Já odmít tragiku poraziv demony,
odďábelštěný svět mi vnukal jenom smích,
já zřel jej ubohý, bez ceny, bez clony,
na nejostřejší škleb se zlomil v zracích mých.
Leč ono šeření, jež kdys jsem zbožně ssál,
to neustává plát v mém srdci kovovém,
ba stále mohutní, čím rychleji jdu dál,
a bude navždycky tam asi domovem.