„Ty aspoň,“ pravil Gontram, „výčitku
v své duši nemáš, jako bídný já,
že okamžik jsi žalu způsobil
svým milým! Stále vidím dceru svou,
jak nevýslovná bolest mluvila
jí ze zraků, když zuřivě jsem děl,
že nevěřím, že jesti bez viny!
Ta její němá, bolná výčitka
až do hrobu mi bude sledovat!
V den z mrtvých vstání až se probudím,
o zajisté ten pohled žalostný
zas zjeví se mi, bude se mnou stát
u trůnu božího a na váhu
jak hora bude padat hříchů mých!
O žalu takovém, ó císaři,
tvé srdce neví, něžné, otcovské!“