Přes pole noha má kráčí 
vážně dál,
nebe i mysl se mračí.
Cos to udělal?
Nedobře věru!
Mlád jsem; ej,
příliš vážně co beru,
vítr měj !
Nebuď bloud,
však jiný též by konal.
A proto bys stonal?
V tom větru proud
žhavé mi líce mrazil
a mumlal: Člověk-li’s či kdos?
Ukrutníku,
Na, to s díkem nos!
a hněvů svých dýku
v srdce mi vrazil,
hle krve proud. –
O krutý to soud!