Václav smutně na to: Máli otec
Synu k vůli do srdce meč sy vrýt?
Netřeba; ať smrti čeká, tať ho
Brzy lapne, spěšně zprávce pravil.
Tať řeč na člověka nesluší; vždyť
Nemá člověk, tím syn méně, otce
Trýznit. A co do věcý se mícháš,
Které cyzynce se netýkají?
Jiskřil očima, a hřímaje se
Zdvíhal zprávce, jakby na cyzynce
Chtěl zlost vlíti, svou moc ukázati.
Nevšímaje sobě prchlivosti
Muže syčícýho, Václav vážným
Propověděl hlasem: „Člověk jsem, a
Ukrutenství, nespravedlnosti
Snesti nemohu.“ „Tak, blázne! zalez
Do pustiny, tam sy na zkažené
Žehrej mravy, tady dotíravou
Řečí moudrých nepřevrátíš lidí.“