I počal na vorku si hospodářství vésti:
tu květy skládá v komoru, tam rákos klestí
a váže v otýpky, tu stodolu si dělá,
tu chlévy, špýchary, že chalupa to celá,
není-li statek. On pak sedě ve světnici
sám s sebou rozmlouval, co jinému chtěl říci,
a pomalounku jal se kapsy vyprazdňovať
a přemýšlel vždy dlouho, kam kterou věc schovať,
a dlouho trvalo, než obě prázdny byly.
Tož nejprv provázky se v ruce objevily,
když sáhl do kapsy: „Tak, ty dám do postele,“
pošeptnul ukládaje svazečky jich celé.
Pak vyndal kaménky, papírky přeložené,
namáknuv různobarvé potom kousky sklenné
je opatrně sčítal: „To se schovať musí,
to nesmí nikdo viděť; všechny čtyři kusy
dám za komín. A hleďme, mám tu samé kůrky,
ty uschováme pěkně semhle do komůrky,
však dřív se podíváme, nejsou-li tam myšky.“
A podíval se. Potom různé vyndal plíšky,
knoflíky, čamrdy vše rozkládaje ladně,
až naposledy hrábnuv do kapsy až na dně
svou kudlu našel grošovku. Hned ostří její
jal zkoušeti se, říznuv mistra dovedněji
do dlouhé tyče, potom sřízl na píšťalu
kus rákosu a počal z toho všeho žalu,
jak uměl, pískati. Kdo po břehu v tu dobu
se ubíral a pískot ptačím po způsobu
zaslechnul v rybníce, ten stanuv vrtí hlavou
a nemyslí, že slyší ptačí píseň pravou,
leč obrátiv se zpátky v pravo, v levo hledí
a hlavu s uchem nachýliv zas do popředí,
teď posmekne, jak chtěl by setříti pot s čela,
to jen by k čelu dostal prst, a křížek dělá.