Noc vzešla brzy světlá, královská.
Na nebes klenbě temně azurné
snad všecky hvězdy vzplály v jas.
Snad v zlaté době jarních slavností
Noc přišla se Dnem v kráse závodit:
tak byla smavá, skvělá, mystická!...
Pak z mrákot probudil se Tónio
po bezvědomí dlouhém, tíživém.
Vstal svěží, pružný, jakby obrozen
a němě zíral v zázrak noci té.
Byl kliden již a velkou hádanku
své smutné trýzně viděl jasně teď.
A na kolena klekl, ruce zdvih’
i oči k nebi a pak modlil se,
ne, volal spíše v zbožné vroucnosti,
ve žhavé touze býti vyslyšen,
že smilování bude v nebi dost.