Vstal Renald tiše, roucho nachové
svlek’ se sebe a opět v poutnický
háv oděl se a bral se komnatou
a chodbami a sešel po schodech
po mramorových, zdál se žebrákem
zas v domě vlastním. Tiše zaklepal
na dvéře vrátného a tomu děl:
„Veď k hrobu mě, kde žena moje spí,
však bez hluku, by nikdo nevzbudil
se v tomto domě.“ Vrátný udiven