Kmet náhle vzrušen zastavil se v díle.
Hle, slouchá, bledne. Zda-li jilm to starý
jen větvemi snad praští chatce v bok,
či zahlučel to nocí lidský krok?
Jest vyzrazena buřičova skrýš?
I vpadne rota slídičů mu v chýž,
by zničila mu písma, slova skvost,
jímž k boji za právo a za volnost
svůj zjarmený chtěl ozbrojiti lid?
I slouchá. V noci nerušený klid
hlas přátelský zní šeptem ze dveřejí:
„Vpusť, otče, s novinou nás velkou k sobě!“
Kmet otevřel; tři muži v chatu spějí
i zamkli zas, a tajno tu jak v hrobě;
pak přední z mužů dí: „Již tekla krev,
již rozvinuta vzpoury korouhev
i v našich dědinách! Již doletí
běs boje blesku mihnutím až k tobě,
i zde si žádaje svých obětí!
Již mosty úmluv, z dýmu zbudovány,
jsou krve proudem bouřně zpřetrhány;
teď běda, selželi nám síla v boji!
Teď káže lidskost, bratrská teď družnost
i vlasť i víra svatá: ať se zbrojí
teď každá paže! Spásou jest jen mužnost!
Teď marna tvoje práce, litče slov,
teď chvíle osudná ti jinou velí!
Boj svatý volá; dej svůj všechen kov
a slévej náboj, nežli východ zbělí!“