„Chraňte, bozi!“ prudká Častava tu děla,
„já se nevrátím, a která z vás by chtěla?
Slunily jsme spolu skráně v krásném jasu,
společně též čelme chmurným změnám času!
Nechť si vůdkyně nás opustila světlá,
zachovejme svaz, jejž moudrost její spletla,
zůstaňme tím vojskem, nechať osiřelým,
jež si zřídila, svým prodchla duchem skvělým!
Jestli kníže, málo její odkaz váže,
s hanbou vládčí dvůr nám opustiti káže,
samy zařiďme si jinde sídlo spolné –
dosti v pralesích kol čeká půdy volné
na klučící dlaň, však toporem též mávat
dovedem’, hrad stavět, chléb si obstarávat.“