„To kletba má, já narodil se pozdě;
teď život můj, to studna v pustém hvozdě,
kam zvadlé listí, pohrdání padá,
v níž pouze mračen zhlížejí se stáda,
když bouřný vítr v noci dál je žene.
A přece rovněž v mojí roztoužené
a vroucí duši vzplálo stejné světlo
jak v tvojí, Kriste! V mysli mojí zkvětlo
tvé učení, leč také pozdě zase;
můj mohutný hlas zaniká v tvém hlase,
a proto jen, že tys do pouště světa
jal první volati se. Budiž kleta,
má matko, žes mne pozdě porodila!
Jak Ježíš duše má též zápasila
a divy stejné jak on konat mohu.
Mám odvahy jak on dít „Otče!“ k bohu.
Já řeknu srpu „Jdi!“ a on luh zkosí,
mně vozy samy žatvy snopy nosí;
já hoře pravím: „Rozstoupni se!“, rázem
se otevře, já projdu; hvězdu na zem
já svolám, kterou chci, a v její kráse
když pokochám se, řeknu: „Zpátky zase!“
a ona jde. Všech lidí splním sliby
a touhy vše, a přec mi něco chybí.
Jen kdybych věděl co; mám také ženu,
již miluju jak Ježíš Magdalenu;
je rovněž spanilá, má vlasy rudé
a sluje Helena, dceř bohů, bude
nového rodu nesmrtelných matka.
Prs její plný jest, pleť její sladká
a vásu ambry též rozbíjí denně
mi nad hlavou. Já: „Zdrávas“ říkám změně,
„tys prabytosti věčně novým tvarem!“
Chci být jak Ježíš! Nesmrtnosti cárem
svou zastřít nahotu mi nepostačí.
Však nemám něco. – Co jen? – to mne tlačí
jak těžký balvan.“ Tak děl Šimon k sobě,