„Vydařil se mu tvor tvorů,
vydařil se jemu člověk,
checheche, můj otrok, pes.
A on ještě miluje ho,
a on ještě odpouští mu!
Já jím, plazem, pohrdám.
Za to se on ke mně lísá,
plazina ta nečistá.
Hořká vůně květů mých,
hříšná sladkost plodů mých
hlavu jemu zmámily.
Vydařil se mu ten tvůrek!
Proč ho také stvořil z hlíny?
Z hlíny to ne nejčistší?
Byla přece nečistota
v oné jeho tvůrčí hlíně,
byl v ní smrtný zárodek,
když z ní vzešel tvor jak člověk,
tvor tak lstivý, nečistý.
Proč si nevzal hlínu lepší,
bezvadnou a nesmrtnou?
A proč smysly dal mu jemné,
příliš jemné, příliš chtivé,
že je svedeš jako ženu,
jimi pak jak ženou svedeš
sobě všecko, všecko, všecko,
podmaníš si, pravím, všecko,
pod sluncem co zemského?
Proč mu srdce dal tak malé,
že tak lehko umlčíš je;
lekavé a trnoucí,
že tak hravě zakřikneš je;
sobecké a tvrdnoucí,
že je rázem udusíš?
Dobyl jsem těch jeho smyslů,
dobyl jsem jich jako tvrzí
kol pevnosti, o níž děli,
že je věčně nedobytná,
a pak jsem už hravě dobyl,
zatarasiv přístup k srdci,
pyšnou pevnost pyšných zbraní,
lidskou hlavu zázračnou.“