V těch hrách již cítil hocha převahu,
jenž doposud mu cizí; zachvěl se;
kde spurný on – tam hoch byl trpěliv,
kde výbojný, hoch sladkým úsměvem
vše sladil v souzvuk, cítil v nitru svém,
jak snadno nenávidět by jej moh’,
a přece cítil nutnost v duši své,
jej milovat. A dál si hráli spolu,
až večer nebe protkal růžemi
a matky jich se obě loučily
i hoši rozešli se – jak to dávno!