Poutník lomozí však dále nedočkavě:
„Otevřete, život pro mne nemá ceny,
srdci mému zklamanému třeba změny,
starostí jsem jenom užil, trampot, trudů:
za branami smrti, tuším, šťasten budu.“
„Není klidu, štěstí za branami smrti...“
„Není?“ poutník trne. „A já čekal záři!“
Od bran smrti couvá se zklamanou tváří,
do života zpátky pozvolna se vrací:
všeho smysl hledá v usilovné práci. –