Zatmělo se slunce slávy, spásy,
rachotí hrom ječný po nebesku,
blesku sykot zhoubný k zemi pádí –
Lípa roztřískána kůru svléká,
větev po větvi se k zemi sklání,
jenom peň tu ještě stojí,
země šťávou rány hojí,
a ty rány, sotva zacelené,
nová zloby bouře z nova stíhá.
Mnoho vody v moře uplynulo,
mnohé pokolení odumřelo,
avšak žádné z oněch pokolení
Lípu Slávy kvésti nevidělo.
Mnoho dlouhých rokův uplynulo,
mnohokráte slunce zaplanulo,
mnoho vláhy nebe na zem lilo –
ach, ta Lípa nechce zeleň bráti,
nechce větví korunou se zdobit,
čeká více světla, tepla, vláhy! –