S oblohy padá na noční moře
stříbrné světlo hedbávné, snivé:
předou je hvězdy, přadleny věčné,
stařenky milé stříbrných vlasů,
od věků k věku, vyčkávajíce
osudu lidstva, osudu země,
oblohy, světů; záře jich čistá
jemná jak vločky zlatého sněhu
dopadá tiše na šeré vlny,
bijící o břeh jaře a čile
v houpavém taktu, jak bajadery
na tamburinu; gondola černá
tancuje s námi, div nepřevrhnem.
Na rozloučenou plujeme dneska
s přítelem milým průlivem hlavním,
naposled vidět Benátky v noci,
princeznu mrtvou krásnější stokrát
při záři světel pochodní rudých,
v měsíčném lesku při kmitu hvězdném,
než na střízlivém slunéčku denním –
poslechnout sladký mandolin rokot,
smích jižních krásek, zpěv gondolérů,
tajemný šplíchot vlnek a vesla,
letících loděk výstražná hesla.