Při hodování veselém
tu celá tlupa pánů
a rytířů dlí za stolem,
při poharu a džbánu.
Když dosti již se napili,
a každý byl jak houba,
maličké na to po chvíli
praví z nich jakýs chlouba:
„Nuž, ve radosti, rozkoši –
zapijme všecku slotu!
I tážu se, kdo z vás, hoši,
vytáhne celou botu?“
A na stůl bota veliká
ze skla ihned se staví:
„Pochybnost zmizí všeliká,
kdo as je piják pravý!“
Udivení tu rytíři
nadýmají své plíce
a svému hoví krunýři,
by snesli ještě více.
Jen rytíř Kochan oněměl,
tu botu zrakem měře,
a jak by před ní strachu měl –
ze dveří ven se beře.
Tuť z toho v sále velký smích,
jak vše by jedna nota –
každý se chechtal, drže břich,
že vyhnala ho bota!
Již zkouší jeden po druhém
se v nehorázném pití,
však botu po zlém, po dobrém –
nelze mu doraziti.
A mnohý tu již přemožen
se pod lavici kácí.
Pan Kochan, dobře naložen,
se do síně zas vrací
a volá: „Ďas si to již vem,
kde máte tu svou botu?
Již rychle, podejte ji sem,
já dám se ve robotu!“
A s lící blahem zářící
již do výše pozvedá
tu botu plnou, pěnící –
a od úst dříve nedá,
až vyprázděna docela;
tu, když ji na stůl staví,
ku soudruhům dí z vesela:
„Nuž, nejsem piják pravý?“
I diví se tu, kde kdo jen,
Kochana zrakem měří –
a táže se, proč prvé ven
před botou prch’ ze dveří?
I dí jim Kochan: „Na slotu,
jíž podstoupit jsem musil,
jinou jsem venku vzal botu
a na té dříve zkusil!“