Žínka růžověji zardělá
ještě za ptačátky hleděla,
pak mu řekla: „Není na světě
ani v písních, ani v báchorkách
věci dražší, světější a krasší,
Bohdane můj, nad domácí práh,
nad štěstí a lásku beze hříchu,
která při tvém krbu v milém tichu
v pokojnou svou náruč pojme tě.
Věz, že od těch krutých, zpěvných bájí
spěji pod ochrannou střechu naši
jako z bouře k poklidnému ráji.
Nechci tam, kde hříšno, děsno všecko,
otec opouští – máť vraždí děcko,
ale toužím tam, kde láska čistá,
jak ta vlašťovička, s péčí svatou
blaho sobě i těm příštím chystá...
Nevím, možno-li v tom světě tam
míti duši takou jedovatou,
za lásku dát odměnou jen klam;
mně jen blažená ta pravda známa,
na prostém že prahu domoviny
zbožnější je láska, a že s náma,
Bohdane můj, nejdou stíny viny.“