Z krásných cest to bylo kdysi –
v nitru výkřik plesný, šum;
známých vrchů ladné rysy
zřím se pnouti k nebesům.
Osení se tiše chvělo,
srdce v slastném úsměvu
něhou kol se opíjelo
v blaha sladkém záchvěvu.
Leč v ten soulad krásy, žití
jeden pohled pálí, nítí
bolest, která zahořela,
když jsem zřel pot tvého čela,
muži tam u panských polí,
jenž jsi pohled, který bolí,
ke mně zvedl, děl: Mám hlad!
Z úst tvých slova řinula se,
žalobná v tak děsném hlase,
že v ráz smutek v duši pad’.