Slunce kleslo, rdí se nebe,
sšeřuje se hrad,
z něho ven se děva krade
mezi růže v tichý sad.
Tam v besídce svislolisté
junem přivítána,
jenž na smělá prsa tiskne
dceru svého pána.
Zvonků modré kalichy,
hvězdice ve výši,
ty jen vidí lásku jich,
stesky lásky slyší:
„Tebe jiný? Tebe, moje všechno?
Jiný měl by spanilé tvé tělo
nekochanou rukou obejímat?
Jiný hrdé tvoje čelo,
tvojich očí nevinu,
tvoje líce, tvoje rety
v divé vášně výplynu
přivinouti na ret kletý?“