Na chvíli utichli, až kolčavka se kmitla
hezounká po břehu, a Pavla, by ji chytla,
hned skočila jí v cestu, ale Dubák křičí:
„Jen si s ní hraj, ty chytrá! Ona se ti vzpříčí
i ofoukne tě. Nech jí! Tamhle k dubu, chceš-li,
se podívej, a kdy by se ti prsty vešly,
tam do skuliny sáhni; viděl jsem tam špačky.
Vytáhni, podíváme se jim na zobáčky!“
Jak vítr poskočila, na dub vztáhla ruku
a došplhala prsty do dutého suku
a váhavě se třesouc do dutiny sáhla,
v tom vzkřikla zděšeně a zpátky ruku vztáhla
sem tam jí třepajíc a vykřikujíc plačky:
„Počkej, ty Dubáku! To nejsou žádné špačky!
Nu počkej, žes mě naváděl!“ A slzí plna
si podál sedla na břeh, Dubák však se klna,
že jsou tam špačkové, až za uši se chytal,
jak smál se od srdce. „Věř, že tam špaček lítal,
a neplač bloude, pojď, já pofoukám! Buď zticha!
Tam nebuď u vody! Slyšíš, jak něco šplíchá?
Pojď sem a nesedej tak blízko u rákosí,
sic na tě vyskočí ten, co má mokré šosy!“