A Machiavell stál tam, těsně za mnou
a celý dojem kázání dal v slova,
jež zahučel si posměšně a suše:
„Eh, prorok beze zbraní!“ – Jaký člověk,
jenž může poslouchat a nedivit se?
Však ti dva nemohli být zasaženi,
vždyť Lionardův bohumilý obraz
prý bude jednou blahem zbožných duší,
jak tvrdí, kteří v Milaně jej zřeli,
a Machiavell písařem je obce,
a frate Girolamo pravil jasně:
„Co říci o vás, malíři, mám nyní,
kdož polonahé ženy malujete“ – –
fra Girolamo jistě ví, co říci,
však malíř hříšník lapen jako moucha
v pavučí sítí zmítá se a neví,
jak poradit si... Chtěl by spálit všecko,
co maloval kdys – maloval však za žold,
jímž tělo sytil a svou duši prodal,
a díla pohoršují pohled jiných
a pohled potom jako kuplíř vede
i jiné duše kluzkou cestou hříchu.
Ach, kdyby možno bylo všecko spálit
a štětce přelámat a zničit barvy
a kdesi v celi u svatého Marka
u bratří řádu světce Dominika
pod rukou frate Girolama vyplet
své duše plevel v žhavých proudech slzí
a tělo hříšné zbičovat a ztýrat,
až by se jeho žádosti a touhy
v dým proměnily, jenž se zemí plazí
a čistý oheň zbyl, jenž k nebi stoupá!