Pohled’ na zámek a na gardíny,
jasné světlo propouštějící,
stíhal štíhlé, vysoké ty stíny
za nimi se řadou chvějící.
Zaslechl tam hudbu šumnoznivou –
Ku hvězdám tu ruku povznesl
a rtem svadlým kletbu přestrašlivou
do tichounké noci zahlesl...
A pak zmizel, ještě jednou v dáli
zamihl se bledý jeho stín,
vodopád kde opěňuje skály,
a pak noční zahalil ho klín.
Nikdo víc ho nespatřil...