Mégis gyönyörű ez, mégis ez az élet,
s hallgatom, hogy dalol keserűt, édeset.
Hallom én a dalát: „alma és ibolya”.
Egy falusi kislány árulja áruját,
véletlen áruját: „alma és ibolya”.
Népszínmű szoknyáját aszfaltra terítve
kiabál az égbe szoprán nevetéssel:
„alma és ibolya”.
Mint mikor a költő véletlen szavait
összezendíti a szeszélyes szerencse,
csodás találkozón, a szívben, az agyban,
én is kiabálok: „alma és ibolya”.
Ibolya és alma. Alma és ibolya.