Jak rozmilý ten předmět loučiť od páchání,
Neb kterak oddělovať lásku od pokání?
Dáť výhost náklonnosti – píle přenešťastná!
An duše celá hnutá, bodená a strastná!
Než taková se duše v poklidu zas vidí,
Jak často pomiluje, často nenávidí;
Jak často doufá, zoufá, tiší se i vzpíná,
Přetvaří, hrdá, – všecko, jen ne zapomíná.
Nech však ji pojme nebe, hned se rozplamení,
Hned všecka bude v citu, všecka v vytržení!
O, uč mne nad přírodu povyšovať sebe,
Uč odříkať se lásky, života i tebe.
Nech čitedlné mé srdce Bohem samým bíti,
Jen toho můžeš soka, následníka míti.