Div nestrhal zrudlé oči mu hněv,
jak náhle se krví zalily žhavě,
div pěna mu od úst nevřela,
an zasoptil Ragnar dravě,
v mžik od posla hnusem odtáhnuv pěst:
„Jen se sobě rovným do pole chodím!
V líc slintavým psářům cizích psů
ni slinu svou nezahodím.
Ty pohůnku Ellův, poslem jsi dnes –
a sebe ctíme my v hostu.
Ctně dále mluv! Či chvátí mě běs,
že nedojdeš s hradu k mostu.“