S hory se větří prach, hřmot zbrklého pluku
Otroky smrtí, jak stín vrahové nectní,
Slunceli zakryje mrak, se do lesa tratí.
Vidouc slouhové věrní Křesťany švarné
K pomocy spěchati v důl, jak zdrážděné saně
Mustaffu roztrhujíce mstu ve krvi sytí.
Stařeček živne, a vidí Křesťany, slyší
Rozpalu vztek; krev synova – nedbaje otec
O sebe syrý patří na syna svého,
Na svou prošlou slávu a zmatené štěstí,
Padá, líbá krvavé ruce a myje
Černou slzami tvář, msta, lítost, a vztek co
Dračice rozbodujíce mdlé stísněné srdce
Pudí vývaly z ust, slov pronikajícých
Hlubiny duší, vzdechu a hořekování
Strhané jekoty, pohledu bouře a oudů
Umrtvujícých svál tvor zmrazuje každý.
Vévoda s lidem se blíží, na poli vidí
Oběti vzteku, a zkleslým přispěti káže.
Suran zří, šat se sebe škubaje pláče,
Krajina třese se leklá, lidé co skály
Stojí. Živote můj! kmet volaje klečí,
Kam jsy se se země děl? Proč se neotevřete
Na kynutí, proč nepřivinete ruce
K prsům bídného svým? Co sy v ouzkosti počnu?
Kdo mých statků, víry kdo hájiti bude?
Hrdiny šereda przní. Víro a vlasti!
Sláva se zkalila nám; ach! cyzynec Bůh vám
Kázati, cyzynec muž vás svírati bude.
Pukni, ó srdce, a zhasněte oči, by hanby,
Smrti a poroby vzhled mých nestočil smyslů;
Řekl, a do mdloby padl, zas k životu povstav
Rukama lomil, a poklady usmrcujícý
Rozkoše květ klel, na syny volal, a světil
Křesťany na smrt, by na sebe popudil mužů.
Křesťané vidí otce a bolesti jeho,
Cýtí ouzkosti střel; v hrad syvého nesou,
V spěchu se k pomocy trou v hor děsyvé stráně.