A tu se mu zdálo náhle,
celý kraj ten, jak jej viděl,
že jest velká bytost jedna,
velebný kmet hrůzyplný –
jeho hlava v azur nebes
utajená – skály kosti
mohutné jsou jeho lebky,
údy hory, vous a šaty
nekonečné šumné lesy,
přepásán jest lesklým pasem,
řekou, jež se blyští v slunci:
a ten stařec kráčel k němu
blíž a blíž a mluvil děsně
šumem vlny, šeptem listí,
zpěvem ptáků, hlasy lesa:
„Cizinče, co žádáš na mně?
Proč jsi přišel klid můj rušit,
kácet moje staré stromy,
z pestrých obrub řízy mojí
shazovat mi hnízda ptačí,
plašit moje hnědé srny,
hledat cestu v doupě lišky,
přistřihovat orlům křídla
a svým krokem rušit reje
mladých vlků při měsíci?
Jdi jen zpátky, odkuds přišel,
přej mi klid a zapomnění!“ –
A ten stařec kráčel blíže;
jak otvíral svoje ústa,
Prokop uviděl v nich světy
kolující, rojící se,
slyšel hlas jak orkán dutý,
praskot stromů, skalisk, děsný
vír a závrať, jak by všecko
mělo v chaos prvý klesnout.
Prchati chtěl před tím zjevem,
jenž vztahoval po něm ruce,
couval dál až ku pokraji
nakloněné strmé skály,
jeden výkřik a již letěl,
tma jej polkla v bezdný jícen,
cítil jen a tušil propast.
Probudil se – ležel v mechu.
Slunce k horám sklánělo se,
u nohou mu lesní králík
škubal jetel bělokvětý,
z houští laně dívaly se
bez bázně, jak modré oko,
hořec k jeho skráni skláněl
plný květ a tiše, tiše
přes mozolnou ruku jeho
sluníčko se bralo lesklé
polo křídla roztáhnuvši,
jak by chtělo z jeho dlaně
vzletět přímo ku obloze
Pánu bohu do okénka.
Prokop cítil slzu v oku
a v své duši cítil radost;
tajný hlas mu pravil tiše:
Kdo je dobrý, vždycky žije
s přírodou ve blahé shodě.