– A vždyť to není ani onen nevděk
a přepočty mé v citech srdcí lidských,
co shrocuje mě! Jiného to cosi
a vím a cítím, že to ve mně sedí,
v mém těle celém, mozku, duši, krvi.
Jak chronometr jsem, v němž pero prasklo,
je tupost bezradná v něm, hluché ticho.
Můj oheň, ten můj velký svatý oheň,
už strávil všecky schopnosti a síly,
už perutě i duše mojí zasah
a potravy víc nenaleznuv – zhasl.
Teď přicházejí – chtějí abdikaci –
a ve mně není síly „Ne!“ jim zahřmět.
Mí maršalové – tchán můj – a ti králi. –
Před roky deseti bych byl máv rukou
a byl bych rozhodil je po Evropě,
jak syn můj rozhazuje hračky svoje.
Jak kartami bych zamíchal byl jimi
a žádný necekl by... Zrazen sebou
a Osudem já pad – a nelze povstat...
Můj svatý oheň vyhas. – Podepíšem...