Z Jindřichových chmurných očí
zablesklo se rudým ohněm,
jímž si proklestil duch cestu;
otevřel se – peklo vidět,
peklo vášní přitlumených,
sopky vášní vyhořelých,
oheň bez světla a dýmu.
Blesk ten platil Vladislavu;
měřily se obou zraky;
jeden šlehal bleskem, ohněm,
druhý pevně, klidně hleděl,
a tak jasně zíral v propast,
až to peklo otřáslo se,
trhlo sebou, hřmělo ústy:
„Vezmi čert si zlatý kroužek!
a však brachu, není konec,
zejtra budem’ dále hráti,
spravíme se – doufám jisté.“ –
Při tom tak se zasmál divě,
až se stěny otřásaly.
Jeden druha neporazil,
a však již si rozuměli:
nenávisti šlebná propast
na věky je rozdělila.