Náš rod je božstvím proklet. Starší sestra má –
to prvá vzpomínka je mého dětství – nůž
kdys před oči mi vznesla, píseň zpívajíc,
jak na praotce mé pad hřích a vyhnáni
že byli od zlacených stolů. V jinošství
mém pohasla, a já jsem spáchal onen čin,
v němž taková je propast hrůz, že beze slov
a nechápaje posud, zvedám ztřísněné
své ruce... Neboť provedly, co smrtelný
se jazyk zdráhá vyslovit a co mne v dál
štve z vlasti, z kruhu míru pryč a vždy
zas dál a dál, když znaveného vítá krb.