Jak skála stojí Hus, ani se nehne –
jen oko plá a někdy bleskem šlehne,
jenž drtí stíny, láme hříšné vzdory
a děsí pánů všech i mnichů sbory.
Teď ortel smrti čten. Než oko mistra
juž nešlehlo, jen klidně zrak mu svítil,
dlel úsměv na tváři a duše bystrá
mu ve tvář kreslila, co v nitru cítil...
Řval ještě démon zhoubný, světlo ničil,
a v mistrovi hněv zlobný nevyklíčil;
jak skála stál, jež nikdy sebou nehne,
ať hrom a blesk jí zrovna v boky šlehne!
Teď teprv sebou hnul... a rukou kynul,
když nedopřáli sluchu jeho slovu,
a za ním chomáč paprsků se řinul,
ať ve sklepení šel a do okovů...
Hle! mistra vězení... Kol něho stojí
přátelé jeho, kněží, páni z Čech,
je mistr těší výmluvností svojí
a vlasti odkaz na jeho lpí rtech.