Svatvečerní šero hvězdným stříbrem kmitá,
dědinečka spustlá dřímá v sněhu skryta,
něžně uchována, ale nezahřáta
jako mrtvé mláďě pod labutím křídlem;
každá chatka v růvek měkce pozaváta,
blahu milých duší však již není sídlem.
A ty drahé hlavy, všecky ježto padly,
ty již v posvěceném hrobě dávno zchladly;
a ty drahé hlavy, všecky ježto zbyly,
ze skrýší se horských dávno navrátily,
všem zas večer svatý v domovině kyne –
„Jen kde Božana, mé dítě kde as hyne?“