl pochýlit a v prsa udeřit
za všechno, čím jsem zhřešil proti ženě,
čím znevážil jsem svatý lásky cit; –
však mám i trest: neb srdce pozdě želí,
že nežil jsem, ach! pravý život, celý.