Zas býval málomluvný, smutný – jako dříve, –
ba ještě níže mladou hlavu klonil;
někdy si rukou čelo pozaslonil,
jak na vidiny by se upomínal snivé;
pak sobě tiše vzdychnul, pokývnul si hlavou
a krokem volným dál se parkem brával.
Již více ani radu nehledával,
jako by vůbec knihu zavřel nad zábavou. –
I častěji než jindy v pokojíku dlíval
a psaní psal, či kul tam svoje plány;
a častěji a déle do dálky se díval,
jako by znovu toužil v ony strany. –