Ještě smutná píseň zcela
noční tiší nedozněla,
Vodník přes lub do nádvoří
sklouzl hbitě na kámen,
k oknu, z něhož světlo hoří,
plíží se jak omámen.
Za ním tiše na pokyn
koník bělouš ze hlubin
téže studny jako stín
do nočního šera splývá
bez dusotu pomalu.
Stříbrně mu blýská hříva
z ledovatých krystalů.
Bez uzdy a bez podkovy,
spodního též prosty pysku,
po slatině vichrem v trysku:
tak jsou koně Vodníkovy.
Živý duch jich nesedlal,
slepě znají cestu k cíli
a nikdy se neomýlí.