Však nebudeš věru
ni ty se dlouho zde smáti,
už zítra snad uschneš a dne se nedočkáš v šeru,
ale ty trosky vznešené, smělé ty sloupy,
dál budou tu státi
a mluviti k duším a srdcím, jež nebudou hluchá,
že povalit moc lze a rozvrátit říše,
ne zabít však ducha,
jenž i z těch trosek, nesmrtný, dále tu vane
v své síle a pýše,
a že i v pádu svém, kdy nad ní jásá
Čas krutý v své zhoubě rozpoutávané,
do věků záříc v mramoru bílém,
mocná a velká je Krása!