Ach, kde ta ruka, která bila v struny,
ta měkká, bílá, aristokratická ruka
s růžovými nehty,
tak celá vůněmi syta, tak sladká!
Pak vylámány, vydloubány perly
a drahokamy, harfa stárla, sešla
jak ošumělý člověk,
až došla k vetešníku,
kde byla vydražena; – levná
pak přišla
do ruky chudé ženy
tak staré, sešlé jako ona,
jež prsty chábnoucími
v ni hrávala za almužny dar skrovný.