A vyšla do zahrady, za ní dvůr.
Noc byla vlahá, zlatá hvězdami,
a moře tiše, tiše dychalo
a hladké bylo jako zrcadlo.
A našla Ghismonda si malý mys,
kol kterého se pěna točila
a pohled s něho velký, velký byl
na dvě ty nesmírnosti: na nebe
a na tu spoustu dřímajících vod.
Mys jako trůn byl, sama seděla
tam Ghismonda, a obraz její pad’
na temnou hladinu, kde zářily
též obrazy těch bílých, tichých hvězd.
U paty mysu seděl Guiscardo
a opodál pod stromy celý dvůr;
sáh’ jinoch do strun, zpíval sladce tak,
že všichni s tichou nocí slouchali
a Ghismondě se zdálo v duše hloub,
tak závratnou, že nyní pohlíží
jak bezdno to, v němž moře leželo,
tekutý safír v číši nesmírné...
A nahnula se k předu, roztáhla
jak v sladké touze obě ramena,
jak mystické by ždála objetí...
Tak stála ve stříbrné říze své,
na které kmitaly se lilie
ve svitu jasných hvězd, tu nahnul se
u paty mysu tiše Guiscardo,
jenž dozpíval, a retem planoucím
se dotekl té modré hladiny,
na které obraz její stříbrný
tak luzně chvěl se mezi hvězdami...