U břehů tiše tekoucích zde vod
svá stáda pasu, a když k večeru
za mraky spěje slunce vševidné,
tu vstoupám vzhůru na vrcholy skal,
jež nachem věnčí loučící se den,
a kynu slunci pozdrav poslední,
pak zapěju si píseň, na kterou
mi hromem odpovídá ozvěna,
a vznáším se zas’ dolů povlovně,
a útlé panny vlasů zelených,
jež přebývají v jasných pramenech
skal zubovitě k nebi strmících,
ty vrhají se za mnou s vlnami
vod padajících střemhlav v údolí,
pak vyhoupnou se z tůně stříbrné,
a zpívajíce, reje provádí,
a spájí duši moji rozkoší...