Však to juž bývá lidské pouti konec,
pták bouřlivák pod nízké chaty krovem
se utiší, jeť život divý honec,
my plachá zvěř. – Však pravdivým dál slovem,
než k hórám plesný vyruší mne zvonec,
chci vyprávět, ač malbou nebo kovem
by zvěčnit měla se pro příští věky
ta událost, než zapomnění řeky
ten klášter zatopí i s mojím rovem.