Šly zástupy, stoupaly, míjely, v barevných skvrnách plály
a s klobouků dívčích květy se k chodcům nahýbaly,
a postavy nejkrásnější a oči nejžhavější
jak koho zavolaly, hned zdály se tajemnější.
Jak šílely rozkoší zástupy, vlny jak zvedaly,
jak nejkrkolomnější zábavy sobě hledaly
a nejdivočejší hudbu křiklavých orchestrionů
a houpaček lítajících, pískot, hlahol zvonů,
řev cikánských vyvolavačů, svist šipek, jež cíl svůj stihly,
neb nabídky šarlatánů, jež ve verších se líhly,
i laciná pozlátka, hračky, jež lakem zavoní,
a marcipánová srdce i husary na koni.
Po obrovských prostorách okružní cesta není tak snadná.
Sta přátel Falstaffa vítá a tu a tam dáma vnadná
zve pohledem, vinárníci tu nejdražší načali známku,
jak lákavou volavku Falstaffa ku vlastnímu zvou krámku,
i krčmáři volají, k zemi až kloní se lahůdkáři,
a tam, kde si Falstaff sedá, stůl rudými nosy září.
A zase jsme kráčeli dále, mé nohy již vratké trochu.
Však Falstaff jde dosud vzpřímen: to dosud nic není, hochu.
My pivnice prolézali, kde v pološeru a čmoudu
u korbelů sedělo tisíce iluminovaných bloudů,
tu Falstaff teprve humoru zdál se nabývati
a v zástupy napilých sousedů pitvorně pokřikovati: