Sestoupím v dům svůj. Aišo, ženo moje,
nejdražší květe, jejž jsem utrh cestou
života svého, bdíš as, čekáš s touhou,
až navrátím se. Vznešená tvá duše
dojista cítí, jaká muka nesu
v svém bědném nitru, neboť oči tvoje
mě pronikají a tvá ruka klade
se kol mé šíje jako měký obklad
ran duše mojí... Allah, věčný Bože,