Dovolím si, ctěné dámy,
pohovořit chvílku s vámi.
I k těm pánům, kterým zde
o kritiku jenom jde,
promluvit chci slovo krátké
na důkaz, jak bývá vrátké,
a jak u mne v ceně padlo
mnohé česko pořekadlo.
Čech, ten mívá u příkladu
faleš za velikou vadu,
proto říká ve svém zvyku:
„Co na srdci, to na jazyku.“
Já co Čech se jevě světu,
povždy ctil jsem tuto větu,
a tak vůči národu
pravdě jsem jen průchodu
zjednati se vynasnažil.
Za to důvěry jsem zažil
v úzkém ba i širším kruhu,
u přátel i jiných druhů.
Protož kdo mne jednou znal,
slovům mým hned víry dal.
Zajisté by na mou věru
každý jiný za důvěru
takovouto mnoho dal;
mně však nesla jenom žal,
a já pro ni zažil v skutku
mrzutostí jen a smutku.
Musím tady ku své škodě
přiznati se ku nehodě.
Když chci totiž ostrou řečí
slovům svým dát důraz větší,
tuť pak – ovšem maličko –
přeskočí mně kolečko,
a, jak již tu smůlu mám,
já si za- za- zakoktám.