Když přišel čas na lůžko ulehnout,
šel Brandan opět v síň, a vyvoliv
si z mnichů čtrnáct, kteří zdáli se
mu nejmoudřejší, ctnostmi zdobeni,
před jejich soud klad’ přání duše své,
jim pověděl, jak dávno toužil juž
se vydat na tu plavbu, pověděl
o skrytém vzdechu jim, jejž k nebi byl
v ten večer poslal, prose, znamení
by Bůh mu dal, a posléz doložil,
co Merdok byl mu šeptal, svadlý květ
mu vloživ do dlaně. Když dokončil,
z úst čtrnáct mnichů zazněl jediný
a netajený výkřik radosti.