Když přirazili posléz do města,
byl Giljom, věru, jako omráčen,
ni ve snu nebyl takou nádheru
a krásu tušil. Jaké bohatství
se jevilo mu oslňující!
Dům každý palácem byl, zahrady
se všude zelenaly, vůněmi
vzduch prosáklý byl, všude zpívali
při šumu stromů ptáci přesladce.
U domu každého se Giljom ptal:
„To královský zajisté jesti hrad?“
A Gilbert odpovídal: „Sluha jen
zde bydlí králův“ – ale náhle hrad
se zjevil na náměstí ohromném,
kde celý les se růží ševelil
při mírném vánku. Brána bronzová
se zrcadlila v modré tůni vod
pod baštou z mramoru a Giljom něm
se díval na les druhý, kamenný
těch věží štíhlých, které v pýše své
se do azuru nebes nořily
nad domem královským a Gilbert děl:
„Jsme u cíle. Z těch věží každá kříž
dřív nesla na temeni, strhli je
a zašlapali v prach, a křesťané
jsou otroci dnes hrdých vítězů,
jež od Afriky moře neslo sem.“