Pod vlysem žulovým, kam svit jen šerý padá
gothickým obloukem a v růži hvězd se skládá,
na starém oltáři, jenž prachem kryt a plísní,
ční Kristus na kříži. Vše duši mrakem tísní,
kam zrak se rozhlédne kol chmurnou, pustou lodí.
Nechť písní jaro zní, sem bledý žal jen chodí,
a v stínech sloupení se zdá, že v dumě sídlí.
Zde každý zvadl květ, a motýl zlatokřídlý,
jejž vichr zavál sem skrz římsy roztlučené,
pad mrtev na oltář. Zde smrt jen chrám si klene.
Sem nezavítá smích ni slunce paprsk zlatý,
zdi vlhké zdají se být smutkem noci spjaty
a břečtan sežloutlý kde vnikl, ihned zmírá.
V ten klid a šero tmou líc bledá Krista zírá.
Z ní úsměv božský prch – jen lidská strast v ní svítí
a zápas poslední a stesk a nuda žití.
V něm ztuhl každý rys, jenž slitování hlásal.