Ještě sténá v zoufanlivém bolu –
aj, tu vedle rozlehl se pláč:
tamo v dítek květolícím kolu
leží otec – věkověčný spáč.
Nad ním žena prostovlasá stojí
jako smutku obraz kamenný
a jak hvězda v rozčeřeném zdroji
ve slzách zrak její stopený!
Veta po něm – po mileném muži,
po jediné její ochraně,
smrt mu tady krvavých svých růží
přiklopila věnec na skráně.
Ó, kam s vámi, sirotkové chudí,
nešťastná se matka poděje,
ana v choré, rozervané hrudi
poslední jí zvadla naděje?
Či ten, který při bubnovém plese
tatíčka vám vyved’ na jatky,
se zlaté své výše smiluje se
nad širými jeho poupátky?
Ó, ten ve své neprůhledné mlze
nespatřuje zoufalosti slze,
ó, ten oběti své nepočítá,
kdy si věnec vavřínový splítá!
Někdo jiný na oblačné vážce
ukládá však slzy chudiny
a posílá křídlatého strážce
ku ochraně slabé neviny:
k tomu zdvihněte svá očka jasná
tu, kdy podpora vám klesla časná!
Klečejí tu dítky v jasném kole
jako vůkol hrobu růžičky
a z jich modrých oček ku mrtvole
třpytivé se vinou slzičky...