Když v pýše zdvihla Francie své čelo,
kde kultury se týčil skvělý chrám,
již v hloubi tlelo cos a trouchnivělo,
před prahem génij Dobra bloudil sám...
Bratrství, rovnost – marná věků touha!
Svoboda – illuse jen snílků pouhá!
Lid, zbaven víry, pozbyl opor všech –
teď v horších než dřív sténá okovech,
jen Bursa chrámem, kam se modlit spěje,
v ní spřádá osud svůj i lidstva děje,
než záludný vír v propast strhne jej –
a před ním číhá ještě Mardochej.
– Dej, dej! ten křičí, – Vše, co je ti svato,
vděk poesie, vědy jasný um!
Že sloužíš mi, zas odplatou ti zlato,
jen řetěz dále kuj mým otrokům,
bodáky, děla – – Hrob tvůj tich a šer,