Truchlozpěv chci zalkat tomu svému jaru,
všecken jeho bujný puk že přišel k zmaru,
tak jsem zmrhala je v zahálčivém snění –
a věčně mi není, není k nahradění.
Přec nenesu sama těžkou toho vinu,
duše moje práhla, zahořela k činu –
vztáhla své jsem rámě – aj, tu osud v zlosti
zmatenou mne opřed’ sítí nemožnosti
a posměch si trpký z mé učině bídy –
podal nástroj mi – nádobu Danaidy.
Zřím kol sebe; pustou černošatá leží
stepí noc – tam zřícenin se hory věží;
tam idolův kleslých chrámy ztroskotané,
v jichžto rumech hnízdí ještěři s upíry;
tam nadějí zbledlých trosky rozmetané
pouště vichr bouřný v točivé vzdme víry.
Tam horoucí tužby v vydoutnalém žáru,
z nichž chvílemi jiskra v slabém vzlétne kmitu –
zápalných oltářů nejsvětšího citu
ohně polokleslé – oběti to zmaru.
Zalkala bych; hlasu ret můj zprahlý němá,
k nebi zrak jen letí jak výčitka němá,
k nebi zrak můj letí rozohněný, žhavý,
ve hvězd tam se hrouží plápol třepotavý,
snad by vyčet’, co as ještě útrap chová
ta osudu kniha věčná, věčně nová.
Zavíří to v srdci jako meče steré,
z něj krvavých slzí proud se mocně dere,
bouřně tak se hrne v bezemezném toku,
až divoce žhavý v mém vyšlehne oku;
a ta, liknavým co třpytem v výši vzlétla,
utonula v slzách, ta nebeská světla,
utonula světla, temno duši jímá –
temno – temno – jak kdy duše – rozum – dřímá. –
Naposledy vzšlehne jak blesk nebes bání –
– leč – ustaň již – ustaň – v ran svých rozrývání! –