Z okna cháty hledí Pavla –
v rozpuku to poupě mladé,
první paprslek když slunka
do jeho se ňader vkrade.
Její srdce, plno jara,
je jak tichošumná řeka:
vlnka za vlnkou jde mírně,
neburací, ale těká.
Neděle je – prostor klidný,
jenom vánek poletuje,
tu se houpe jako motýl,
šustne tam, zde vážně pluje,
zaševelí do lupení,
tu si opět s vlnkou hraje,
poškádlí ji a jde dále,
ve vzduchu jak ptáček vlaje.
Z východu to host je milý,
z dálných končin, plný vůně;
viděl růži Hafisovu,
dech svůj nořil v její lůně,
hřál se slunkem od Tebridy,
v Širas napájel se vínem,
šuměl v cedrách Libanonu,
u pyramid krad se stínem,
s farysem se honil v poušti,
vlnil buřán Ukrajiny,
potácel se při mohylách,
chladě stepí bujné syny.
Lepetá a šumí báje,
minulosti děje šedé,
zvěsti dálných krajů básní,
touhu v nitro lidské přede.
Ve vlasech si Pavle used,
duje v kadeř čtveračivou,
ševelí jí píseň v ucho,
srdce plní touhou snivou.