Byl jim za to vděčen, za věrnost i tklivou
k choti jeho mrtvé. Jak by dosud živou
ve svém středu měly, všechny její koby
stejně chovaly jak za minulé doby.
Nic tam nezměněno, všechno týmiž řády
konalo se tam jak za kněžniny vlády.
Dále hlídaly vchod k její části hradu,
plnily tam služným ruchem komnat řadu,
aneb s prstem na rtu chvěly se jak vánek,
jakby střehly její věští vzlet či spánek.
Určitá vždy chvíle do síně je širé
svedla kol přeslice Libušiny siré,
jako dřív tam ke svým kolovratům sedly,
jemné tkanivo a bystré řeči předly,
uctivě pak časem k síně středu vzhledly,
jak by viděly tam při kuželi skvělém
vskutku dosud kněžnu s dumně svislým čelem –
onať za živa sic málo příze dbala,
každou chvíli niť se u kužele rvala,
tichnul kolovrat a ruce na klín sklesly,
oči planoucí se kamsi v dálku vznesly,
jakby stíhaly tam tajné světlé zjevy; –
s bázní posvátnou tu mlkly vůkol děvy.