Sličný, ale hloupý hýl
nejdřív k nim se naklonil;
rychle s místa svého vstal,
zpěvem škůdcům díky vzdal.
Nastal křik a tuhý spor,
rozeštval se všechen sbor;
stále vzrůstal strašný šum,
rozmáhal se nerozum,
až pak za velkého zmatku
neznala již dcera matku,
proti otci vlastní syn
dovolil si hrubý čin.
Přilákaná hlukem pustým
přikradla se lesem hustým
potměšilých dravců tlupa,
druhův jestřába i supa;
moudré vůdce rdousili,
ale také davy ptáků,
nezkušených ubožáků,
nelítostně vraždili.
Zbylí v šírém tmavém hvozdě
honili pak bycha pozdě!
Poznají-li z vlastní škody
cenu vážné moudré shody?
Tropí-li kdo hlučné sváry,
vizme rychle jeho spáry,
chcem-li svému národu
zjednať pravou svobodu.“