Však lid v tom viděl úsměv blažený
a čepice a šátky, klobouky
mávaly pozdrav k jeho kočáru,
by jen ten úsměv jeho nezmizel.
Kmet velebný, jenž řečí dojemnou
kdys vroucně slavil vraha králova
a muži, kteří ještě v kapsách svých
snad hroudy z jeho hrobu nosili
a dívky, které s okem slzícím
kdys rakev jeho květy zakryly,
co hrdlo stačilo, vše řvalo teď:
„Ať žije král!“