Na zlatém což platí trůnu slavně sedět?
Od myllionů co božsky ctěnu býti,
Na chudoby bídu pyšným okem hledět,
Tisýc vrtkých sluh k svým službám denním míti,
Drahou korunou sy ozdobovat hlavu,
Prsy zlatou hvězdou okrašlovat hrdě?
Ach! y na zlatém jest trůnu seděť tvrdě.
Strasti zastěnují hodností blesk, slávu,
Pod hvězdou též zlatou srdce smutně bije,
Často měký šarlat žravé péče kryje.
V přehořké pak smrti smutném okamžení,
Král, než bídný žebrák blaženější není.
Bleskem moudrosti což prospěje se stkvíti?
Jasných hvězd běh skoumat, nočně s troubou bdíti,
Umět dávné časy na vlas spočitovat,
Tajné příčiny všech v světě případností,
Podstaty též skryté věcý vyzpytovat,
Na rozumu křídlách božskou učeností
K podivení světu k nebi vyletovat?
Což jest, smrtedlných co rozum obmezený
Z nesmírné můž chápat říše vědomosti?
Kapečka jen vzatá z moře nesmírnosti,
Malý s velké země prášek pozdvižený!
Světýlečko chatrné, jenž se přemdle třpytí,
V temnicy, když vězni slunce škárou svítí,
Zdaž pak mysli mudrce hrozné pochybnosti,
Jako vítr lodí v bouři oceánu,
Strašně nezmítají? takliž šilenosti
Nedávají často smrtelnou jí ránu?
Ach! y Mudrce zmítá hrozná mysli bouře,
Víc, než Neumělé, častějc mnohem hůře.
Kdež se tedy prýští pramen blaženosti?
Ptáš se – Nikde kromě v nesmrtedlné ctnosti.
S ní jen stále chodí sladké utěšení,
Ctnost jest šťastná mátě milé spokojnosti;
Ona v bouřech mysli plodí utišení,
Ona tvoří stálost v těžké odpornosti,
Po pohřbu smutném ona nezahyne,
Na zemi již z ctnosti věčný život plyne,
Na trpké dni naše ctnost jen radost leje,
Přesladkou nás těší v bídách budoucností,
Ona k radostné žni sýmě hojně seje,
Ona podává nám nebes blažeností.