Však pozdrav ne, ne modlitby či prosby,
než velké věštby hřímajícím hlasem
Sybilla pěla, bratří poslouchali:
„Rodáci, bratří, Češi, slyšte mne!
Svou duši vydech už pán z Nalžova,
a my, jež přítelkou jsme byly mu,
chcem' věnovat mu posmrtných pár slov.
Chcem pohřbiti jej a ne velebit.
Co lidé zlého činí, žije po nich,
čin dobrý bývá s kostmi pochován,
tak budiž s Nalžovským. A requiescat!