Ó, szenvedély csodája!
Bámultam ezt az embert, ezt a férget,
Mint egy tündérkirályt. Kerestem arcán,
Szemében, ajkán a gyönyör nyomát,
Feje körül a végtelen, nekem
Elérhetlen szerencse dicssugárát,
Melyet nem adtam volna a tiédért;
Világtörténelem vakító napja,
Legfényesebb költői álmot el-
Homályosító földi nagyságeszmény,
Ifjúi dicsvágyat kétségbeejtő,
Kábító tünemény, Napoleon!
Kimondhatatlan fájdalom fogott el.
Mint napfogyatkozáskor, hirtelen
Sötétült a világ... Szivemben egyrészt
Sirattam és temettem Izidórát.
Olyforma kínnal, mint erényes, jámbor
Rokonság oly halottját, aki gyászos
Szégyenhalállal mult ki a bitófán...
Majd fölkelt vérbozontos fejjel a
Sértett önérzet, a halálra sebzett,
Kigúnyolt, porba gyúrt érzéki vágy,
Boszút kiáltva, vért szomjazva írul,
Égő sebére.
Így tünődhetém
Magam elé meredve szótlanul;
És csak midőn egyszerre föltekinték,
És láttam a válaszra váró hadnagy
Színváltozását, arca iszonyát,
Csak akkor jöttem észre és gyanítám,
Hogy ő viszont arcomról olvasott,
S mindent leolvasott, sőt voltaképen
Még a valónál többet is...
Igen,
S ez jólesett szivemnek. S legkevésbé
Sem igyekeztem elszéleszteni
Sötét gyanúja villogó felhőjét.
Hadd marja őt is kétszeres csalódás
Méregfulánkja, hiszen összevéve
E kettő sem tesz ki annyit, mint az a
Vigasztalan, egyetlen gondolat,
A száraz lelki fájdalom, melyet
Nem gyógyithat meg semmi, semmi...