Když modlitbu tichou kněz vetchý křížem ukončil
a znovu v křeslo sedal, tu zdvih’ se ku odchodu Výhoň.
Kmet jej marně držel, též Marta mu bránila darmo,
jež s ubrusem bílým zas právě do komnaty vešla
a zvala horlivě jej k prosté zákusce večerní.
On děkoval; setrvav na svém, uchopil se klobouku.