Sotva slunce hory pozlatilo,
opeřenců ranní píseň plesná
probudila Vladimíra ze sna;
nevěděl, zda všecko pravda bylo
či zda šálil rozmarný jej sen;
vzpomíná si na včerejší den
a čím dále jasněj v duši cítí,
že mu nelze bez Blaženky žíti.
Před tou pravdou couvl polekaně;
Camilly se sličné obraz maně
ve chvíli tu mihl jeho duší,
v nitru se mu tajný ozval hlas:
Kam své zraky, smělče, vznášíš zas?
V čas se probuď, dokud nevyruší
ze sna tebe nelítostný osud,
dřív než s výše ideálů tvých
v propast svrhne posupný tě smích.
Což jsi dosti nevytrpěl dosud?