Pak přišel doktor – trochu rozpačitý.
Za ruku vzal ji, dlouho rozmlouvali,
na přešlé doby spolu vzpomínali.
V líc vanul mu dech její sladkovonný,
když zašeptala: „Z vaší paměti
snad vymizely na vždy chvíle ony,
kdy poprvé mně, zpola dítěti,
jste vypravoval o zoufalém boji,
jejž vede lid náš. V divý zápas ten
jste nesl nadšen, touhou roznícen
své mladé srdce, celou duši svoji!“
V tom doktor pravil uzarděný studem
„Ó, mládí, mládí! letí za přeludem,
jen ve snu žije, věří bludičkám!“
Markétka bledla: „Vím, že mnohým trudem
nevlídný osud trpčil život vám,
že mnohou jizvu vyryl v pyšné čelo,
však ve hruď vaši nepronikl jed
a srdce mladé, které ohněm vřelo,
dech skutečnosti zmrazit nedoved'.
Hle, vaše listy jako poklad skrývám,
to velké srdce vaše září z nich!“
A doktor dí: „Vám nijak nezazlívám,
že tropíte si ze mne krutě smích.