Temně se rdělo nebe korunami stromů;
a pod nimi se noční kladly stíny.
Lehounký větřík vanul přes květiny
a nosil jejich vůni k šerým řadám domů
v pozadí. Temný rachot i zas dálné hřmění
a jednotvárný hukot bez ozvěny
sem doléhal, již dálkou přidušený,
jak vozy ubíhaly kolem po dláždění. –
Tu v koutě zapuštěném, kde až Hynek bloudil,
vše umlklo! Jen drozda píseň milá
tu zněla klokotavě, toužně, jak by loudil
samičku, která v keři se mu kryla. –