Ó lide můj! nechť tebe ve prach hnětou,
nechť bojí se tě, zvou tě luzou kletou,
jak v zanícení zřím tě, věčné dítě,
tu teprv vím, jak z duše miluji tě:
ať tebou zhrdají, že nemáš citu,
jak hvězda zhaslá že jdeš beze svitu,
tvé srdce mrtvá sopka, v ní hrsť prachu;
však přijde čas, kdy vzplaneš opět v nachu:
v tom prachu jiskra jest, jež neumírá,
nechť jařmí tě, ty kráčíš pod okovy
vždy klidný, velký, čekáš zábřesk nový,
tu jiskru v srdci – a tou? tvá jest víra!