Můj Giotto, chápu, že jdeš změnou času
vždy nezměněn. Jdeš s rovnováhou v duši
a libou veselostí v moudrých očích,
žert na rtech v každé chvíli připravený,
jenž k obraně je štítem nejistějším
a útoče vždy vyhrá, aniž ranil.
Teď barvu kladeš k barvě – a hle, vstává
na stěně výjev: Ježíš děcko stojí
v tesařské jizbě, rozpjaté má ruce,
což znamením, že božská slova plynou
z rtů jeho sladkých; svatá Panna sklání
se v šťastné pokoře, že pod svým srdcem
nosila syna, jenž je Bohem jejím,
co svatý Josef z podálí se dívá
a zarmoucenou tvář má – nelze ztlumit
mu hrdost muže, a on ví, že nebyl
tenkráte otcem děcka ženy svojí...