Tou dobou pyšná dívka domů šla
kol husté lípy, stranou stojící
u bílé cesty, vzhůru hleděla,
a hle, na větvi sudba seděla,
,máť tmavých lesů‘, šerá, byla to.
Tu pravila jí dívka: ,Sudbo, slyš,
dej kvetoucí mi větev na vínek!‘