Usmívá se nade skalní slují
máje dítko – světlá květina,
paprsky ji celou pozlacují
půvabnou jak dívku nevina.
Vrcholky své zelenavé sklání
jakby schvácen blažeností les,
na potoka jemném kolíbání
vedou vlnky měňavý svůj ples.
Ó ty přírodo, ty věčně stejná
v bouři zlé i nočním poklidě,
neznáma ti je strast lidí tejná,
což ty víš o lidské o bídě?!
Slastí věčnou, neskonalou dýše
soumrak večerní i jitřní zář,
to jen člověk vášně své ti píše
na kvetoucí, věčně stejnou tvář.
Usmívá se skály po vrchole
máje dítko – světlá květina,
netušíc, že udeřila dole
smrti, krve, bitev hodina!