Tiše spí... Stesk utrpení
na tváři dlí pomučené,
krásu ve stín truchlý mění,
nad čelem mrak smutku klene.
Tolik jsme se milovaly...
tolik jsme si povídaly...
zpívávaly, tancovaly,
s míči hrály, kolo hrály,
slunce, měsíc, hvězdy plály
nad námi – a celý svět
proměnil se v květ...
Ale teď, slyš, co to jest?
Na dveře – buch! Malá pěst
buší, buší: otevřete!
Já to jsem, já... Boží světe,
táto, mámo, všichni vy,
proč ten pohled bázlivý?