Zůstal mladý Igor osamocen,
děcko bez otce a bez mateře,
jako mládě holé, bez peruti,
jemuž vzali jeho živitele.
Ale přece zůstal Igorovi
statný rek a druhý věru otec,
láskou větší nežli mocí Oleg,
láskou větší nežli snad svou mocí,
třeba válčil vítězně svou zbraní
proti Sěveranům, Radimičům,
Kozarům a Chorvátům a Srbům,
proti Drěvanům a proti všechněm,
kdož se dotkli půdy Igorovy.
Láskou víc byl Oleg Igorovi,
třeba dobyl Kyjeva a sídlem
učinil ho ruským velkokněžím,
třeba válčil ruskou zbraní svojí
na zápraží sama Cařihradu!
S láskou stával Oleg nad Igorem,
pohlížeje v oči jeho jasné,
jaké míval jeho přítel, Rurik,
otec Igorův a kníže velké.
Zdávalo se Olegovi mnohdy,
že mu Igor před očima roste,
a když domů po vojně se vracel,
vždy byl Igor hezčí pro Olega,
větší – ba juž rostl, věru rostl.