Ta je prostřed ve světnici;
student sedí na lavici –
kamna představujou publikum,
a sál – prozatím je celý dům!
Na špičkách, ač bosa, hezky stojí,
odkříkává „deklamánku“ svoji,
a když student hůlku obrátí,
tu si zvolna rukou zaklátí,
jednou dolů, druhou nad hlavu – –
a zas mluví – jako v „ústavu.“
A ta její milá máti
trnouc zůstává vám státi,
radostí se tvář i nos jí září,
ba již slze tekou šourem s tváří.
„Dorče! u všech všudy láter,
vždyť ty mluvíš jak pan pater!
a mně se to vždycky zdálo
selkou být že pro tě málo – –
ne, ne, výš musí jít naše Dora,
vzít si musíš profesora,
advokáta, malíře,
rytíře neb kejklíře!“
Dorka na mamku se stranou dívá,
tulíc se, jak když se rozednívá.
A však, kdoby nad Dorinkou stál?
Pojďme, vzácná společnosti, dál.