I byli rozmrzelí gurmandi
a zlatá mládež naše v kavárnách
při vodě nelibostí zívala,
však hlubší naše české povahy
v tom vlastně smutný problem spatřily.
Jak, není to jen symptom nemoci?
Duch nalomený? Rozum zkalený?
Šlo několik pak přátel odaných
ku psychiatrům v trudné potazy,
ti nenápadně potom prohledli
si pacienta, žití, způsoby,
směr myšlení i zálib jeho sklon –
a uznavše, že nemoc jeho z těch,
jež mohou, vybuchnuvše nenadále,
ohrozit život spoluobčanů –
jej mezi blázny kvapem zavřeli.
A způsob této moudré ochrany
byl v brzku tuze jasně zpodstatněn:
pacient mezi blázny zbláznil se.
Kývali smutně hlavou přátelé
a smutnou útěchou se těšili,
že poznali tu poruchu zlou v čas,
„hned tenkrát po tom ostrém nájezdu,
jejž proved na něj šelma satirik...“