„Takto dušička milá do hvězdné říše ulétla,“
statkář pokračoval v upomínce na příběhy mládí,
„a s ní, zdálo se, též půl Hynkovy mysli uprchlo.
Kam jeho děl se oheň, kam rozmar bujně kypící?
Zhas’ v oku lesk bujarý, smích zřídka mu na rty zabloudil
a smích byl to divý, spíš úsměv trpce bolestný,
truchlé zádumy stín blednoucí líce opřádal –
jedva že poznal jsem švarného druhdy jonáka,
když zas prvně potom na Skalku mě láska přivedla.