Bez dechu ostražitou se blížil k dívčině chůzí,
hebký mech kroku šusty tlumil. Již z úkrytu listů
tajně zočil jako tehdáž kdys rysy líce milostné.
Však dnes rozkošná veselím se nejiskřila očka,
v důlcích tváře hravých nedováděli úsměvu šotci;
vážně, nehybně sedí, řasa černá matně se chýlí,
jakby ji slz tlumených, zármutku přikláněla tíha,
pod ní v dálavu zor jak v těžkém stesku vyhlédá.
Ký asi stíní sen tyto krásné líce pobledlé?
Což dnes vedlo ji sem? Když pod tyto břízy usedla,
zdaž upomínka maní myšlenkami kmitla se ještě,
že spolu právě na tom kdys v rozmluvě prodleli místě?