A vlnou temnou jak jsme zvolna jeli,
protější břehy víc a víc se tměly,
tu obrys města v plné šero ztracen,
tu světlejší, tu sporým světlem zlacen
v zeď husté mlhy zvolna se rozplývá,
z níž černá věž neb strom bezlistý kývá.
A stíny, mlha, tma a v řece pěny,
oblouky mostu v dálku napřaženy,
i vesla tiché, jednotvárné rány,
vln šplíchnutí a zaskřípání voru,
hrad s domem v modré dálce na obzoru,
jenž zdá se chvět jak z mlhy obraz tkaný,
i světla, která vzplála osamělá
a rudým třpytem na vodách se chvěla,
s druhého břehu rysy dálných věží,
jichž velké stíny na hladině leží,
na nebi hvězda, jež se z mlhy zvedá
a hravý obraz svůj na vlně hledá,
a z lodí smích a zvuky známých hlasů
a vlastní duše měkkých stínů plna,
vše nyní zvoní jako o břeh vlna
v mou píseň báje dávno zašlých časů.