Ruku napřahuje ke tkanině vzadu,
která dělí síň od vnitřních prostor hradu;
žena ztepilá ve zvědném hlavy skloně
právě jeví se v té rozhrnuté cloně.
Vlasta! Již sám hlahol toho jména křísí
obraz, v němž se milost s hrdou silou mísí.
Z mlhy, jíž se míhá v dálce mladost moje,
jako sbratřených hvězd oněch jasných dvoje
třpytící se v jitřních parách na obzoru
– spíš jak luny dvě – pár svítá velkých zorů,
hrdě zářících ve zlatohnědém jase,
však i s něžným stínem v sivé dlouhé řase
tajícím sen sladký; spoustou zlatoplavou
kadeře se husté nad královskou hlavou
vzdouvají jak vlny zvichřené, jich pramen
různý, jako v slapech na oblouky ramen
padá nádherné a na běl šíje pružné;
v rozměrech i rázu k mohutnosti mužné
postať vysoká i líce tíhnou tvary
výrazné; přec děvích tužeb snivé čary
jemní přibledlého rysy obličeje,
a zvlášť panenskosti cudný vděk se chvěje
v miloněžném důlku mezi hrdým vzmachem
nosu orlího a svěžím retu nachem,
jenž nad klidným dolním rád se vlní vzhůru,
jevě plachým kmitem skvoucích perel šňůru.