Ne, není možno. – Tyto krásné zraky,
tu tvář již dávno, dávno kryje země.
Pojď, dítě, sem a přitul blíž se ke mně,
chceš, budu o něm tobě vyprávěti? –
To bylo v čas, když ještě jako děti –
pod přísným dozorem svých professorů
v lavicích dusných tiše, bez hovoru
jsme sédali. My vždycky spolu byli,
my spolu hrávali jsme, žili, snili
a stejně protivným nám vždycky býval
ten školní život... Jako bouřný příval
nás oba žití vír v svou náruč strhl...
On v plné důvěře se ve svět vrhl –,
šel s tváří zářící v ty hrozné vlny...
A záhy poznal, že jest život plný
jen sklamání a nikde že již není
ten zlatý paprsk štěstí, vykoupení,
jenž mohl by nám tmu tu osvítiti...