Velitelka pyšně chladnou tváří skrývá,
jak jí srdce buší, jak v ní bouří krev
a jak myšlenek v ní výheň plane divá;
v dáli vidí vlát juž spásy korouhev,
novým plápolem hruď sálá náruživá,
ret se rozchvívá a z oka blýská hněv.
S valů sestupuje, Fritigeru praví
a slov proud se dme jak vichru příval dravý:
„Jediný jen den, než vstane ranní zora,
ostrým drápům sudby vyrvi jako dar;
na dni jediném má visí duše chorá
a v něm spása má neb zhouby pustý zmar.
Hle, tam na Záboje pohleď do tábora,
k útoku jak řadí valných pluků žár,
jenž mne udusí, než večer sletí tmavý –
jeden, jeden den jen vyrvi mozku z hlavy!“