Těch oken s květináči se bezzemkové bojí.
Jdou-li mimo, luskají prsty, aby zažehnali
ono kouzlo.
(Kéž Lotových pomněli žen a neohlédli se!)
Potom je pokoj, kde složeny rhapsodie
jak plachty vysloužilých bárek,
a též jejich tvar jak tvar plachet za scirocca
se svým protáhlým „běda!“
Papír je zašlý a skleněné dvéře,
navyklé vrtochům,
na dlážděnou vedou předsíň, plnou bývalých návštěv
hodnostářů po hrubé mši.
Dnes však, levicí opřen o starý sekretář,
stojí ten, kdo po páté už pročítá
psaní dnešního rána.
(Proto také vše zvuky mu splývají
v hukot jarních třenic.)
Čtoucího sklopené oči.
A mřížoví řas, za nímž nedůtklivě vězní
rozkoše veškerých Arabií.
Nikdy se nepřiznají k pravému počtu rájů,
kam byly nahlédly
za velkých zim a za ještě větších veder.
Oči, oči, proč tajíte,
co hlahol jerišských trub všem už zvěstoval?
A čtenář ví,
návsi a náměstí že jsou državami
rozumu rozumných,
a v posměchu majíce ty, jejichž pohledů
os nikdo dotud nevystopoval,
jsou ve svém svatém právu.
Znáte-li ty, od nichž odešli přátelé
jakby jen do ochozů, odkud bezděčný návrat?
Znáte-li vír hodů, jenž křísí nejinak
než pozouny archandělů?
Ptejte se, ptejte umělé polární noci
nad Paříží (je přesvědčivější té pravé)
a pomněnek v podhájí,
kde tak je přesycen stín, že z něho hraní
druzy hlaholu.
Ptejte se, ptejte se řásnatých těch nocí,
z nichž se to kouří pošmournými jitry,
a které rostou jediné
na slatinách panství páně Macbethových.
Kulich je objevem chudého vynálezce,
a jeho věštba trvá
tolik co natažené péro.