Na sta vzpomínek jej k domku víže –
a teď musí s ním se rozloučiti –
snad už zítra; náhle Křemen cítí,
na prsa že zlá mu lehla tíže,
hrozný tlak vždy stoupá výš a výše,
že se jemu stále hůře dýše,
z hrdla palčivost se dere v ústa,
na oči se mlha klade hustá,
stále hustší, na chvějné až řase
v horkých slzách rychle rozplývá se – – –