A nový obraz zjevil se jí v duši,
prostinký výjev z dalekého dětství
a ihned zmizel, zmizel rovněž druhý
i třetí; jaksi horečně teď pádí
minulé žití kolem ní, jí nelze
ni jeden moment nyní zachytiti
a postát při něm. Při tom čerstvěj dýchá,
jak v námaze, a rychlej krev jí buší,
až unavena přiklopí mdlá víčka
jak k usnutí. Však nyní jeden obraz
tkví před zavřeným zrakem jejím pevně.
Vidí se zase ve vedlejší jizbě.
Je letní večer, okno otevřeno.
Venku je ticho. Táhne jedenáctá.
Muž není doma. Ba, je tomu dávno,
kdy trávil večer u tohoto stolu
s ní naposled. Je arci sama vinna,
ví to, však nelze jinak. On jde denně,
kam, ona neví. Neptá se. Dřív říkal,
jdu tam a tam, a jí to bylo jedno.
Pak mlčel vůbec... Nyní asi přijde
a přistoupí k ní s políbením suchým,
z něhož se dávno láska vytratila,
jak opravdovosť z fráze, kterou přejem
tak: „Dobrý večer“. – Jak to přišlo všecko?
Což neměla ho opravdově ráda?
on ji ? To byla láska opravdová,
však ne ta, která byla jejím sněním
za dívčích let, a o níž kdysi četla,
ta nesmrtelná, vždycky vítězící,
jak smrť mohutná, velebená verši,
romány, tradicí a pohádkami –
ta nebyla to... Jejich láska byla
tak nějak šedá v porovnání s onou,
tak prostá, všední, a spíš opojení
či nemoc duše... A je pryč, pryč na vždy.
Ach, přišlo zdraví, střízlivé to zdraví,
a ozdravělý tesknil pro svou nemoc,
a ozdravělý byl by málem zoufal...
Od domovních vrat zavzněl ostře zvonek
– to bude muž můj – klidně myslila si.
Byl. Vešel v pokoj, jako obyčejně
k ní naklonil se, políbil ji zvykem
a rukou jel jí po čele a vlasech.
A jak tak kosmo ona vzhlédla k němu,
spatřila v bílé jeho náprsence
cos podivného... „Počkej, dovol trochu.“
Kravaty jehlou pevně zachyceny
tam visely dva dlouhé černé vlasy,
dva vlasy ženské!... „Pohleď, to jsou vlasy!“