Byl zdárný rok, kdy berani a lamy
přetěžká rouna darovali nám,
pán polousmířen hospodařil s námi,
klas netušený vyhnal nížinám.
Tur z planin zajat, dýmem plně chřípě,
dojnice naše březí učinil,
a v děrách skal a v starodávné lípě
med brunátný roj vosů ustranil.
I ryby krotce vyplývaly z řeky,
ať u břehu je čekal ubít kyj,
a stromy věčné, vonné jako léky,
své dary váhly k zemi lidské: pij!
Tu šly mé děti oběť blahořeči
v posvátné spálit říčné údolí,
kde plachý mír a mladé cedry klečí,
by nezašly sem stopy bůvolí.
Bral oheň hravě Abelovy dary,
byť vedrem skleslé věnce pohanky,
a v šero zvonil slavný úval starý,
dým v klenbu hnal své zbožné beránky.
Však temná byla oběť Kaina nebi:
dobytče mírné nahou rukou sklál,
až ohlas pustý vyšel jeho lebí
a krve sliz se zhoubně z tlamy dral.