Oj, hráli, hráli andělé,
vesele hráli, vyhrávali,
housle jak slavíci zpívaly,
s nimi se viola rozehrála,
kukačka, žluva notí si v ní;
klarinet jak na svatbě družba,
pošoupl čapku s voničkou,
zazpíval o milování píseň,
basa mu s chutí broukala
moudrou svou spokojenost k tomu,
a cimbál, cimbál – nelze říct,
co se tam navyváděl cimbál.
On jako jarní vodotrysk
na všechny strany házel smíchy,
popěvky, výskoty, jásoty.
Byla jich plna zem i nebe,
jak už to bývá o svatbách.
Byla ta hudba tak bezstarostná,
odtrhovala od země.
Bylo v ní tolik veselosti,
pravé a čisté, původní,
takové, s jakou potoky jarní
válejí se a hopkují.
Bylo to takové šťastné scherzo,
takové adagio líbezné:
ty zvuky jenom se objímaly,
ty tóny jenom se líbaly,
k sobě se tiskly pronikavě,
až spolu slastně splývaly
ve zcela nový, šťastný souzvuk,
v jediný souzvuk blaživý.