Je země klidna, vhroužena v svůj mír,
jak bezpečí by velké vplulo ve vesmír
a okamžik všem příkaz kotvy dal,
i rozkoš vylodění v široširou dál.
A dohovorů, práce, lásky výměna,
dlouhého bydlení, kde města vklíněna
obchody drobnými se druží k vesnicím,
vsi pro města zrát dají žitům, pšenicím.
Vkotvené práce, jejíž zrá už plod,
my, jdoucí, slechli živý doprovod,
pak zřeli oslnivé slunce v obzor vplout,
probouzet, smrti zbavovat a pout,
kohouty kokrhat jsme z rána slyšeli,
ne výzvu bojovnou, leč aby vzbouzeli.
A vlny pod loďmi a kouře v nádraží,
nářadí ve dvorcích, narostlé před kůlnou,
hromady srovnaného chrástu k zápraží,
chalupy všecky se světnicí útulnou
i se zásobárnami v zemním sklepení,
kde voda čerstvá protéká a pramení,
to všecko důkaz mi, že dlouhé na časy
nastává mír a světlo se tmou zápasí.