Juž kynula jim dole vesnice,
nad níž se mračil zasmušilý hrad.
V tom večerní zvon rozlil krajinou
své tklivé „Ave“, jakby andělský
hlas náhle pad’ ve žití svár a spor,
a z kaple lampy věčné rudá zář
na cestu, kterou tryskem letěli,
jim svítila. Před kaplí veliký
stál kamenný kříž, na němž Spasitel
dlaň probodenou hřeby umíral.
Ve hraběti se vzmáhal nepokoj,
když přijížděli blíž, tu Matilda
spěch zastavila svého bělouše
a s úsměvem, jenž s rtů jí nesešel,
se obrátila vlídně k hraběti:
„Ó pozvol, pane, malou chvíli jen,
chci u kříže se tady pomodlit!“
A hrabě neřek’ ničeho, v ten mžik
zas hlavou jeho letly jako vír
ta teplá jizba, jejíž ve mramor
krb družný šlehal svými plameny,
a plná číš, v níž réva ohněm plá,
a kouzlo ložnice... však nezvyklý,
i nejmenší stín přání choti své
by odepřel, též koně zastavil.
A bleskem byla dole hraběnka
a v mžiku klečela juž pod křížem,
kde hrubý kámen byl jí klekátkem,
a modlila se. Hrabě opodál
jak černé mračno ve stín starých lip
se postavil, též s koně slez’ a čekal.