Hrozně dolů vyhozen byv z otcovského paláce,
Skrývati nešťastný se musel v světě dlouho Hefästos.2)
Však se synáčka milá nebyla kdyby ujmula mátě,
Rozlobený hromovým bleskem Zevs1) bylby zabil ho.
Než, mořských u bohyň zaopatřila ochranu tajnou
Héra2) děťátku, a tak hltavý okeán je nepozřel. –
Pěstovalyť Nereídy3) jakýs čas v jeskyni dítě.
V úkrytu tom nemohl božský syn zůstati vezdy,
Míti hlupáka jenom z něho dobrá nechtěla matka;
Mělť pacholík naučit se dobývat sám chleba sobě.
Vybrala častokrát mužovi spícímu peníze
Héra lepá; aby cos doručit jemu mohla potajmo.
Však na něho přemilá nenakládala marně maminka,
Jaktě její muselo třepetat se srdce radostí,
Když se s Olympu1) dolů k němu jednou snesla na Lemnos2)
Soukromně, spatříc přemilého v dílně Hefästa,
An těžkým zde umí již notně tepat perlíkem.
Ach nastojte, žalost střídá tady často radosti:
Tak z oka matce ronil se slzí po tváři potůček,
Když mu podávala do stvrdlé dlaně ručku hebounkou
K líbání: „Nenechám tě tu roztomilý synu dlouho,
Rozhněvaného nyní snad již zase otce udobřím!
Nikdy nebešťana syn takové nerodí se ku práci,
Zasluhuješ, na Olympu také bys místa u nás měl!“
Řeknouc od něho pryč se ubírá zhůru do oblak.