Ó, kvítku hořce, podzimní ty skvoste,
kéž bez pohrom tě domů donesu!
Zůstaň mi svěžím, ať má naděj roste,
ať nebloudil jsem darmo do lesů!
Vím, dobře vím o jedněch ručkách malých,
jež rády přijmou blankytný tvůj kalich,
znám jedny oči, v kterých je můj svět
– a ty jsou modřejší i nad tvůj květ! –
a z nich mi svitne celé teprv nebe,
až darem lásky přinesu jim tebe!