Na bělouše vsed’ a dal se v let,
v zlé předtuše rozjel se k milence...
Již tolik jel mil, však uvidět
ji musil v chvílence...
Tu rekovným mečem se zapřisáh’:
Své mečem si ubrání...
A bělouš jak samotou uhání,
děs hrůzy mu k srdci sáh’... –
Háj popleněn, domek je rozmetán,
vše leží tu popelem,
jen zbytek pahýlů oblétán
je kouřem v dnu setmělém,
les hučí a jezero tmí se a bouří,
však ponuré místo víc děsí a chmouří
se neblahým ortelem...