Rozhrnul houšť, šel deset kroků as
a co jsem viděl: trochu ostružin
a kapradí, jež bujně vzrůstalo
a mech; a hoch tam hříbek nalezl.
A mně v té chvíli bylo smutno tak,
že oči se mi náhle zalily
a hlavu plnou divných myšlének
já od hocha jsem zvolna odcházel.
V strž pode mnou stráň druhá vrhala
hluboký stín, dál stejně klepal mlýn
a cestou hoch si pískal vesele...
Já nevím proč, však ještě večer ten
jsem na hřbitov šel, a tam zamyslil
se nad bědnými lidí osudy
a nad tou láskou, která větší je
než láska k životu, strach před smrtí...