Když vichr bouří a duje
do Baltu, divosti pln,
až horou strmí a ssuje
se spousta zpěněných vln, –
tu výkřik zaznívá z tůně,
vod řvoucích proniká val:
toť rybář tak upí v lůně
těch temných podmořských skal,
k nimž přikován, trpět musí,
až osud vejde s ním v smír.
A jantaru velké kusy,
jež točí a hltá vír,
jsou trosky zámku, jejž kryla
hlaď moře... Života sen
tam sladký Jurata snila,
až v onen osudný den,
když, láskou k rybáři jata,
v bouř divou změnila klid
svůj blahý a vášeň klatá
jí božský ztemnila vid.
To den byl smutný, ač slunný,
k Juratě když vnikla zvěst,
jak smělý smrtelník juný
tu záhubnou strojí lest,
že sítě do moře hází
a vražedných udic hrot
a smrti dráhu tak razí
v klín svatých, dřímavých vod.
Jurata hněvem se chvěla,
bol rozryl jí duše hloub,
a vášní bledá, tak děla,
o zlatý opřena sloup
na zářivém stojíc trůnu:
„Ples přestaň i chorovod!
Žal trhej harf vašich strunu!
Msta volá na povrch vod!
Za smělost, tak se nám rouhat,
trest najde, to přísahám!
Před smrtným nebudu couvat,
nuž, výhost i studu dám:
sem sladkým zlákám jej zpěvem,
odhodím bohyně pych,
a vábným zmámím jej zjevem,
lží slibných úsměvů svých –
pak mohutným loktů stiskem
jej zardousím v náručí!
Až zor mu zasypu pískem,
pak smích váš ať zazvučí!“