Za to, že já dopustil se zrady
na tobě, chceš ty snad na mně vraždy?“ –
Záviš kvapí, chtěje přispět kmetu,
ten se skokem octnul nad propastí,
divě sobě zavýsk’ ještě v letu,
dopad’ na dno, na vždy zbaven strastí,
jimiž rozum bičovalo strašně
svědomí. Tam s roztříštěnou lebkou
liškám, supům, vranám bude krmí.
Lidem nelze dolů pro sráz strmý. –
Navrátil se k dívce. Ve své brašně
našel krapet vína, líci hebkou
potíral jí; brzo zbudila se.
Děkovala s milou něhou v hlase,
sladkým, medným, roztomilým retem
Závišovi potom vyprávěla,
že tu zabloudivše, s děsným kmetem
potkali se. – Postať ladná těla,
kouzlo hlasu, krása její tváře
okouzlily jej... Rok ještě neuplynul...
Záviš, který bohatstvím a krásou slynul,
již ji, sestru krále Ladislava,
jako choť si vedl od oltáře.
Záští k němu roste v Praze vřava,
tajně proti němu hněv se, závist rotí, –
proto na Svojanov odjel s mladou chotí.