Jak ve snu k obloze jsem zíral výš,
jak ve snu v údolí jsem zřel,
bych jasně viděl, šel jsem chvatně blíž,
bych svojim očím věřit směl,
leč totéž zas jsem uviděl:
Zněl hlas od údolí, jež halí stín,
k vrcholům, kde plá sněhu běl:
„Jde jaro zas, svá srdce jemu v klín!“