Ale starší bratr neslyší,
tiskne dlaně k srdci, – neztiší
temný vzlykot, jenž ve staré hrudi
sotva zapad, poznovu se budí.
Prokop usměvavě hovoří,
modré oči upřel do daleka,
jako když se ve sny ponoří.
Mysl jeho za horami těká.
Mluví o svém synu s potěšením,
jak tam kdesi bloudí v cizině.
Když odcházel z domu, jeho jměním
bystrá hlava byla jedině,
zapadl tam jako navždy ztracen,
až teď z nenadání po letech
nabaživ se cizích krajů všech,
zkušeností mnohou obohacen
zatoužil se vrátit v rodnou zem
s nastřádaným skrovným majetkem. – –
Letí černí ptáci smutní, němí,
letí, sotva pohnou perutěmi.
Vláďa navracel se pěšinou
a s ním – v jeho duši – stíny jdou.
Hledí za havrany. Letí, letí
skvrny černé nebem zjasněným,
řadou táhnou, – první, druhá, třetí.
A kam letí? – Není konce jim.
Přešel dlouhé meze. Pokořený
došel dvora. Ony bílé stěny,
jak se zdají smutné studené...
Jako by byl odcizil se všemu.
Zahnal psy, již lísali se k němu.
Kdy z duše ty stíny zažene?
Vešel v dům a shodil pušku svoji,
v síních dlouhých, v teskném nepokoji
po komnatách tichých přecházel,
klidný koutek hledal hlavě svojí,
ale přes práh žal ho provázel,
všady cítil mrazivý dech jeho,
záslonami v oknech zachvíval,
bylo, jak by duší domu všeho
byl ten tichy neodbytný žal...