Šel z továrny – ňák nebylo mu volno.
A přišel nenadále: zastih ženu
v horoucím laškování s oním Lojzou,
jenž tulákem je, šidí život, lidi,
čas krade bohu, okouní a slídí,
kde lapit sklenku kořalky či piva
a holku štípnout. Katil se jak zvíře
muž oklamaný – Lojza skočil oknem
a ten tam v prachu – na ženu se vrhl
a bil a mlátil. Stenala jen tiše
a nevykřikla. Padla potom k plotně,
jak mrtva padla. Jemu hlavou táhlo,
jak chodil za ní... jak se při muzikách
vždy k němu tiskla... a jak netýkavkou
bývala vždycky. Zlítostnil se trochu
a šel ji zdvihnout. Otevřela oči
a slzami se na něj podívala –
ten pohled projel, jak by řízl břitvou.