Světy dělím,
světy pojím,
když se vtělím,
sílu zdvojím.
Proč mne vězníš dlouhý čas?
Pod kamenem
tma mým věnem
a já zapláti chci zas
pláčem, stenem,
hlásím se, by zaburácel vráz
vesmírem můj hlas!
Světlo jsem a světlo nesu,
pusť mne ze skrýše tmy ven!
Mnou je člověk v blahém plesu
teprv bláh a spokojen!
Naval na mne spousty skal,
budu plát a svítit dál,
ke dnu moře ty mne stop,
neznám vlhka, mokře hrob,
zakopej mne v bezdno kdes,
však já cestu do nebes
najdu si vždy – marný boj!
Nebo já jsem žití zdroj,
života prysk, zlomek pouhý,
ale plna síly, touhy,
šlehnu v kámen, trávu, lidskou hruď,
prochvěju i hrobu rmuť,
mohu, kde chceš, být a dlít,
neb mým údělem jest – žít!