V tom královna jí v cestu vkročí,
proud slzí zkalil její oči.
A žena klesá na kolena,
rve v zoufalosti šedý vlas
a spíná ruce, prosí, sténá:
„Ó, bohyně, mé dítě spas!“ –
A královna své perly, zlato
vše vrhá ženě do klína. –
Jak chladně žena hledí na to
a blíže k ňadrám tulí dítě,
ret zachvívá se křečovitě,
hled její zvolna zhasíná.
„Nač tyto šperky?“ – ruce svírá, –
„mé dítě, dítě hlady zmírá,
ó, dej mu sousto jediné,
než v náruči mé zahyne!“ – –
Za slzou slza v půdu kane, – –
co země ta jich vypila!