Zdvojenou silou tedy venkov se mu vtíral
za této nálady. Ač ještě váhal,
a obrazu, jenž víc a víc se zmáhal,
trpící, bolnou duši svoji uzavíral, –
a opakoval sobě, že má svatý úkol,
že musí prapor jeho věrně hájit
a kdyby při tom měl i padnout, zajít,
an řady obranné se chabě matou vůkol –
nic platno nebylo! i cos mu v nitru lkalo:
„Ty časně’s umdlel! Tvoje síla hyne,
a v co jsi naděj choval, to se rozkotalo.
Své místo ponech lepší ruce jiné! – –“