na návsi a cestou k faře nastal ševel, ruch a shon,
hmoždíře tam podél stráně železnými štěkly ústy,
až se údol rozhlaholil halen v dýmu příval hustý,
kantor brejle šinul k čelu, ku intradě kynul hlučné,
kotly hlasně zabouřily, zavřeštěly trouby zvučné,
družičky v před tlačily se sypat květy podél dráhy,
kočáry od města jedou – biskup juž tu bude záhy,
kostelník div nevykroutí dlouhý krk si na zvonici,
vřava, zmatek, ale farář neslyší ty jásající
kolem zvuky – mrtev ležel, jak mu v těle srdce puklo,
srdce, v kterém v oné chvíli tisíc vášní v bouř se shluklo,
srdce otce milující, srdce kněze plné vzdoru...
Náraz ten byl příliš silný, srdce puklo v tomto sporu,
ležel tiše mezi vraty, větřík jeho vlasem hrál,
pot mu líbal s šedých skrání... Do ciziny dál a dál