V hor vůkol samotách měl nebes obzory
a jasný pro ně zrak, byť nad hlavou i noc.
Však stoje na vrchole skály Kristovy,
zem viděl sobě u nohou, ač v mlhách jen,
i nebe pod mraky a ve tmách cesty cíl,
kam odtud putoval již osmdesát lét.
Krok holí eremity pevně podpíral,
leč klíče Petrovy se chvěly v rukou mdlých.
Žár červencový žehne bílé boky skal,
kde vzhůru klikatou jen stezkou pastýřů
tlum stoupá poselstva. Jak v horečných jdou snech,
neb mžitky oslnné se v očích tetelí
jim od stěn vápencových slunce odrazem,
až k závrati jest hlavě v bázni úpalu;
krok klesá únavou a žízní práhne ret.
Zpět pohlédnou – jak mělnil by se křídy prach
tam po vzduchu v mlh lehkých opar modravý;
kde strže klín, jen stíny barev mlhavých
stěn průrvou chvějí se, ač tichý sálá dus;
a před nimi – háj buků. Jak jich láká stín
hruď k oddechu! Kdo v modlitbách tam spíná dlaň,
kde tuší, s požehnáním velekněze dnes
těm na hlavách že ruka jeho spočine,
kdo nesou mu sem volby pergament a zvěst:
Mnich Pier z Morrone jest Říma papežem!