A již vsedli na vůz, letí k temné dáli.
Krkavci tři černí v stepi zakrákali,
rvou se o mrtvé tam tělo bohatýra.
Vasilise duši těžká trýzeň svírá,
klesá každým krokem, a přec dále kráčí.
Hle, tu druh již milý!... Padla k němu v pláči,
líbá mrtvé tělo, slzami je vlaží,
vydírá meč z rány, v srdce si jej vráží
a tak Vladimíru posledním dí stenem:
„Není pro mne štěstí v světě zachmuřeném,
bez milého druha není druhé vesny!“
Mrtva k zemi klesla. Vzkřik se ozval děsný. –