Zde bude zítra jinak... Porazím je
a mapu Evropy zas jednou změním.
Je možno, na tré že roztrhnu dílů
Austrii věrolomnou. K pádu zralá,
dějiný úkol její dávno splněn –
co s haraburdím, v němž už duše není? –
Hleď, jak se hvězdy dneska čistě jiskří!
Je všudy stejná konstelace jejich
ať z Paříže, či z Berlína, či z Vídně,
či z Madridu je pozorujem. Věru,
ten svět je malý. Teprv pod rovníkem
se jeví oku sbor souhvězdí jiných –
když Indie a Čína budou moje,
vždy tedy ještě Velký Vůz a Vega
a Sirius a Kassiope... Vidíš,
to W je Kassiope... Tamhle Vega. –
A zítra tedy, v zádech Dunaj, rozpnu
v půlkruhu armádu svou... Centrum její
se pohnout nesmí, křídla půjdou k předu,
by z konvexního postavení stalo
se konkavní. Až Davout přejde Dunaj,
posílí centrum, jež se vehementně
na rakouský střed vrhne, prorazí je,
co zatím křídla naše uzavrou se.
Myš neujde nám. V dějinách se řekne,
že toho května vzdychla naposledy
Austria stará. – Lannes, ty věříš v boha?
Ne v boha popů. Papež Pius věří
i v toho. Vyznal mi tak s upřímností
a přeli jsme se... Existoval Ježíš?
Syn boží? A ten celý mythus ráje,
prvého hříchu, vykoupení křížem? –
Je možno, bůh že zatratil by všechno,
co před Kristovým narozením žilo,
jen proto, že ti lidé žili dříve,
než Spása přišla? Sokrates a Plato,
Marc Aurelius? – Bůh, jak nám jej kreslí,
jest důkazem, že lidstvo jest jen děckem,
jež autoritu nad sebou mít musí,
ta tresce jej a ta jej odměňuje,
leč v záhrobním až žití – bědná bajka!
Bah, ale vladař konečně jej přijme,
jak pop jej stvořil: jestiť taký pánbůh
dost spolehlivým sloupem trůnu knížat,
pořádku, dobrých mravů, autority. –
Eh, člověk tvor je bídný, nízký, hnusný.
Dej činům jeho důvod nejpodlejší,
a nemýlil ses. Dá ti čest i život,
jen zlata slib mu, až mu tíha jeho
hřbet ohne nebo zlomí. Krev svou dá ti,
dáš-li pít selské ctižádosti jeho
laciné pocty. Popatř na Massénu:
pašerák dávný, pirát, holkář slepý –
dnes maršal Francie a zítra dá si
urazit nohy, jen bych zrobil z něho
knížete, jak jsou Bernadotte a Murat.
A já tak udělám a vznesu chlapa
svým pouhým slovem ku závratné výši
a peněz dám mu – ale chápu při tom,
že starý Diocletian vším v posled zhnusen
šel do Salony sázet hlávky zelí. –
Víš, co mi psala včera Madame Genlis?
Prý ještě čte se její „Felicie“
tak vášnivě jak před paterem roků –
proč tohle náhle? A až sem tu zprávu?
Nu, hloupost lidská. Prořekla se klepna,
neb v nové knížce, „La Vallière“ zvané
– to zas mi bestie ta bez obočí,
pes Fouchè, píše – žvaní milá Genlis
o lásce krále Louise Čtrnáctého
tak průzračně, že žvastu chtivá Paříž
mě v králi poznává a v La Vallière
prý Duchatel... A teď ta stará Genlis
má obavy, že přijíti by mohla
o tractament těch šesti tisíc franků
a logis v arsenalu – ty jí dávám
za zprávy o všech náladách a dojmech
v pařížských domech – ze strachu teď
mi píše, že čtou její Felicii!
Ah, příteli, co člověk, jest jen bláto,
jen k tomu vhodno, bys v ně patu vtiskl.
Bůh existuje. Velký nedostupný,
však vzdálen světa. Skoro jakby nebyl.
Snad časem padne jiskra z toho ohně,
jež bytost jeho tvoří, v lidskou duši
a tvoří to, co geniem zde zveme. –
A víš, že mohu ročně třicet tisíc
životů lidských válce obětovat?
Eh, třicet tisíc! Tři sta tisíc lidí.
Je lehčí smrti, než ta na bojišti?
A není dost to, dát jim smysl žíti?
Mřít za císaře... za Francie slávu?
Mě mrazí vždycky v bitvě. Je to pocit
příšerně pěkný, Smrt kdy kosí Život,
a člověk cítí, kterak běhá kolem,
pokorný sluha, ale potměšilý,
jenž přemýšlí, zda nemá zákeřnicky
i tobě na šíj vskočit... Mám svou hvězdu,
i dějiný svůj úkol... neodejdu
před jeho vykonáním... ale přece...
Já člověk míru! Já, jenž po něm žízním,
že vyprosit jej chtěl bych na kolenou – –
Leč Anglie, to plémě pyšných kupců,
odechu nedá, štve a popichuje
a všelicí ti hlupci kontigentu
se propůjčují za hamižnou grešli
jí za pochopy. Rádi ovšem, vím to,
vždyť dvacet předků nemám v rodokmenu,
a přec je tituluji: pane bratře –
což zločinem jest, jenž se nepromíjí.
A tak jsme dožili se divných věcí:
Ti, kdož kdys chtěli udusiti v krvi
hlas Revoluce – vyhlašují nyní,
že svobodu prý nesou porobeným,
že svět zbaviti násilníka prahnou!
Oh, dějiny jsou hnusnou komedií,
nic nikdo nesbásnil by bědnějšího! –
A já jim smetu koruny ty s lebek
a plazit se mi budou u podešví
a podpatek jim vstavím na šíj skleslou
já, Napoleon! Anglické ty žoky
tak vykuchám, že splaskne pýcha jejich –
byl Prus bit – Britan odnášel ty rány,
a Rus i Rakušan krk nastavili –
leč žlutá anglická krev ubíhala.
Tak bylo, bude. Proč jste vehnali mě
v tu dráhu, jež je cizí duši mojí?
Jsem člověk míru – Jsem? Ne, byl jsem kdysi...
Teď tygrem jsem, jenž okusil už krve,
jsem Attila, jsem hrůzná boží metla,
jsem Čingis-Chan a Tamerlan – jak chcete –
a krví vaší celý svět má páchnout. –
Mě mrazí v bitvách... Snad též barva krve
a zápach její smysly moje dráždí –