Po strunách zpěvných smyčec hudce bloudí,
a divuplné písně ze strun loudí,
tím divnější, že žádný – žádný neví,
proč píseň mocně každé srdce jímá,
že celé srdce v strunách kusých dřímá,
že zmařený se život v písni jeví.
Zpěv oř je raněný, je růže tklivá,
to růže, krví lidskou zbrocená,
je z srdce krev to – ovšem vlažná, živá,
však smutkem dlouhým dávno zkrocená.
A pěvec podivnou svou píseň hude, –
„že srdcí málo, dost však lidí všude,“
a dále píseň strunami se vine, –
„že mnohé krásné ráno v smutný den rozplyne,“
a tón se v tónu třesným zvukem míhá –
„že dnové zvolna, rychle rok ubíhá!“