Tě nejraději zřím, když dýchla v kraj už zima.
Jsi jindy krásna též, než mne přec více jímá,
plášť sněhu stříbrný když na zemi se klade,
a bělí na horách i v údolích se všade,
stín lesů hlubokých v jas skoro denní mění,
na hlavu doškových se chatek klade v snění
a od cest a stézek všech se lesklým svitem liší –
když nízkých hrobů řad, jenž v mrtvé dřímá tiši,
zakrývá příkrovem, jak rakve plátno bílé –
na stromy věsí se, z nichž mnohý hlavu chýle
je stařec shrbený, jenž s bílými juž vlasy,
na prchlý mládí čas jen v slzách vzpomíná si...