Však mne váže úkol mrzutý,
ve jho své jsem těžce přikutý,
dílo musí dnes být ukončeno.
Nemožno však též se lovu vzdát.
Posléz druhem svatě přislíbeno,
příchodu že mého budou ždát.
Po papíru hbitě péro pílí,
a než uplynula hodina
v temnu za mnou naše dědina,
a již vcházím v útulek náš milý.
Nastojte však! Kam se sliby děly?
Hnízdo prázdné, ptáčci vyletěli.
Dlouho trvá, než-li věřím v zradu.
S jistotou však pomsta uzrála.
Dvojku chopiv spěchám bez odkladu
k cíli, jejž si mysl vybrala.
Cestou nejkratší jdu, roklí, plání,
potokem se brodím, lezu strání,
houštím se má noha prodrala.
Však jen k předu vůle moje čelí,
bez úchylky jaké, bez váhání.
Cesty konec kyne k posledu.
V luny svitu kaplička se bělí,
nad ní šumí lípa stoletá,
mocný kmen se chýlí ku předu
nad roklí, kde těsně proplétá
pěšina se k lesu balvany.
Skalní stěna druhé se strany
v temno halí stezku opuštěnou,
v zadu hučí les, a vlnu rozpěněnou
podle cesty valí vodopád.
Již se měsíc zvolna k skále krad’
nedlouho a zakryt bude stěnou.
Poklid noci podzimní a chlad
sotva cítím krví rozohněnou.
Za lípu jsem v zálohu se klad’.
Tady musí vraceti se z lesa.
Nemohou mi ujít! mysl plesá.
Chvíle mnohá za chvíli tak míjí,
měsíc zašel, temnoty vše kryjí,
nevlídné v tom tesknu čekání.
Slyš! To kroků temné zvuky znějí.
To jsou oni! Mluví. Teď se smějí,
ozvěna až zvučí ve stráni.
Vidím již jich temné postavy
jako stíny po cestě se plížit,
chvíli svoji cítím již se blížit,
krev mi stoupá bouřně do hlavy.
Teď jest čas, a pažbu zvednu k líci.
Blesk a rána! Ohlas rachotící
ozvěny se mísí s výkřikem,
a než dozněl, druhá rána padá.
Výkřik zas. Já vpadnul povykem,
že se rozněly les i lada.
Ustal jsem. Vše klid. Msty došla zrada.
Marně zrak můj nocí prosvítá,
kolem pusto, nikde duše živé,
v dáli spěšný krok jen zaniká.
Já, jak šílen vypuk’ v smíchy divé,
a pak, pomstou podařenou jist,
spěchám rychle ze smutných těch míst.“