Sním tiše zadumán u kolébky tvé, děcko,
a nevím ani sám, proč v tichém soucitu
má hlava nad tebou, jež matce své jsi všecko,
se chýlí, úsměv ten když v hravém zákmitu
zřím na líčkách ti kvést, v nich růže pučet steré,
proč dál-li v myšlének se vírný stápím běh,
mně slza pojednou se rosou v oko dere
a kane v podušky tak hebounké jak mech.