Jak bouře vjel ve hrad... A v světlech sál
se večeřadla stkvěl...
Jej čekal již kníže a zavolal
ho před svoje milce, tak děl:
Sny, zdání vždy hynou včerejší,
by příští dny mohly kvést...
Ten vladařem v posled blaženým jest,
kdo vyrvati doved’, co hroznější,
co pro celou zem být hrozilo zlem,
co musilo zničeno být,
co bylo by hanbou před žezlem,
rod schopno pohrobit...
A to jak řek’ s mírnou moudrostí,
syn se zhrdavou naň příkrostí
zřel, počal šílenstvím vřít...