Dál v útulné jamce, z níž na špičkách lehce
se vypjaly zvědavé jívy,
kam potok jak bělouš se vrhá i řehce
zpod bujné i zpěněné hřívy:
tam zpěvavě tluče i tluče vždy mlýn,
té krajiny slavík to sivý;
však pole hrá měňavě v zlato i v stín,
a šuměním klasy se diví:
„Proč váháš? Jen srdnatě nás tam zdrť!
My radostně půjdeme v takou smrť.“