Sám Bůh zbraňuje vám, byste, Křesťané, pokoj
Zjednali s neznabohy. Kdo zrazuje Boha,
Lidemli zůstane věrný? Na oko anděl
Ustama ctí jak Křesťané Boha, a pěnou
Sultán zmámiti nás, y zmařiti hledí.
Věčný snovaje pád již poklady vábí,
Již cti, lásky a ctnosti y vznešené mysli
Bleskotem láká, jakoby miloval syny
Krystovy, jakoby kříž jim zjasňoval milý.
Krásný svedeli vás klam v záhubu, bratří?
Vězte, že nevěry syn jen nevěru zplodí.
Než co zde marní rokujem opovržency?
Smímeli líbati mír, slib zraditi svatý?
S tělem y s duší na věky slouhové Boží
Přijali kříž, aby s kořeny zvrátili hrad, a
Zhubili nevěry rod, by co vítězné slunce
Zastkvěl se na zemi kříž, hrob živého Boha
Křesťany k utěše zval jak rozmilé dítky
Mocného Krysta, by po světě obživujícým
Hlásal se div, že zhynulo všetečné peklo
Božím vojskem, že sláva se Krystova šíří,
Potupa mře, a ctnost y důvěra živne.
Dokud jen stín zlých strašiti Saracénů,
Dokud jen dech mdlé nevěry větřiti bude,
Pokoje žádného jim, vám žádného stání;
V bouři y v zymě y ve dne y v nocy co praví
Ctitelé Boží hrňte se v boj, a co vrahy
Buřiče bíte, až mrzký zahyne plod, až
Křesťan se mocný v svatyni na věky zpevní.
Takto y čest, tak káže y náboženství
Svatému vojsku; a zrádcové utrhajícý
Živému Bohu vy slib byste zrušili věčný,
V porobu vydali lid a v posměchy Krysta?
Bože, ó Bože! co na světě děje se s tvými
Vyvolenými, že podpora tvá, že y Krysta
Dobrého lid jak vrahové nejstrašlivější
Na milé bratří zbraň, pout okruhy těžké
Kovajíce y kříž y se zmařiti míní?
Sešli, ó Bože! mi smrt, bych z kaliny jedu
Vstoupiv v odplaty ráj hrůz neviděl v zemi
Pusté, a neslyšel spiatých hořekování.
Jestliže synové zdární prodali Boha,
Zraduli plodí čest, kdo hájiti víry,
Brániti měst a ctnosti y neviny bude?
Sešli, ó Bože! mi smrt, než potupu svrhne
Na světy peklo, a zdrtí Krystovu víru.
Vidímť v duchu y bouři y vítěze Turky,
Nebezpečenství sype se na hlavy naše,
Vášněmi proudí vír, smrt zkřídluje hrůzy,
Potopa hrne se sem, ach! poroby nectné,
Kníže co chlap, kmen sýly a mladosti krása
V potupě mrou; kam sláva se poděla naše?
Praviv zakryl sy tvář, pak hlasytě plakal
Pro svého Krysta, že jasnost mocného Boha
Syvne, a Křesťané, sláva a ozdoba světa,
V necti se topí. Knížata Křesťané pevní,
Ač svá skláněli srdce co otcové mdlého
Národu k pokoji, ač je y sen, ač y sladkost
Blahosti pravé co zmilené líbaly syny,
Ztrnuli hrůzou, slyšíc hořekování
Věrného kněze, a vidouc mstivého Turka
Plesy a utiskování v plamenné mysli.
Bázlivec nedychaje co pachole křehké
Děsyl se stínů, tvoře sy s mukami peklo.
Zbrojník rozpaky spatřiv mylného sněmu
Sokům ukoval pád, aby zohyzdiv krásu
Slavného muže co vítěz se v rozbroji zastkvěl.
Takto se v mužích zkřížily náruživosti,
Mdloba a pevnost, víra a nevěra, strach a
Smělost bouřily v srdcých divého sněmu,
Ouzkost zrodila hluk, hlas stíhaje hlasy
Vyvodil zmatek, ten moudrost okovy sepial.
Z hlukotu zůřivec Rudolf protrhl se jako
Vicher vyvracujícý stoleté sosny.
Ustama plyvaje jed, a očima zkázu
Stříleje vztekem se třásl, jak osyka trne,
Hneli se větřík; zlostí sotva to vyhřměl: