Sám stál jsem a v zajetí domů, zdi jejichž rozžhavené
mučivým dýchaly žárem v srdce mé unavené,
obrazy toho, co právě jsem prožil, tančily spolu
jak zvadlé ve větru listí divokou farandolu.
Chvil na verandě já vzpomněl, kdy ležíc zpol, zpol sedíc,
v ruce až nad loket nahé křehký svírala vějíř;
pomalých doprovodů městečkem němým, v temnu;
i letních, zářivých hvězd v modravém nedohlednu,
kdy blažen jsem naslouchal – ó hudbo zádumčivá! –
tichu, jež sladce jde kol, i cikádě, která zpívá.
A vášnivé chvíle v Městě, s touhou vždy prudčí a jinou!
Nocí, kdy po boku bok jsme klusali doubravinou:
měsíc se na lukách stříbřil a oči jí porosil září,
když, velké, je vznesla k mé tváři.