Slyšíš, má duše, v melancholii své našich smutků delikátní píseň,
andante pohřební v pochodu rytmu, jež v hloubce se tichounce ztrácí...?
Bojíš se, duše má, že by nám srdce puklo v těch molových akkordů nářcích?
Viď, chtěla bys – z dálky tak – slyšet zas veselou písničku leta,
a uvidět – v pastelu vybledlém – sladké ty dny, oh, zase...?