Tím krajem umrlým jsem bloudil beze cíle
a maně vzpomínal:
Jak často kráčeli zde v podvečerní chvíle
dva milující v dál,
jak často zírali v tůň, k sobě nakloněni
na obraz veselý,
co přísah, polibků a vřelých zanícení
ty břízy slyšely –
a přece mlčí vše, tůň, topoly i dálka,
a nebe, noc i zem,
jen chvění smutných bříz, když listí chvilkou zalká
zní jako requiem...