Neznaje, sousede milý! koruny blesku,
Slávy a zrad, běh života v pokoji trávíš,
Jako y nevinné duše, co v samotě bydlí.
Rozbroje lítého třesk jim nesplete hlav, a
Slavené věčnosti dým se nedotře k srdcým,
Kdežto jen láska a sprostota panuje svatá.
Do věže tříská hrom, neb zdrcuje sosnu
K nebi se pozdvihujícý, netkna se lohu.
Slávy a vysosti tvář Bůh zkaluje štěstí,
Bourá rozkoše hrad, bud nedbaje blahých.
Člověče mdlý! proč z tichosti lůna se strhnuv,
Nevida hlubin a skal se v lapavé víry
Svrhuješ bíd? Stůj v skrovnosti oblažujícý
Nevinné srdce a lahody obětujícý
Věrnosti čisté. Ať zvětřenec podivotvorný,
Stíhaje sny, v byt věčnosti míře se ztopí
V rozkoše moři a zobří v oslavy chrámu;
Dlouholi hrdina šťastný v rozmaru sedě
Užije blahosti pěn? Jak dračice závist
Soků vyhrne roj, hrom nestranné pravdy
Zbouří ještěry v srdcy a bubliny zmaří.
Z okolu mrákoty patř, viz marnosti světa:
Velikomocný král chtěl říditi Boha
Rozumem svým, pout nemoha sprostiti sebe.
Takto jsem moudřil. Jen tehdáž moudrosti lid se
Koří, jestliže štěstí milence zradí.
Dokud se usmívá lesk lstivého štěstí
Na lidi velikomocné, co Bohové světa
Vykračujíce tě, moudrosti! slyšeti, světla
Rozumu viděti nechtí. Všecko, co slepé
Žádosti bleskot, co bublina pověry nectné
Před oči shrne, co kroutivé pochlebenství
Do ucha vdechne, byť krajiny hynouti měly,
Tuposti společnícy životy svými
Zvěčniti chtějí. Slunceli blahosti zhasne,
Pěnyli krásyvé prasknou, pitomé děti
V ouzkosti povzdychujíce tak želeti počnou:
Kyž jsem tě chudera ctil, ó moudrosti Božská!
Kyž jsem y na Boha svou byl naději skládal!
Na Boha, člověče! vzhlédni, a moudrosti šetř, když
Přeje ti štěstí, když med rozkoše sladne.
V rozkvetu slávy a v rozkoši omlazujícý
Zpozdilec ducha jsem pnul a sy moudrosti nevšiml;
V bídu jsem klesl, a v porobě moudrosti hlasem
Řídě se utěchy nabyl. Ať katané muky
Smyslíc horoucý y mne za živa pohřbí,
Svoboda nemdlí čistého ducha, a muž jsa
Nebudu schnouti a nebudu slaviti lotrů.
Katané draví slyšeli s obdivováním
Hovory mé, y pravili: Kouzliti umí.
S hrůzou vkročili v žalář, zhlíželi s světlem
Každý v jeskyni kout, a souseda mého
Spatříc s posměchem mstivým zabili broučka.
S přítelem ztratil jsem svět, s ním všecku y stálost.
Katané k soudu mne vedli. Zde rozmilé dítky
K otcy jen letí, otec své rozmilé líbá,
Žehnaje protivníky, že milosrdenství
Jiskra se v srdcých vzbudila zdivočujícých.
Soudcové soudí; na smrt vydali dítky,
K životu otce; ach! hlas ten pronikajícý
Vnitřnosti uslyšev král jak mizera k nohoum
Soudců padl, jak k Bohům spínal jsem ruce,
Slzami smočuje prach, a vzbuzuje skály
K milosrdenství. Nevinné duše co sladké
Hrdličky o život milý prosyly lotry
Rukama sepiatýma a pohledem, ocel
Pohybujícým. Katané s posměchem hledíc
Na naše hořekování tupili červa
V prachu se vinoucýho, a smáli se otcy,
Za děti prosýcýmu. Y ouzkosti trpší
Smyslili čerti. Krásu a nevinu Božskou
Mládeže kvetoucý mně rozvinujíce
Bodali do srdce meč, kat sličnosti odkryv
Růžové krásy se ptal: Zdaž srážeti krky
Před otcem smí? V tom odpraviv milého syna
Dětičky vedl; v hrob za živa složili otce.
Vzbudiv se z mdlob, v tmě zrady a strachu se zhlížím,
Vidím – vrahové nesou k obědu syna.