Co tluče o můj sluch za žalné zvěsty,
co otravuje dnů mých lahodu?
Aj věčný světů zákon zbočil z cesty
a osudu krok vyšel z návodu.
Bolesti vzdechy slyším výti vzduchem,
a nářek svíjí se jak v bahně červ,
žal slyším o mstu lkát na nebi hluchém,
a ztýrán volá za smrt žití nerv.
Hle, houštka běd až hvězdy v závoj halí,
v pokřiků bouři ptactvo umlká,
zoufalost lebkou tepe ostré skály,
a zřím jak zvěř se toulat člověka.
O běda! Hoře zřím jak vrchy pusté
a slzy z nich se valit potokem,
zem vraždou zatopenu v moře husté
a krev až k nebi stříkat klokotem.
Čím národ provinil svůj žití den,
že jako stádo mrskán z země ven?