Syn bretonského přišel vévody
v ten starý hrad zabloudiv jako ty,
však věčně kletý byl to pro mě den!
Byl spanilý a mladý, jeho mrav
byl rytířský a svůdný. Zahořel
pro dítě moje láskou, moje dceř
jej milovala též... Nuž, za ženu
ji pojmul, odved’ mi ji daleko
do svého kraje, v zámek u moře.
Já zůstal zde a ve své tesknotě
jsem šťasten přec byl, domnívaje se,
že ona šťastna. Listy psávala
mi občas plné něhy dětinné
a o svém choti s velkým nadšením
vždy mluvívala. Nikdy nezvala
mě však, bych navštívil ji, nikdy též
mi neodpověděla, zval-li jsem
ji k sobě na návštěvu. Plynula
tak léta pomalu. Tu zjevil se
zde v této síni jednou na večer
zjev bledý, zbědovaný: moje dceř!
Jak žebračka tu stála, rozedrán
šat její byl a obuv neměla
a dítě svoje nesla, znavena
až k smrti dlouhou poutí cizinou
a štkajíc prosila mě: „Nech mě zde
kdes v koutku v míru zemřít, v domě tom,
kde šťastna byla jsem zde v síni té,
kde o lásce mi mluvil bez konce,
ten, který zapudil mě nešťastnou!“
A objímala moje kolena
a pomalu mi vypravovala
tak dlouhá muka, která snášela!