Ano – jeden působce jest všeho!
Tedy též i prapočátkem byl
Ten, jenž duši tělem přiodil,
Mého osudu – tak nešťastného.
A však tajný hlas se ozývá
V prsou: Svobodnou ti vůli dal,
Vyvol světlo aneb tmavý kal,
Zásluha i vina jesti tvá;
Vůle vlastní vládne osudem!
Běda, běda! trapné zpomínání
Nemůž usnout v duchu mém!
Snad mi ušlechtilé toho čtení
V myšlének mých kolotání
Podá žádoucího ulehčení!
U přirození našem již porušeném
tak zemdlel jest našeho rozumu zrak, ež snáze by sova svým
mdlým okem spatřila a sezřela kruh sluneční ve blsku jeho,
než my rozumem svým blesk božské jasnosti. –
Tak jest tomu! – rozum bídný, slepý,
Semo tamo po bludech se těpí;
Zpytovat chtě světla cesty
Tmavou nocí dráhu sobě klestí!