Tábore!
Horo, dvojím obemknuta dolem,
stříbrnými dvěma lokty země,
k prsu matky přitulena jemně,
slávou kdys, teď kojena jsouc bolem;
z tebe pne se věž i hradba temně,
řeka hučí, lesy šumí kolem
jako hlasy rozechvěné bolem,
jako vůdce pozbavené plémě.
Tábore!
Však ty zdi tvé, dumajíce němě,
jasnou řečí přece mluví ke mně:
„Kalicha jsme druhdy byly stolem,
táborem, kdy válečným vlast polem.“ –
Prázný zvuku, roso v písku holém,
jaké vzchází v poušti tebou sémě?
Kalich vypit v hořkém umučení.
Vůdce padl! – Tábora již není.
Tábore, Tábore! –