Zarděla se Klára, očka jen jí září,
šťastný úsměv přelét’ po hezounké tváři,
zahlédl ji také! V sladkém pohnutí
zří od „černé růže“ k „bílé labuti“,
tiskne k srdci ruce – možná vzdechy tlumí,
však mu třeba z dálky milá porozumí!
Oblétat ji počal jakýs blahý sen,
ale rozplašil jej papá zamračen:
„Proč se mladý Bláha do oken nám dívá?“
hučí – povážlivě při tom hlavou kývá.
„Hejsek nerozvážný! Stále si jen škodí,
páchne revolucí, bez vlásenky chodí!“