Z jakých krás a z jaké vnady
vznořila se hrůza bledá,
aby zasyčela hady!
Zlaté třpyty oblévaly
starý dům a nízkou střechu
plnou plísně, plnou mechu,
již mé oko darmo hledá –
řeřabiny rudé plály,
hrozny modravého vína
plnily se, šmahem zrály,
tu a tam se pavučina
lesklou nitkou lehce třásla,
ve vzduchu se jasném chvěla,
na mezích se stáda pásla;
jednotvárně, odměřeně,
aby v taktu nepoklesly,
zvuky písně blíž se nesly,
kterou pasačka si pěla.
Sladký půvab podjeseně
klidný ve světle a jasu
snivě rozestřel se kolem,
chvěl se nad zoraným polem,
klad' se na strniště pustá,
padal v brambořiště hustá –
lesy širé jako v žasu
tiše nepohnutě, stály,
na slunci se vyhřívaly.