Děl Anděl: V hvězdné oděju ji nachy,
neb jako dítě prostá je a cudna.
Milosti boží nesměrná je studna
a kapkou bude v ní ta duše malá;
ač hřešila, však ona litovala,
a plamen lítosti je duše lázeň.
Pojď, vážko zlatá, zaplaš trud a bázeň,
pojď, zakmitni se v lemu boží řízy
jak světluška, jež ve vrkočích mizí
té noci, která nad horami vstává!
Tě vítá ráj a vyvolených sláva!
Tam svatí v nebi juž čekají na tě,
tam svítí stromy v purpuru a zlatě,
v nich ptáci pějí. V klín svůj svatá Panna
tě chytne, holubičko, štěstí mana
tě opojí při zpěvu Serafinů.
Pod stromem Parakleta sedneš v stínu
a všecko, na zemi co’s vytrpěla,
ti bude pouze jako bajka ztmělá.
Pojď, pospíchej a v let se dáme k nebi!