Teď Alda sebou hnula, vztyčila
zas hlavu, dívala se s podivem
do kola v síni, vše tak cize jí
se zdálo, světlo, nebe, předměty
a slova především ta Karlova,
a děla: „Těžce chápu, císaři...
Mně zdá se, že o živých mluvíš mi.
To nedejž Bůh, ni svatí, andělé,
bych žila, Roland můj když mrtev jest.“