Zlomený prapor po porážce národa
jsi, kraji můj, a noha nesměle
teď šlape to, co zanechala příroda.
Přírodo, přírodo! Sbořený Babele!
Pláč prorokův je vítr po poli
a listí žloutne jak tvář mrtvoly.
Prochází smutek opuštěným lesem,
kamž zbloudila má noha v šílení
divoké krve, když se rozpění;
podoben Kainu, jenž svou sestru-duši
umrtvil myšlenek svých náhlou ranou,
ve lůno volám skal: O kde jsem, kde jsem?!
Nejtrpčí slzy po tváři mi kanou,
jichž léto žádné více neusuší.
Jen chladný mráz těch lidských srdcí proudí
mým ňadrem hlubokým a noc rozpíná
svou tmavou peruť nad tím kouskem těla;
bouř v dálce rachotí; má loď, jež spěla
v to moře širé hledať blaho, spásu,
se zmotá jak niť v labyrintu, zbloudí
neb na skalinu sklesne rozmetána
co rozbitý střep. Píseň milenčina,
jež opěvala mladé lásky krásu,
co temný dozvuk hasne pode rtoma,
jak slední hvězda, plavců naděje;
kdo, kdo ji zas k životu rozpěje?...