Hestie naše věděti vám dává, 
že k banketu zve Perun. Čest ká, sláva!
Tabule nezvykle se nastavuje
a křeslo přináší, v řad rozstavuje.
I stínů, hérů dávno sbledlých v radu
zve roj ve ruiny kams Vyšehradu
či v Blaníku šeř a stín boku v vnadu.
Mníš na baffardů vzruch a gallopádu.
Hle, Bivoj kance, zubra v lačnost zvící
Trut nese, Esaua hlad v šošovici,
gastronom, fysiognom chuti bdící.
To nářez božské, věčné neskonalé
špíže jak hostů chór, bastardů v mále!
Leč Perun sousta nepřijímá, číš
jen s oslavencem v toist zvonit zříš,
se plnit, střídat. Tabule ot zpět
medvědu svému v šprým díl, sousto vmet’
své, blíž dvojici jak Odin vlků svých
v zvěst autentickou theogonie báje,
svědectví mythu, zkazku pověřenou
za havěť lačnou vždy, v chvil dlouhou, zmdlenou;
za kančí slaninu se o historii
dal s naším Palackým ve discours v harmonii.
Hle, s otcem specima a davu v stih
víc ve conference rozplývá vděk, taje,
co skřítek, bůžek, rek, host svého zraje
v vrch rozmaru. V sled společnost ví mdlá,
čím v českém Olympu v hřbet gorilla,
v visitu, nezřetelnou přítomnost.
A Perun manuál si přinést nechá,
mu jeho kómos stačí v hráze v dost,
v něm cercopů žeň, malv mis, langust těcha,
věž ústřic, desertů; to hrozen v van
lyaejský colosný či Canaan.
Však Hymettu med Plato božský v všem
stopuje, bradou kývá, host Blaníku strážný
jak, dílo samé bdí kdy v spánek vážný
a spočin opojení hostiny
chimerské, idólnosti v concurs ctný:
Ne, pošetilá myšlénka to byla,
jež žítí vašeho píď vyplnila,
lhůtu i dráhu, pane, přiťukněte
a Aenea tam v tabule bok mněte
též v pozdrav přátelský.
Cód ten kdy stiská
v dlaň čtenář šíře, encomiast v kryt chýže
bucolské, vesské samé, veň se hříže,
bardál v studijnosti touhu i tuchu, píli,
vždy doba nesměrná je cíli blízká.
V něm páky cyklopů ve rhytmu hrají
hymnus bacchanale vítězství v taji,
Husitů mlaty zvonit v něm se zdají,
Prokop jak, Štítný, Hus, ať v scénu zmýlí,
z Záboje prahu dob v šer v prestol kníže,
ať’s Hephaist sám, jehož pata se smíří,
kdy zří jas ferule, v ké blaho víří,
Japeta, Elysia, v kolchické toury;
magnéské spěje stanz a vír ať z chmůry.
Kde penát, chochytka?
S Kollárem v ptáka
v ballabile Terpsichory na dupáka
či tanec moravský, slovenský mněte,
rozmarným který či. To v vaši čest
byl, pane, kvas, mistrovství svého vjmete
hold, Bivoje jej hodem frašným zvete
kančím, jejž arangoval Perun v čest
sám. Bivoj kus a material v špíž jen skyt’.
Pak v slávy imaginární ráj pozajděte,
v apartement spočinu a kobu shon
na ves, tož snění himerského v sklon.
Pierro, namoč štětec, sáhni v nitro
pro scálu stanze, trill, tróp, ódy v tříseň,
v io triomphu slav bacchanale v píseň
v pych, v salom i audonis!
Bellonou’s v kmit,
kde střet zve za právo či pravdu v svit.
A zří chór olympský, ves divák v roj,
zří, plesá žhavost, cohortě děl v skoj
že vaší, apoti kdys probuzení
jak na dineru spočin tobě v mžení,
ó mistře, blahosklonné: Dobré jitro,
Perun, ot otci lidu, obecnosti.
Hřmí kol, kyn k legii v žas minulosti:
Io, nach hór, Lucifru svit, patrie,
ti vlídný! – Hlas vmísí v orgie
ty chimerské se, nadpřirozné. Io, cód
mistra a oslavence v písma pot,
tož historie národa evangelium!
To módy pošinutí epicenium
též klienta a mysta pierského,
je stupeň v Haemos studia ouvrage v zdroj
Herodota ve troclodyta zkumu.
I v refrainu opáčí plaše dumu
co echo věrné meloduje nitro
v vibraci: Io, genius specima z všeho,
kolébka Hodslavic!
Má vlasti, dobré jitro!