„Umřel, umíráčkem zvoní;
v chladný rov jej nyní kladou.
Vyschly žíly, v kterých někdy
paragrafy probíhaly,
bujníce mu v ňádrech, v srdci.
Mozek hnije s instrukcemi,
jimiž prosák’, jako houba;
stejný osud jazyk sdílí.
Hvězdy na výložkách hasnou,
červi dávají se do nich,
jako luza rebelantská,
jíž nic není posvátného.
Nevděčný svět raduje se,
a i přátelé se těší,
místa že postoupil druhým. –
A i ukrutné to nebe
těší se nad jeho smrtí;
slunce radostně se šklebí,
za mraky se dívá světlé,
rádo jsouc, že umřel člověk,
jenž jím dlouho dal se hřáti,
a přec nikdy neohřál se,
na nějž svítilo půl věku,
nejsouc s to jej osvítiti.
Příroda ta velká máti
sobě majíc svěřeného
přeškvařívá vše, co v něm jest:
uniformu, nos i tělo.
Přeškvařivši celého jej,
tvoří z něho tvary nové,
novou uniformu dává,
nový život udílí mu,
a on změněn v polní kvítko,
kopřivou na hrobě stkví se,
něžnou, libou kopřivenkou
vedle plotu hřbitovního. –
Opět žije, opět bujní,
opět zírá v nebes slunko,
jak by se mu smáti chtěla,
že zde marný úkon hraje. –