Vztáh’ ruku Zevs a kvapným mize letem
spícího skráně dotekl se retem,
bohové všichni za ním; dechem jejich
se mistr probouzí, sen s víček střásá,
však mysl nazpět snů jde po šlepějích,
jež jako růže v hlavě ještě hoří –
pojednou Skopas vzchopí se a jásá:
„Ať jméno mé jak stopa člunu v moři
utone na vždy, Nioba jen moje
ať věčně žije krásy planouc zoří
bez jména mého; – krásy božské zdroje
nad světem hmotným drahou vlají mléčnou –
mé jméno prach, – Nioba krásou věčnou.“