V tom vykřikl z nich někdo: „Černý car!“
a zraky všech se s hrůzou upřely
na hřeben západního návrší,
kde vynořil se osamělý jezdec
na bílém koni. Jak by příroda
zvěstovat chtěla jeho zjevení,
vichřice zadula, jak před bouří,
a těžké mraky, černé, posupné,
s hrozivou rychlostí se přihnaly
a nebe ztměly. Jezdec bez hnutí
nad svahem stanul, hleděl pozorně
na ruských pluků shon a hemžení.
V tom za ním chmurných mraků opona
se roztrhla a záře západu
jej osvětlila jasu záplavou,
že zdál se těm, kdož k němu hleděli,
na oslnivém stříbře pozadí
být sochou z bronzu, černým gigantem,
jenž k nebi vyrůstal a v kraje klín
hluboko vrhal obrovský svůj stín.