Horko a ticho. Vůně opojivá
jak vína proud vám na hlavu se slívá
a dechem těžkým vaše prsa dusí.
Snad chůze trochu osvěžit vás musí –
nuž vstaňte z trávy! – Azur vedrem bílý
nad vámi zářně větvic průlinami
plá u výši a svítí nad skalami,
jež u sluje se v řetěz nakupily.
Tam na osyce v hluché vedra tiši
list každý juž se dávno přestal houpat.
Je právě čas, kdy ze svých tajných skrýší
se ve sluj chodí lesní víly koupat –
leč nikdo ještě neušel jich trestu,
kdo směle kdy zde zastoupil jim cestu...
Tam nechoďte mi! Zvláště, mladí-li jste –
pak zabily by kouzlem svým vás jistě!