Když Marie a Marta uzřely
tvář známou v hloučku cizích poutníků,
popošly s pláčem příchozím těm vstříc
a na kolena klesly před Mistrem,
promluvit nemohouce. Lkaly jen
a zarudlýma od slz očima
vzhlížely k bledé tváři Mistrově,
v níž údiv zračil se, neb znamenal
výčitku tichou v jejich zracích teď.