Hogy épségben maradna
A bérc arany-leve:
Gondoskodott felőle
Sok gazda eleve;
Hegyalja emberének,
Ugy most, mint akkor, a
Legféltőbb kincse lévén
Hatalmas ó bora.
Pogánykútnál a bércen,
A bortermő vidék
Legjobb pincéi voltak
Azon időbe’ még.
De mind elpusztulának,
Mert régi a dolog!
- Ma is még néhol a föld
Oly hangosan dobog;
Elég az hozzá, borral
Mind telve voltanak;
Egyszer csak ugy gurúlt le
Hordó meg átalag,
A hegynek oldaláról,
S az aljig meg sem állt...
Holott a gazda számos
Mély gödröket kapált;
És a forrás vidékén,
A bokrok közt, sokan,
A hordót földbe ásták
Nagy fáradságosan.