Dokud počasí trvalo deštivé,
Studené a mrazivé,
Lev král volnějším chodíval krokem,
A nezřídka vyrážel se bodrým skokem;
Neboť háj i pole prázdno bylo,
Do děr hmyzu plémě se ukrylo.
Než jak mile jarní slunce zavítalo,
Plno mravenčíků,
Brouků a červíků
Po zemi se zakmytalo.
Kdekoliv pak dobrý král
Se brylema stál,
Nelze bylo mu kročiti z místa,
Kam šlápnouti chtěl,
Zvíře veliké viděl;
Chůze jeho nebyla již jistá.
Darmo vlídně volal: „Moji milí,
Ustupte mi chvíli;
Nemohu kročiti dále!“
Nikdo neposlouchal krále.
Posléz do kola obklíčen,
Hladem trapným sklíčen,
Zařval, a se tázal:
„Chcete mne zabiti?“
Nikdo nedával mu odpovědi;
Darmo hluchým kázal.
Všecko jako němo bez citu naň hledí.
A Lev počal skoro mříti.
Mohl sice bryle s nosu střásti,
A ujíti kruté strasti:
Neučinil toho král,
Přísahu svou zachoval;
Ale sotva třetí den minul,
Hořem spíše, nežli hladem zahynul.