Čist jsem – v kypivém nadšení vínu
Mládeneckou duši svou jsem koupal,
Trh jsem minul, v pouštích žití stoupal,
Neprodával lahodám svou duši,
Netoužíval po hovivém staně,
Spal na štítu, přílbu nedal s skráně,
Jak se na vojína pravdy sluší.
Trh jsem minul, do svých svatých palem
Samota mne unesla a čilá
Ňadra má svým mlékem vykojila,
Trudem to a rozjímavým žalem.
A noc, dumy pramáti, kol čela
Rouška svá mi černá rozestřela,
Aby z pratmy svaté povykvetla
Říše myšlenek, ta říše světlá,
Jako křišťály ve sluji tmavé.
Nač zníš, dozvěno prorockých hlasů,
Nač se plazíš, stíne větších časů,
Proč se rdíš, o zašlých sluncí zoře,
Proč mně kouzlíte, vy sladké báje,
O nebi zde v prachu vetěleném!
Suché věnce vidím z lidstva ráje,*)
Krví zbrocené a hrobu tlenem,
Vidím lidstvo to své staré hoře
Sisyfovskou prací vzhůru valit**)
Na holých malého žití pláních.
Nač jsem potopil se v těchto zdáních
O těch svatých bojovnících Páně,
V žáru hranic jenž mu chválu pěli,
O těch mužích, jichžto bolné skráně
Věnce z nebeského světla nesly,
O těch mužích, ocelových recích,
Kteří na svých mocných nesli plecích
Svého století obrovské břímě,
O té krvi, jenž co nebes símě
Zúrodnila člověčenstva sady!
Nač jste vy slaďounkým vínem klamu
Mladistvou mou duši opojily,
O vy krásné budoucnosti báje,
Příští lidstva ztraceného ráje,
Jež má ňadra krví vykojily!
Až svět celý bude ze kalichu
Jediného – vykoupení píti,
Vykoupení z těžkých pout a hříchu,
Musí v poušť jít, trhem ať nechodí,
Kdo chce v ňadrách rozžat jiskru boží.
V samotách se každá velkost rodí,
A na koho duch svou peruť vloží
Požehnanou, v davu bude státi
Samoten; jak orel bude sídlit,
Jak lev v srdci tiché poušti bydlit. –
Plamennou však stopu jeho kroků
Vidět nezhubnou vlnami roků. –
Bujný život kol to hrob ten není,
Bylo vše jen pusté snění. –
Černými jsem zahalen byl mračny
A blud zoufalý co upír lačný
Ssál mi mého žití vřelé zdroje,
V hrob jsem klamu pohřbil sladké svoje
Naděje, nevěsty mlada žití. –
Já to z mrtvých vstání nemám zříti
Mého národu; kol tuším Vesnu
Z hrobu zkvítat, Vesnu pokolení
Omlazených – a já ve hrob klesnu.
Běda, ve tmách zrozen, umřít musím
Na úsvitě nových rozednění.
Ano stínem mým smrt za mnou spěchá,
Ať jen na vrch ten mne dojít nechá.
S matky domem jsem se loučil záhy
A na dumy poustevnické dráhy
Jsem sedal a stopy lidu minul,
Ples kde kypěl, sladký smích kde plynul,
Nebyl jsem však v rozjímání vhroužil,
Po pouštích se mysle trudné ploužil;
Dvakrát potkalo mne krátké štěstí,
Jež jsem ztratil v prvním nalezení,
Byl se s ním hned musel rozevésti.
Přišla láska, mamička ta sladká,
Chudé mládí, bez věnců a vína,
Bez hříček a stisků ruček hladkých,
Bez tužeb a nalezení sladkých.
Netoužilo srdce mé a nylo
Po rtíkách a oček sladké záři plání,
Neblouznilo srdce mé a snilo
O myrtovím na bělostné skráni,
O kadeřích hravě rozundaných,
Líbkách sladce vzatých, vřele daných.
Sen můj byl děl hukot, mečů břinkot,
Bitvy vítězný ples – pak pout řinkot,
O krvi, jenž plesem z ran se lije,
By ní bylo lidstvo vykoupeno,
O srdci, jenž samo v kříž se bije,
O srdci, jenž světa muku celou
Samo chtělo nést svou láskou vřelou,
O mužích, jenž hrdou kradli rukou
Jiskru nebes pro zem osiřelou.
Zač jsou ukovány hrůznou mukou.