A sotva od nich odtrhl svou duši,
Váh prudký vedl okolo jej Strečna,
tím rájem, v kterém člověk sotva tuší
zem pod nohou! O, kráso nekonečná! –
Tam Orava, ten div divoucí hradů,
se příkrých skal se hlavou v mraku tratí,
že pohleděv k ní trneš ve závrati.
Stáh’ víčka, by mu z očí neunikla – –
A peruť zatáčí se k Tater výši. –
Což na Oravu zapomenul v Spíši,
kdy z trosek zámku žasem ústa zkřikla,
když oči jaly zas ty země střely,
jež nad sopkami jakby zkameněly! –