Čas v přírodě jde hrůzně vážným krokem,
však v srdci vraha noc jest úzkostlivá,
vlast křižovaná v nitro se mu dívá,
vždy zakaleným velikánským okem,
a každým pohledem je více hloubí;
v něm strach a hrůza děti svoje snoubí,
jež sterá muka rodí dál a dále...
A jemu nelze umřít v žádném žale.
Tak chvíle, dny a roky plynou zdlouha,
a marná po smrti je každá touha,
a chvíle, dny a roky plny záště
žal sypou k poběsilé hlavy vršku,
noc setřásá jej ze záhybů pláště
a den jej nosí rudém na papršku,
a stále smrti čeká zrádce v hoři...
Však marno vše! Noc tmí se, den se zoří
a zase hyne – smrti bez naděje!
Čas u věčnost mu šíří mžiku dobu,
tlum příšer sídlí v tupém jeho zraku
a démon velikánský v nebes mraku
v dál vlastibijce žene od bran hrobu. – –