Tkaň květu něžná zimě těžce zvyká,
pták ale výskne si: „staň se co staň!“
a pevným zůstane a nenaříká;
byť hrdlo sevřela mu drsná dlaň.
přec tiká dále, švitoří a vzlyká –
chlad, nechlad, málo ohlíží se naň,
a když se déšť na hbitá křídla snese,
pták vodu kalnou lehce s křídel střese.