Přibylo ráno, zoře již se rudí,
ze spánku trudnou Vasilisu budí.
Na plotech lebkám plamy v očích hasnou,
nesnesou ranní zory záři jasnou.
Přehnal se jezdec bílý – rozední se,
rudý se přehnal – slunce objeví se.
Povstane baba, sedne do hmoždíře,
objíždí dvorec v divorychlém víře,
pohání trdlem, metlou stopu smetá,
vzduchem se mihne, do povětří vzlétá.
Povstane děva Vasilisa z rána,
což tu je divu – práce podělána!
Loutečka koukol poslední již sbírá,
veselým očkem k Vasilise zírá.
„Tobě jen oběd přichystati zbylo,
odpočiň sobě, snadné máš teď dílo!“
Radostně loutku k srdci děva vine,
z nachových ze rtů vroucí dík jí line:
„Což jsi ty dobrá, zbavuješ mne trudu,
po celý život tebe nezabudu!“