Hrob temný zel, a když jsme složili
své břímě do hlíny, jež při kraji
se kupila a v bláto měnila,
kněz jal se říkat žalmy pohřební,
a hrobník odpovídal. Mlčel jsem
a slova pronésti jsem nemohl,
ač modlitba se na rty hrnula.
Hrob temný zel, a země voněla,
a vůně hlíny byla opojnou,
tak opojnou, že celý jsem se chvěl
a maní lopaty se zachytil.
A vůně hlíny děla: „Páchnu snem,
jenž ve všech mladých srdcích přebývá,
snem o síle a touze bujaré,
jež v nadšení se zvedá bojovném
a téměř nemůže se dočkati,
až přijde čas... Chce bít a zase bít,
by v niveč kleslo, co je zvetšelé
a co je staré – stavěti chce pak
svou stavbu vlastní hrdou, vznešenou,
jež věží má být pevných základů,
a věž má míti mocné cimbuří,
a z cimbuří má jasné světlo plát,
a světlo to má svítit po zemi,
má svítit široko a daleko,
má jasem vpadnout v palác velikých
i v chatrč chudiny, do srdcí všech
má vjít a má je všecka rozehřát.“