Ty, který z půdy hmoždíš v potu tváři
kvas bujný jiným, sobě černý chleb,
v důl pohřbíš se, bys jiným skvostů záři
a sobě vynes k bídné rakvi hřeb,
jenž vracíš se tu v brloh z těžké práce,
kde jiným snášel’s mramor na paláce,
a žiješ trudněj nežli v jařmu skot,
bys jiným uchystával zemské nebe:
Mě pálí na duši tvůj horký pot
a jest mi, jak bych odprosit měl tebe.