Hle, co ční k nebi omšená ta skála,
tam kolébka mé poesie stála,
tam světu svoje odhalila líce,
tam lahodou se děcka rozesmála,
ač nad ní plála často blýskavice
a divá búra nad hlavou jí hrála.
A níže šumné řeky ve údolu
tam bloudili jsme často v dumách spolu,
tam vzkvetla bledá růže milování
a v srdce moje všecku vdechla vůni,
že zajásalo v rozkvětu a plání
jak zlatá muška léta na výsluní;
ba že i posud láskou tou se chvěje
jak list leknínu, kdy nad vody šerem,
v jasmínu vůni, v promyku hvězd sterém
naň dumná luna paprsky své seje;
a posud v strachu o svou lásku trvá,
snad že to byla jediná a prvá.