Prostřed lesa chata nízká. –
Janíček už kliku stiská,
předsíňkou do jizby vchází.
Nad velikou v jizbě knihou
za lípovým, starým stolem,
na nějž louč své světlo hází,
schýleného hlavy tihou
vidět kmeta – – Ticho kolem.
Pohroužen v svou knihu celý,
pod níž bílá brada splývá,
ani kol se nepodívá,
ač se dvéře otevřely,
ač v nich stanul poutník smělý.
Vědomec! Tak Janík mladý
představoval si je kdysi,
s takovými v tváři rysy,
po pás dlouhé bílé brady. –
Čeká Janík, čeká chvíli,
pohne-li se stařec bílý –
čeká darmo. K předu kročí,
pozdraví. Kmet zvedl oči.
Úsměv zachvěl rty mu jemně,
vlídně povstal a děl k hosti:
„Věděl jsem, že přijdeš ke mně –
nuž, pohov si po libosti.
Vezmi za vděk tím, co skytá
chýže otce Ludevíta.“