Druh za druhem pomřel mi z těch, kdož skromně žili,
jak drobní mravenci, jimiž velký udržen řád.
Vy, vzdělaní proletáři, kdož dobří jste byli,
jak nezvěstně uměli jste umírat...
Vy hrdinové tragikomických denních běd!
Z vás nikdo již nepřijde v boj – jen šedivět...
Vás, vzdělaní proletáři, zánikem chvatným
když mizet vidím, když mizet vidím,
vás, mrznoucí často a hladovějící,
když prsa vám pozdvihají se kašlem neodvratným,
mně líto je vás a často se stydím
jít v duchu za rakví valí a se vzpomínek svící.
Vy, studem když zahrabáni kdes trpíte
v těch tisíci těsných děrách, v těch brlozích
neb úradcích do omrzení stárnoucí civíte
a nenapadne vás, nenapadne vás
řemeslo útisku hlásat, jež dobře se vyplácí...
Žel, revolučníky nejste, ni snoby, ni po trzích
si neumíte svým křikem vydělat, hlupáci...!