Jako kněz, jenž nad Chebarem snil,
v údolí jsem kostí zabloudil.
Stál jsem v bílé, neobhledné tříšti
kostí rozmetaných v šíř i dál,
ztrouchnivělých sterém na bojišti –
ve Slovanstva kostnici jsem stál.
A jak onen Hebrej v pole hluché,
nad kostmi jsem zvolal: „Kosti suché,
zdali oživnete, bůh jen ví – –“
Přede mnou se handžár klidně skví.