A juž bouří koní trysk,
výskot hlasů, pentle kmitnou,
kolem krků v pevný stisk
se stárky se družky chytnou
a tak letí stojíce
na vozech jak vichřice,
v čele ten, jenž králem sluje,
ale králsky nekraluje.
S opratí hrá v levici
málo dbaje o své vranky,
o řebřiny, o postranky,
jako z růží kytici
bělounkou a zářící
tichým štěstím vnitřních svitů
líbeznou svou dívčici
k hrudi vine v něžném citu.
A tak jedou dědinami,
poli, brody, dolinami,
ale na div divoucí
v slavnou pamět budoucí,
kudy jedou, podél cest
každá stromu ratolest
odívá se květem pyšně,
hruš i jabloň, sněžná višně,
drobná švestka hvězdnatá,
a jak v jarní zmladlé síle
celá země květem bíle
kolemkol je zaváta.
Ba i z luk a z mezí hoří
jako v zlatém obláčku
petrklíče jarní zoří
vedle křehkých naháčků;
trávnic stříbro zablýsklo se
z úhorův a se skalek,
operleny v pozdní rose
dechly kytky fialek,
pupíčky jak zlaté myšky
u struh sedly do řádky,
a tu slávu pampelišky
štědře platí dukátky.