Bratři, věrní víry bojovníci!
Vyslali k nám posly protivníci,
Přátelství a službu vzkazujíce,
Zlaté hory, doly slibujíce,
Za krále když Zikmunda uznáme,
Jemu Hradec, slavné město, vzdáme.
A však vězte, bratři, dnes na ráno
Mělť jsem já kněz Ambrož vidění:
Znamenal jsem, kterak osení
Patou vojska bylo rozerváno –
A tu vidím na nebeském kruhu
V oblak oděného anjela,
Tvář se jako slunce blyštěla,
Nad hlavou měl rozepiatou duhu –
A ten volal převelikým hlasem,
Jakby sedm hromů mluvilo:
Duch, jenžto se snáší nad veškerým klasem,
Jejžto žezlo vrahův zlomilo,
Káže, aby pošlapaní vstali,
Svědectví o věčné pravdě dali!
A hle, osení to rozmetané
Hrozným kovů třeskem zhůru vstane,
Neb se v kališníky proměnilo,
Z jichžto ran se moře krve lilo.
Zdvihli jsou se statní víry lvové,
V čele jejich oba Prokopové.
Ejhle duch tu vnitřní v ústa moje
Slova klade – zděšen vyvolám:
Proč ty, hospodine, v dálce stoje
V dobách soužení se skrýváš nám?
Proč jsi v mlhách hněvu skryt?
Vrazi lučiště již napínají,
Šípy na tětivy přikládají,
Aby stříleli na věrný lid.
Aj tu zdvihl hlas svůj Prokop vůdce,
Otec věrných kališníků, řkúce:
Mějte pevnou víru v hospodina!
V zápasu kdož statně vytrváte,
Slávu věčnou na výsostech máte –
U nohou se v prachu plazí vina!
My co obět pro kalich jsme padli,
Bychom v smrti věkůvěčně žili,
Krví slávu česku pokropili,
Aby věnce její neuvadly.
Bratří milí, jenom vytrvání!
Pán pomůže věrným dítkám svým,
Dada mečům jejich požehnání,
Nepřátely prutem železným
Roztřiští, jak křehkou nádobu –
Bratří – setrvání do hrobu! –
Takto Prokop; já pak této chvíle
Procitnul jsem. – Nuže vězte míle,
Že vám Zikmund milost zkazuje,
Zlaté hory, doly slibuje,
Za krále když jej uznáte,
Pevný, slavný Hradec jemu vzdáte;
Zpomeňte však na vidění moje,
Na hlas zpomeňte, jejž vůdce voje
Páně vydal!