„Týž je i náhled můj,“ přisvědčuje Živsa mu starší.
„Nechtěl stejně ni já uvěřit, když syn mi zavítal
náhle domů večerem se zvěstí překvapující.
Nechci tajit: nelibým ta zpráva mě protknula dojmem,
neb mé nitro celé k té představě přilnulo těsně,
že zvolenou dráhou syn můj chutě ke zdaru kráčí,
šťastná, leskuplná že na ní mu zakvitne budoucnost.
Ovšem, nechci nutit jeho los pod vůli oteckou,
muž je zralý, statný, nechť sudbu si volně uchystá;
pakli na svém setrvá, své Staň se! v povzdechu řeknu.
Avšak víru chovám, že vrtoch to je nálady vratké,
jejž zapudí sám čas nebo chladná úvaha lepší.“