Ten dům byl za dne dumavý tak snivě
jak holubičí sídlo cudné idylly,
šer městských zákoutí vál tudy tklivě,
uličkou křivou lidé spoře chodili.
A když se den už oděl v temné šaty
a prošel městem jak duch černě příšerný,
řad oken v domku vzplál a nade vraty
svým chvěním vábil plamen pestré lucerny,
a kdo tam zbloudil v pozdní chůzi svojí,
zřel krásku kyprou ve bláznivém kroji,
dnů našich Sirénu, jež v dveřích čekala
na noční hýřilce a dál je lákala.
Za chmurných večerů muž mnohý sveden pudem
ach, vratkou nohou překročil ten hříšný práh...
Den co den ďábel vášně v salonku tam rudém
hrál divou orgii po měkkých pohovkách.