Na skalině rozložili
údy svoje k odpočinku,
ze soudků si natočili
mělnického dobrou sklínku,
krůtí nohy pečené,
vařené i smažené,
ovoce i jiná jídla
před očima jejich řídla.
A dí mistr: „Na návštěvu,
na návštěvu volnou duší
cestujeme pro úlevu,
najedeni, jak se sluší.
My tam jísti nebudeme,
ale jiné nahrabeme!
Haha! Jářku, hoši moji:
na co jsme to zapomněli!
Kde pak má tu díru svoji,
palác z drahokamů celý?
My se, bratři, nezeptali,
kam nás zve a k sobě loudí –
smáli se a jen se smáli
jako při vtipu, když proudí!“
Na skalisku mistr seděl,
pokukoval, hloupě hleděl,
kolem něho tovaryši
stáli teď a byli tiši.
Jak tu sedí,
jak tu hledí
tovaryši páně,
rozevřela
houšť se celá,
rozpukly se stráně,
a z nich kozel ohromný
vyřítil se s Krakonošem
před národ ten přeskromný
s prázdným soudečkem a košem.