Zpěv výletníků k oknu svábil mne.
Protější křídlo domu žluté hoří
západu sledním dechem zlacené
a maličká má krajinka se noří
juž do soumraku; nebe modravé
růžoví sklon a violově padá
do lesa, stuhy černé, mlhavé...
Tříšť měkkých tónů do duše se vkrádá...
Zpěv přechází do táhlé melodie, –
teď dívčí soprán sólo zakvílel...
a zase hlasů sbor do ticha ryje
ten melodický pláč... a teď jsem zřel,
jak bílé šatečky se cestou točí.
A bělavým tím v šeru zachvěním
stesk probouzí se, a mně vlhnou oči...
Pod oknem v sadě ostrým zvoněním
slok jednotvárných cvrček den si krátí...
Zpěv výletníků v polích juž se tratí...