Strašnější však patnáctého
Březnového dne byl den
Sedmnáctý. Hle, tu kráčel
Při zvonění všemi zvony,
V plném císařském svém skvostu,
Zikmund do hlavního chrámu
Města Vratislavi, vážně
Za ním legát papežský,
Ferdinando, biskup lucký,
Za tím arcibiskupové,
Biskupové, prelátové,
Za těmi též v plném šperku
Německá knížata, potom
Vévodové ze Slezska,
Vyslancové cizích mocí,
Spolu hosté z všelijakých
Zemí, také hosté z Čech.
A když Zikmund na trůně byl
Vyvýšeném zasedl,
A se všichni shromáždění
Podlé důstojnosti své
Byli seřadili, hle, tu
Na vyzvání Zikmundovo
Předstoupil papežský legát,
Ferdinando, biskup lucký,
Rozvinul papežskou bullu,
Jíž obsahu ještě nikdo
Neznal, ani netušil,
A čet’ hřímajícím hlásem:
Svatý otec, Martin Pátý,
Že vyzývá všechny světa
Národy, jež vyznávají
Víru křesťanskou, k tažení
Křižáckému, a sic proti
Zatvrzelým sstoupencům
Husovým, aby kacíři
Tito vyhlazeni byli
S tváře země naprosto.