„Dcero má, ach! pověz, co je tobě?
Co v tvých lících to dvé lilií?
Myslím si, že vadneš u chorobě,
neb že tajný bol tě zabíjí.
Poslyš! jsou tu pěvci – jejich píseň
milostnou prý v srdci budí tíseň.
Divná píseň – v královském prý oku
strhla hrázi slzavému toku.
Zní prý jako hvězdy v modrém lůně,
na Davidovu jak harfa trůně
a jak andělská prý peruť šumí,
nižádný jí člověk nerozumí.
Pokyň jen, a zavzní píseň v síni!“
Kynula. Aj, vchází bílý kmet
opřen o dívku, tak jako jíní
na opozděný se klade květ.
Retoma té – an kmet harfu bere –
korálovýma se píseň dere.