Vy, Sadoleto, poeto náš vtipný,
jenž Martiala jistě zastíníte,
vy zmínil jste se o Lutheru včera,
a valnou část dne musili my myslit
na toho mnicha... Ano, Horác praví:
„Hrozivá mračna zahalují nebe
a v dešti, sněhu Zeus sestupuje.
A lesy stenají a moře upí,
nad thrackým severem.“ Hle, tolik pravdy
náš starý básník prorokoval tady
o časech našich. Drsní Němci vstali
a nečistýma rukama se sápou
na stolici tu naši apoštolskou,
jejížto nohy do čtyř úhlů světa
jsou postaveny. Tou, jež na severu
v Německu stojí, tou nám otřásají.
Chlapisko ono, Luther, selský hrubec,
ve mnišské kutně, pomatenec jakýs,
nám laje, hrozí. A kde jeden začne,
hned houf se sběhne, což je zvykem luzy,
a přizvukují. Káží, píší, tisknou
ostudné pamflety a pasquilety –
my přeložit si některé z nich dali
a užasli: v nich není formy, slohu,
ni myšlenek – vše výron nízkých duší
a myslí blátivých. Je škoda věčná,
že umění, jež ulehčuje šířit
poklady starých básnířů a vědců,
tu útěchu všech povznesených duší,
zároveň takto musí zobecňovat
i špínu nevkusnou i nízkost sprostou.
Sám Sadoleto necení výš Luthra
a to už značí přece víc než dosti,
vždyť, Sadoleto můj, my známe všecko:
my známe vaše sympatie k Němcům
– jak jmenují se jenom? Stur a Svarzerd
ah, marná snaha, italský náš jazyk
těch barbarských jmen říci nedovede –
nic, Sadoleto, my jsme snášenlivi,
nám stačí už, že s námi odsoudíte
chlapisko Luthra – Svarzerdům i Sturům
své sympatie dávejte jen dále...