I děvčata sem chodí na výzvědy.
Nemocný student, vyzáblý a bledý,
číms podivným se musí zdáti jim,
těm statným dívkám, zdravým osmahlým.
Z nich jedna – Berta – mohla by být kněžnou.
Tvář její není andělsky snad něžnou,
však lehká chůze, každé její hnutí,
postava, pohled, hlava vztyčená,
hruď vyklenutá, plná ramena
jí záviděti opravdu mne nutí.
A závidím jí dětskou veselosť.
Do smíchu ráda dá se s celou chutí
a rozpustilou bývá víc než dost.
A smějeli se, znát je, jak se chvějí
pod volnou bluzou mladá ňadra její.
Jen kypí zdravím. – Jaké svůdné tělo!
i asketu by jistě rozechvělo!
Rozkošné tělo! – – A nic, nežli tělo!
Proč opáčí mně jakýs vnitřní hlas:
prach jsi a ve prach obrátíš se zas?
Proč myslím, jak by ve svůdném tom těle
hladoví červi měli slavný kvas? –
Odvracím tvář svou od ní omrzele. –