Srdce zranils' mi krutostí, otče! Nesmí být
pravdivým do dna až mlžného ocelový cit,
který ti šlehá ze zraků jako z výhně kruté,
z které nástroje železné muži vynášejí,
nástroje v ostří tenounké důmyslně skuté.
Vždyť jak mohu já patřiti jinak na tvé rysy,
nežli očima, jimiž jsem děcko nejprv znát
učil se tvář tvou líbeznou?
Hle, tvé slzy mi na pomoc proti tobě slétly!
Nejprve srdcem objímej otce dítě v lásce,
pak i rozumem hledej v něm k úctě pocit světlý,
sebe ze sebe přines mu před zkoumavý zrak.
Výš stane nad otce tak!