Co dí Spáčil, huba jedovatá,
pomluva a závisť jesti klatá,
že prý loktem sukna kdesi měřil
v modním skladu. – Kdož by tomu věřil?
Hle, co teď prý přišel na prázdniny,
hned je vidět, že to člověk jiný,
jako z cukru, z bělounkého těsta,
inu známka velikého města.
Pružný krok a lehký jako v tanci
velkopanskou zračí eleganci,
i ten pohyb hůlky z rákosu,
hladké rukavičky když si navlík’.
Což je proti němu prostý Havlík
nemaje ni skřipce na nosu!
A ta řeč, v níž perlou každá věta,
záři učenosti vůkol metá,
v politice zběhlý, ve všem všudy,
známosti máť se sněmovny údy,
byv prý častěj’ po přátelsku v roce
k obědu zván od barona Kloce.
Výmluvností překoná i kněze
a věž změří, na ni nepoleze.