Ve chaloupce v borku,
v každém očku zorku,
vyrůstala sladce
do chudoby matce.
Hoj, už v lesní hloubku
svítá nad chaloupku,
nad chaloupku svítá –
matka hocha vítá.
„Což mi srdce v těle
pro vás tluče vřele,
do chaloupky vaší
věrnou lásku vnáší!
Komuž poupě zlaté,
komuž dochováte?
Dávno srdci sloužím,
dávno po něm toužím:
zatluče-li pro mě,
zkvete-li v mém domě,
v bílém ještě stáří
srdce vám rozjaří,
radostí obdaří!“
Doufá máti, věří,
ale jinak dceři –
v hruď to bodá hlohem:
„Vrať se s pánem Bohem!“