„Sedm hor je, sedm vod,
sedm lesů širých v dél,
za nimi vlast oné krásky.
Tvou by byla, kdybys chtěl,
neznal’s dosud také lásky.
Její jméno? Sladká zvěst,
zní jak píseň vyjásaná
v přítmí myrt kol tichých cest,
sluchu hudba, srdci mana!
Potůček tak žvatlá jarní
v duhotřpytných kaskadách,
snové jen je slyší marní,
jakby z harf k nim dálných táh’
jeho zvuk a duši celou
hudbou zadých’ převeselou,
harmonie tichý vděk,
smavé lásky polibek.
Zrcadlo, jež rozbil’s v hněvu,
ještě tobě poradí,
jméno ono plné zpěvu
na konec ti prozradí.
Viz jen!“ A muž ruku vztáhl,