A otroci šli kolem něho teď,
a z palankynu ruka překrásná
jak v umdlení přes římsu visela
desk postranních, a jako náhlý blesk
šleh’ z prstenů třpyt drahých kamenů,
když z nenadání sebou pohnula,
a z její dlaně vypad’ bílý květ.
Vzdech vyšel z palankynu zároveň,
a Alambuša klesla v podušky
tak tiše jak ten květ, jenž ležel teď
u nohou Upagupty... Palankyn
se v davu ztratil, v lidí hemžení,
a věrná Gopa opět šeptala:
„Toť Alambuša, zve tě k sobě v dům.“