Zabolelo srdce dobré ženy
Noemi, jež plačíc trpkým bolem
vracela se z Moab domů zpátky.
Provázely smutnou dcery její,
plašíce jí s čela něžnou rukou
zoufalé a černé dumy těžké.
„Holubice moje, nelze jíti
v neznámé vám kraje se mnou bídnou,
navraťte se v domy svojich matek,
oblažte je vroucí láskou něžnou,
šedinám již dosud mým jste přály!“
Zaplakaly obě smědé děvy,
obejmuly vetché tělo její,
takto žalnou prosbu svoji vedly:
„Sloužit budem jako otrokyně,
nevyháněj zpět nás, máti drahá,
uvykly jsme tvojí hřejné lásce!“
Zželelo se ženě proseb vroucích,
pozvedla je k srdci, které tlouklo
lahodivým tempem slasti – –