Lid dlouho bídě vzdoroval,
jež v hrob mu chtěla housti,
teď spěchá v pole – znikl žal –
jak ondy spěchal k Oustí;
zrak jasní se mu, třeba slep
slz rudých dřív byl třísní;
když kosy řinčí, duní cep,
to píseň je všech písní.