„Zdráva budiž!“ dí tu stařec jarý;
„od věků ti žehnáme
na věky až neznámé!
Zdráva buď a stůj co pomník starý!
Mnohé šťastné pokolení
dle tvé slávy ať tě cení,
až, kde mocně strmíš posud,
troska jen se pozdvihne;
neboť ani tobě osud
o kročej se nevyhne!
Leč – tak hluboký-li základ máš
v půdě české, jako život náš,
jako láska, v českém srdci vzniklá;
stálosť tvá pak zdrtí jeho vůli,
jak tu sklennou blabuň drtím v půli!“
Čtvrtou sklenku stařec metá dolů!
Druzi v bujném veselí
jásajíce hlaholí,
a ten zástup v dole jásá spolu;
nahoře co pověděli,
dole v šumu neslyšeli,
a jen matně slyšet z dola
různé hlasy význačné:
„Hleďte!“ hlučný zástup volá,
„vaše sklenky zázračné!“
Stařec hledí z věže nedočkav:
hle, tam sklenky podává si dav,
čtyry sklenky! a již vidí bledna,
že se nerozbila ani jedna...
Při tom druzi připíjejí dále:
„Ano! osud vzdá se mysli stálé!!!“