Tam, kde se lípa širší nahoře než dole
nad cestou košatí a drobným třese listem,
se zvolna ubírá pan učitel sám v pole
i ohlíží se k nebi, po obzoru čistém,
jak čas by hádal, dumá, klobouk posmekává
a čelo hladí rukou. Jistě boha chválí
a jeho slunečko, čte moudrosť boží v trávě
i v každé bylince, jíž v duchu jméno dává.
Tak vykračoval zvolna, když tam spatřil z dáli,
jak pod lipou si bafčí z krátké lulky právě,
jež od úst sahá k bradě jen, hus pasouc hejno
od Vejvodičů babička. I kývnul hlavou,
však již ho spatřila též ona, ustydla se
a dýmku schovávala, neb jí není stejno,
s kým ze vsi mluviť má, by pověsť měla pravou.
Pan učitel však dvorně vybízí ji zase,
by dopřála si jen, sám že si opět šňupne,
by v hlavě problesklo, když zrak a mozek ztupne.
„Vše dobrou stránku má,“ děl učitel a snivě
zrak v pravo v levo toče rozhlížel se v nivě,
jež v slunci leskla se a v takou dál se táhla,
jak boží plný klín, jak štědrosť neobsáhlá.