To byla píseň ta – však hlas to nebyl více,
to byla Luisa zas – však ne ta bývalá,
na čele vrásek pár, zažloutlé trochu líce,
žal, nuda, umdlenost jí z očí zírala;
ten hlas zdál requiem se býti toho hlasu,
jenž v bujné zašlosti nás všechny dojímal,
a Luisa ruinou, jež ztrativši svou krásu,
svým vzhledem tesklivým už vzbouzí jenom žal.
Já myslil na ten čas, když přede třemi lety
jsem sedal s druhem svým v tom sále den co den,
kdy přítel zpěv i zjev ten zatracoval kletý
a přece poslouchal a na ni zíral jen,
kdy jako šílený do dlaní v zoufalosti
tisk čelo při jejím každičkém úsměvu,
jímž vždycky vděčila se za potlesky hostí
a jenž jí pohrával kol retů při zpěvu.
I pohled každičký, jenž padl v stranu jinou,
i slovo tu a tam, jež odnes jiný host,
do lící vehnaly mu barvu hroznou, sinou
a v hrudi bouřily mu děsnou žárlivost.
A přece každý den hnán demonickou silou
v ten prostor vstupoval při prvém soumraku
a šťastným hned zas byl, když stisk jí ruku bílou,
pár všedních slyšel slov a zřel jí do zraků...