Náhle mihem jako ptáče
prchla křovím ke klášteru.
Nad horou tam nad klášterem
mizel právě černý stín.
Opět hleděl do té vody,
myšlénky mu přinášela,
v ráz by je zas brala s sebou.
A když tmy již sletly seshor,
rozhoupal se klekáníček,
sladké, útlé, tklivé zvuky
narážely v jeho srdce,
rozchvěly tam nejjemnější
struny dlouho utajené
v nejkrásnější symfonii.