Pak ztich’. Jan Lamač zbled’ a vstal a šel.
A jak jej viděl dveře zavírat,
tu bratrovi to v uších hučelo
jak splav, kde tenkráte byl s bratrem stál,
a do hukotu zněla slova ta:
„Však bratry vždy ať jeden pojí stůl,
dbej, u něho bys nikdy nezbyl sám,“ –
a bylo mu, jako by pod žernov
dnes býval hodil srdce bratrovo, –
a věděl, – hodina že odbila.