Ruch klevetivý jednou na záhoně
vjel do besedy drobných macešek,
sem tamo peřestá jich líčka kloně,
v nichž pitvorný se jevil úsměšek,
až ze šuškání zlomyslných krásek
ke svlačci donesl se ostrý hlásek:
„Jen vizte, hi hi hi, kam až se pne
ten větroplach do výše závratné!
Prsť tato živná ku rozvoji stačí
nám všem – jen dobrodruh ten zhýralý
tká fantastické svoje spiraly
kams pod blankyt až do oblasti ptačí.
Snad sprostou jest mu roditelka zem,
snad pohrdá všech květin údělem
a směšně opičí se po motýlech,
kejklířsky těkaje po vzdušných cílech?!
Hle, kterak otvírá své květné číše
jen hmyzu v posměch s nedostupné výše!“