Čas plynul, plynul, plynul dál.
Vlas bujný proříd, vous mu zšed
a reumatismus v kostech ved
své rejdy v vlhkém počase.
A princezna už stala se
jakýmsi monstrem k nevíře,
jež stále roste do šíře
a tučnou má a žlutou líc,
pár vousů, plod to bradavic –
tak zírá tupě za syny,
již odcházejí z otčiny
oděni v pancíř železný
v dál, dobýt krásné princezny.
I rytíř stoje u okna
zří za nimi, jej trápí dna,
má v líci unavený klid
a ze strachu, by nenastyd,
otevřít okna nedával
a synům šátkem nemával.