Já ach musím dále!
Matka v blahém klidu odpočívá,
syn však z jejích ňader
s mlékem viny vpil též divou touhu,
mocnou, neúkojnou,
poznat obor světů,
obejmouti duchem,
co se věčně v dálku věčnou tají.
Kdo mne žene? Nevím.
Ale vím, že kdyby šírá země
ztratila se v propast,
stejně věčně blouditi bych musil
dál od hvězdy k hvězdě,
k slunci, k mlhovinám,
etherem až k prahu nekonečna –
nikde odpočinku!