A smutek hluboký se zmocnil jej,
až k smrti hluboký... Však pravil mnich:
„Nuž, povedu vás tedy v zahrady,
až denní světlo shasne úplně,
sad bude prázdný pak, a za mříží
se v kapli svaté Panny zjeví vám
na chvíli doňa Ana. Nyní jdu,
bych příchod váš jí ohlásil a pak
se vrátím k vám, přinesu listiny,
o nichž jsem mluvil vám. Zde čekejte
a buďte trpěliv.“ Tak pravil mnich
a šel. Sed’ Gabriel a vyňal list,
ten její drahý, aby opět čet’
jej s nadšením a v hlubém dojmutí,
však k slovům když teď přišel významným:
„Tak velká jako víra v Boha jest
má víra ve vás“... tu list vypadl
mu z rukou. Zaplakal, pak pozved’ jej
a uzavřel jej v skříň, jež v komnatě
té prosté stála. Položiti list
zas na srdce – to nemoh’, bylo mu,
jak by jej roveň ohni pálil tam.
Sed’ u okna a čekal, loudavě
čas ubíhal, však posléz slyšel krok,
a Michal de los Santos vešel v síň.
„Zde listiny,“ řek’, „a zde peníze,
ne příliš mnoho jich, však postačí
na cestu za hranice. Dále pak
vám věrní vaši, králi, pomohou.“
Vše Gabriel uložil do skříně,
kde její ležel list; jak v horečce
se vše mu zdálo. Jeho myšlénky
jen u ní dlely, na to myslil jen,
co poví jí... Co poví?... Nevěděl...
Mnich řekl: „Nuže, pojďte, rozlučte
se s doňou Anou. Přijdu v zahradu
zas pro vás pak a sem vás dovedu
a vysvětlím vám každou podrobnosť
a po půlnoci s Bohem vyjeďte...
Teď ale pojďte, kvačí hodina.“
A vedl jej a vešli v zahrady,
když měsíc vycházel, a černý stín
se vrhal budov zdřímlým stromům v klín
a jako zmírající hvězdy svit
za temné mříži krásně kované
se v lampě v kapli Panny Nejčistší
plam kmital smutně, bledě, nyjící.
Dva stupně vedly k svatyni a sed’
tam Gabriel zadumán a obrátil
tvář k nebi kmitavému. Odcházel
mnich pomalu, a Gabriel byl sám,
sám, s bouří hrozné v srdci, nevěda,
co říci jí. Zda pravdu, jak to chtěl,
když četl její list? Však nebyl klam,
klam další, přece pro ni spásou jen?
jak lákavá teď byla budoucnosť,
jak blízko koruna!... Teď vzdát se měl
a jedním slovem štěstí zmařit své?
Kdo poradí mu? Kdo mu poví teď
„to čiň neb nečiň?“ Vstal a obrátil
tvář k oltáři... V tom bílý vstoupil zjev
do šera kaple... Ona byla to!
Na římsu postavila kahan svůj,
jenž světlem stříbrným ji poléval,
a křížem zbožně znamenala se
a spěchala pak k mříži... Couvla však,
tak bledá byla smutná jeho tvář
ve svitu měsíce, že lekla se.
„Co děje se?“ mu řekla blížíc se,
„což nejsou zprávy bratra Michala
tak radostné, jak za to měla jsem?“