Pryč s žezlem tím, když pouze jednostranné.
Zde žezlo mé, a tomu žehnej, pane!
Vy, kterým dříve chvěl se výčitkou
ret zklamaný zlou vládou dnešní doby,
tu slyšte dnes, co chvěje duší mou:
Zřím v budoucno, a tam již nejsou hroby,
tam zkvétá luh a z otky oráčovy
se žene k výši zelený prut nový.
Veliká duha z půlnoci až k jihu
se klene přes nebesa obloukem
a v barvách jejích v křídel dlouhých mihu
Slovanstva orel stíní celou zem.
Z Balkánu, Tater, ze šumavských strání
a z tmavých velehvozdův Urálu
zřím lípy růst, v haluzí proplítání
se slučovati svorně pomalu.
A v listí jejich, jež se květy bělá,
svornosti pták si hnízdo uplétá
a klidně pro med letí práce včela –
z kalíšků padá rosa – osvěta. –
Srb handžar skryl a Bulhar pušku dlouhou,
Čech rádla chopil se a písní svých,
svár bývalý všem pohádkou je pouhou,
jenž dávno zarost v lípy haluzích.
To vidím dnes, a prapor nad mou hlavou
tou zvěstí tiše šumí tajemnou,
jej tyčím za korouhev práce pravou,
jež v příští době leží přede mnou.
Jen ruku v ruku pod ní podejte si,
ty, Čechu, a vy bratři jeho dva,
svár ztratí se a zazní jenom plesy,
v něž sahá nám dnes ruka hrabivá.
Ta doba blízka, už ji vidím v záři,
kdy půdu českou, v níž ryl cizí pluh,
jen kypřit budou vlastní hospodáři
a jeden zavládne v ní svorný duch.
Sem pohleďte, to naděj má i vaše;
vás, děti, tisknu vřele v náručí,
že strhnem slávu, jež nám zniká plaše,
to budoucnost nám ve vás zaručí.
V hodině první příští vlády svojí
se modlím k tobě, kněžko obětí!
Tys onen bůh, jenž sílu naši spojí
a dny mé vlády zdárně posvětí.
K tobě se modlím, obětnosti česká,
jež v obra rosteš světu na podiv,
k mým krokům připoj svatozář svou dneska,
než prostru vládu do slovanských niv.
Snad osud řekne mi jak předchůdcovi:
„ó ještě nejsi, roku, poslední,
kdy rozvije se lípy výhon nový,
a kdy se soumrak zcela rozední;“
dnes přisahám však korouhvi té svaté
a, děti, vám, jež líbám na líce,
když nijak víc, že písmo dějin zlaté
mne nazvat musí rokem Matice.