Kdys v chrámu Kebti zřeli bdící kněží,
list papyrusu na zemi jak leží,
jej zvedli, zvědavě tam nahlíželi.
Noc byla; v čiré tmě kraj ležel celý.
Leč sotva písmo blíže dali k zraku,
tu měsíc blesk’, ač kraj byl ztopen v mraku
a v mraku zůstal, a na ten list dlouhý
lil stříbrné své světlaplné prouhy,
že mohli čísti, na list svítil pouze.
Tam psáno bylo, kterak v čase nouze
a nemoci lze pomoc najít záhy.
Když přečtli, měsíc zhasl. Mírný, vlahý
a světla plný paprsk poesie
tak svítí všem, nechť tma a zmar svět kryje.