A přec! pod těmi omšelými rumy,
pod ssutinami zbořeného hradu,
jsem zaslech’ žalující tiché dumy.
Tu čelo horké na chladné zdi kladu:
jak tklivě ony vyprávěti umí
o děvě milé, jež spí pod jich mechem!
Sní sladký sen o matky vlasti spáse
a o tom nevystíhlém v nebi jase,
kde navždy s milým splyne jako akkord s echem –