Jan Lamač rok již v mlýně stárkoval
a s bratrem jeden vždy je pojil stůl
a zrno nepadlo ni sem, ni tam;
že sedali však mlčky při stole
a v domě bylo, jako bývá tam,
kde duše není, smutno, podivno,
po roce uved’ v místo matčino
si bratr ženu, – bratru matku ne. –
A za krátko byl smutný, pustý mlýn
jak nikdy dřív. Jan Lamač neusmál
se celé týdny, něm sed’ ke stolu
a němý vstával; že však protivno
se stalo ženě ono mlčení,
protivný jí i bratru stal se on.
Pak k vůli ženě mlýn byl zanedbán,
neb mlečů nevšímal si hospodář,
i opouštěli jeden po druhém
a žena děla: „Opouštějí nás
pro Lamačovu vzdornou posupnost.“
Však sedávali dosud u stola –
a slova nepadlo ni sem, ni tam.