Pěšinou vždy stejnou učitelka mladá
vycházela z vísky každodenně z rána,
a nechť vítr řádí, mlha nechať padá,
ať je celá cesta sněhem zasypána,
nechať mráz je krutý – cos ji v dálku pudí –
v prostřed zimy jaro nosí ve své hrudi. –
Za dědinou blízko stejně potkávala
mladého vždy muže. – Dobře již ho znala,
třeba ani slova nemluvili spolu. –
Pozdravil ji mlčky, pohledl jí v oči,
ale ňadra její div se nerozskočí
něhou prvé lásky, která nezná bolu. –
Vracela se zpátky – potkala jej znova –
prošli vedle sebe, nemluvili slova,
oba dva se jenom lehce uzarděli,
pohledem si pouhým všechno pověděli. –
A ten pohled krátký, snů však dlouhá řada,
vystačila zcela pro dvě srdce mladá.
Zřela mnohdy smutek v bledé jeho líci,
neměla však síly: „Co tě rmoutí?“ říci. –
Divno, proč se bálo nevinné to dítě
chvíle, ve které jí řekne: „Miluji tě.“ –
A ta chvíle přišla. – Jednou bez pozdravu
za ruku ji pojal. Naklonila hlavu,
viděla však přece, jak mu oko září.
Ptal se: „Chceš jít, drahá, se mnou ku oltáři?
Hle, já vybojoval pro tu naši lásku
útulný si koutek, klidné hnízdo malé. –
Mám po čem jsem dlouho toužil neskonale.
Jenom pro tě, drahá, pro svou zlatovlásku,
pracoval jsem v potu. Dosáhl jsem cíle. –
Smím snad věřit, milá, že jsem dobře četl
ve tvém oku snivém a že pro mne zkvetl
kvítek tvojí lásky? Proč tvé ručky bílé
chvějí se a chladnou? Čekám odpovědi:
Miluješ mne vskutku, chceš mou ženou býti
a v mou rodnou zemi chceš-li se mnou jíti?“ –
A dívčina snivě v jedno místo hledí,
sličná tvář jí zvolna bledla, sinavěla,
aby rudou září zaplanula zase.
Ret její byl němý, hruď se bolem chvěla. –
Ó, ta slova lásky, na něž těšila se, –
třeba se jich bála – kterak divně zněla
v jazyku jí cizím, v řeči nepřítele,
jejímu jenž lidu vrahem po staletí. –
Zaťala v ret zoubky, by se přestal chvěti,
mladou hlavu znova pozvedla pak směle.
Zval ji v cizí kraje, v rodné kraje svoje.
„Půjdeš se mnou?“ ptal se plný nepokoje.
Před jejím však okem dlouhé táhly šiky, –
zástup malých dětí. – Rostly v bojovníky,
oči jejich plály, pozvedaly hlavy,
ku předu se braly směle, bez únavy. –
Znala jejich cíle, vždyť je sama vedla,
nepřátelské řady jako zhoubné mraky
čekaly je blízko. Rděla se i bledla, –
mezi nepřátely uviděla taky
líce svého druha. – Ze svého snad šiku
měla odejíti? uprchnouti z boje?
Ó vždyť zasvětila celé žití svoje
vychování nových statných zápasníků. –
A muž mladý lapil její ručku znova.
„Půjdeš se mnou?“ šeptal plný nepokoje.
Upřela naň ještě jeden pohled krátký.
„Nikdy!“ řekla tiše. Více ani slova
a prchala v dálku – nepohledla zpátky. –