Po žhavé skále kráčel brahman, kles’
na kraji strže, věkovitý keř
však zadržel jej v pádu osudném.
A brahman zíral dolů. Tygřice
pod skalou svíjela se. V ukrutném
jí oku hořel bol. Jak vichřice
jí z tlamy nářek hřměl, neb u prsu
dvě mláďata jí žízní zmírala.
On zaplakal, a ona zírala
svým žhavým okem vzhůru, u trsu
kde nad ní visel... Marně chystala
se ku skoku, však – k zemi klesala.
Tu brahman děl: „Krev moji kdybys pila,
svým dětem mléko bysi podala.
Mou zhoubou tedy šťastnou bysi byla!
Však může zhoubou býti mi, co jí
je spásou? Matko, zde má jesti krev!
Ó pij, až prs tvůj děti ukojí,
snad usne pak v tvém srdci divý hněv,
jenž plá z tvých očí, sestro ukrutnice!“