Jiřík trhnul sebou, jak by střásal snění;
plaše pohled’ kolem a všech vida zření
obrácené k sobě, zapýřil se málo,
však hned oko jeho směle pozaplálo,
poklonil se králi, hostů dánských řadu
a tak začal, hladě šedivou si bradu:
„Po tvé vůli, pane, rád ten příběh sdělím;
ale řeči mistrem nejsem valně skvělým,
protož, hosté vzácní, mějte shovívání:
milejší mně mečem, nežli slovem klání. –