Usnul jsem, však snění hojné
proudem zmateným se lilo,
šeré stíny honily se,
nejasné, podivné zjevy
blíže ke mně klonily se,
až posléze záře vzplála,
jež se všecka zlatou zdála:
plaché zjevy, charé stíny
rozlétly se jako plévy,
shroutily se jako třtiny,
známá síně vznořila se,
a ta záře vstoupající,
která síní rozlila se,
vycházela z plavých vlasů,
jež se kolem sličných lící
vlnily a lehce vlály
jako záhon zralých klasů.
Zas jsem objal vnadné tělo,
jež se v náruči mé chvělo,
zas jsem líbal sladké rtíky;
ale rtíky teskně lkaly,
propouštěly žalné vzlyky,
spínaly se bílé ruce,
v modrých očích slzy stály.
Ve svém blahu, ve své muce
chtěl jsem říci: „miluji tě,
mou jsi, nikomu tě nedám –“
nemohu však pronést slova,
nemohu jazykem hnouti.
Opět, opět, zas a znova
těžkou ruku marně zvedám,
výkřik na rtech se mi hroutí,
trnu hrůzou, trnu žasem –
aj, tu cosi blíž a blíže,
brzy zvolna, brzy hbitě
prodírá se zlatým jasem,
maska děsná, zkamenělá
nahýbá se níž a níže,
ani sval se v líci nehne,
pravé oko stranou hledí,
levé téměř v spáncích sedí –
Náhle oči skřížily se,
prudce obě sblížily se,
a jak blesk, jenž z mraků šlehne,
břitká jedovatá střela,
zloba velká, nevýslovná
pohrůžce a kletbě rovná
z temných oči vyletěla,
šípem ostrým srdce protkla –