Večerní již v kraji roste šero,
v myslích mužstva ale nevrlost.
Svízelů těch mají dost a dost,
hlad a žízeň, neodbytný host,
hlásí se a hlasů reptá stero.
„V mokru, v zimě, nebem pod šírým,
nevlídnou tu noc zde ztrávit máme,
strach co městem leží nad sirým,
že snad v boji za ně umíráme?
Domů, domů! zítra také den.
Před nepřátel mocí neprcháme,
zotaviti chcem se u svých jen.
V zvyklém lůžku posílí nás sen,
pak zas rádi na pochod se dáme,
a své dílo mužně dokonáme.“
Na vzpouru již rozčilení roste.
Varda volá: „Hrozte nebo proste,
nezruším já proto rozkaz svůj.
Čest kdo má, ten při praporu stůj.
A byť všichni šli, já zbudu tady,
jděte jen své ukojiti hlady,
zde má čest, zde také stánek můj.
Vám však budou Zlejčínští se smáti,
vlastní děti, prosty pokory,
Německými křižáky vás zváti,
kteří jak jen shlédli Tábory,
u Domažlic prchli za hory.
Jdi, kdo’s baba. Kdo však čest má v těle,
zůstane. Vímť pomoc pro svízele.
Do města nechť rychle posli spějí,
los náš tam, i nouzi vyprávějí.
Strach tak zmizí těch, kdo jsou vám drazí;
a než krátká doba uplyne,
v hojnosti zde bude, co vám schází,
nedostatek všechen pomine.“