„Této nehody mé příčina,
Teprv později mi zjevína,
Zbavila mne na vždy naděje,
Že mé srdce někdy okřeje,
Jak okřívá rosou sprahlé kvítko,
Jako otec když své zhlédne dítko.
Tchán můj, mezi králi hrdý král,
Proti sousedům svým v boji stál;
Slovan Slovanům jest křivdu činil,
A pak přemožence křivdou vinil.
Tedy nevinná ta bratří krev
Svalila naň boží zlost a hněv.
Jeden žertvec hroznou ujat mstou
Nad králem jest vyřek’ kletbu svou;
Bohům černým obět obětoval,
A svou kletbu ve svém srdci choval:
Aby všecky členy jeho rodu
Beze všeho ostávaly plodu.
Tuto kletbu nad svým hrdým pánem
Třikrát opakoval nad mým tchánem.
V chrámě boha hromem vládnoucího
Slyšán byl hlas kněze lajícího.
A ta kletba moudře zatajená
Tajemně mi byla pověřena
V sedmém roce po mém prvním sňatku,
Jako původ mého nedostatku,
Útěchy té, která otci kyne,
Když své dítky k svému srdci vine,
Kteréžto jsou otci hospodáři
Věrnou podporou, když v pozdním stáří
Sil i věhlasu mu ubývá,
Které, kdyžto hrob jej ukrývá,
Jsou i nástupci i plnitelé
Chvalných cností svého ploditele.“