„Jsem sám co klas, jejž zapomněli ženci,
neb nechtěli jej vidouce, že černá
zlou nemocí, jsem sám a opuštěný.
A více, nenáviděn, lidmi uštván,
od prahu k prahu o kus chleba prose
dny bídné vleku jak had ušlápnutý.
Ó smiluj ty se, vrať mi zdraví zase!“