Všecko máme v posled ve své ruce,
jenom chtíti, jen se umět těšit!
Staré ihned zacelí se rány,
srdce buší, naděj – skřivan zpívá.
Jen v čas pravý najít pravé slovo,
jen je říci, jen je vyslechnouti!
a vše dobré bude, jako bylo.
Ale kdo chce? Kdo se umí těšit?
Kdo to pravé slovo v čas vždy najde?
A kdo dovede je vyslechnouti?
Ke všemu vždy třeba dvou je srdcí.
Jedno mluví – druhé neposlouchá,
jedno slyší – druhé jak hrob němé,
a přec všecko máme v svojí ruce.
Znáš přec chmurný verš ten Baudelairův?
Anděl nevěrci sáh pěstí v kštice.
Chceš být spasen? – A on pravil: Nechci!
Zde to vězí. Chtíti, to je všecko.
Chtěj, a bude zářit slunce tobě,
zpívat láska i jásati rozkoš,
ale dva vždy jedno musí chtíti!
Nechce jeden, vše se ve tmy halí,
všady noc a ty v ní smutný poutník.
Anděl třese kšticí tvou. – Zda slyšíš?
Všecko máme v posled v svojí ruce!