V líc šklebnou sokyni své věčné patřím.
Jak chechtá se, když chválí tito lháři
svou štědrosť, lidumilnosť, lásku k bratřím!
Žhou poličky ta slova na mé tváři.
Ti smějí tklivě mluvit o soucitu,
kdož ve svých komnat pohádkovém třpytu
na měkkých polštářích, dlaň línou v klíně,
a při lukullských mísách vrchovatých
pít dovedou pot bratří z číší zlatých
i slzy jejich v drahocenném víně,
den ke dni růže rozkoší si sbírat
a žíti v marných hrách neb nudou zmírat –
kdy bližních ston jim bije v pyšné domy,
kdy na prahu jich bída ruce lomí
a zimní bouře, která v sen je hýčká,
tam v ledy mění hladných dítek líčka!