Nejsem jen manžel již, otec, jenž rozdílí
lásku, když s milými ke krbu sed’,
zátiším zkolébán denní shody,
v krotkých všednostech
světlem zdí, zahrady zelení opilý,
řádem, jejž domácí skřítek si spřed’
ze štěstí, žalu i z darů i škody,
nejsem manžel a otec již pouhý,
zvykem denní jenž touhy
ženskou, měkkou zchlácholen rukou,
krocen v svých mužných drsnostech
myslí jen na štěstí krbu v obměnách stech,
jako když drobní motýli v květinách křídly tlukou,
jako když červnové růže voní,
jako když jest
večer letní pohody plný hvězd
a van se za vanem honí.