A já dnes chci za jeho příkladem
jít k večeru na šibeniční vrch –
až mladou delikventku povedou
poslední cestou. – Nevím o ní víc,
než že je bledá jako padlý sníh
a očima se dívá jako havran;
u vody v rasovně že žije s bábou
a dobytku že v kraji pomáhají,
když nemoc padne na něj. – A že zbila
když plížil se jí kolem rasovny
a v noci oknem do jizby chtěl vlézt,
strašlivým bitím synka purkmistrova,
pak za nohy jej k řece dovlekla
a cestou vln jej na pouť poslala,
z níž smělý frejíř už se nevrátil. –
Můj dědek měl se pěkně s bábou mojí!
A jako on já jasně prohlásím
před celým světem, že ji vzíti chci
v kostele za svou řádnou manželku. –
Soud musí svolit. Svolil dědkovi
a svolil jiným. Dělá se to tak. –
A potom vezmu bledou holku tu
a zajdem někam v světa širý kraj
a budem žít. – Pod šibenicí já
si najdu štěstí svého bílý květ,
jak na té cestě k šibenici našel
můj dědek svoji broskev růžovou.