Konečně. Hle, proužka bílá rudne,
skvrna jakás skalila ji šerem.
Temný bod, jenž víc a více roste
mravenčí jak hnízdo v tisícerém
hemžení a pouti klamné, bludné.
Jsou-li kýžení ti, drazí hosté,
kdož to odváží se pověděť?
Bod se šíří. Slunce právě teď
mohutný proud paprskův tam metá,
a již propuká dav v slova rychloletá:
„To jsou naši hoši, to jsou oni!“
A již hudba zvučnou vzduchem zvoní,
v nově volá chasa uvítanou.
A teď družně dva se k sobě blíží
davy lidské myšlenek a citů;
radostného slunka při zásvitu
oko v dálku ostřeji pohlíží;
hle, již sem tam čapka promodrává,
šátek kyne rukou zdvižený,
od hlavy se odděluje hlava
a kazajka bílá od kabátu,
ba i výskot zazněl kýžený.
A ta sladká pověsť o návratu
již se stává skutkem dokona.
Blaze radosti, když čistým kape
do srdečka proudem, blaze jí;
ubohá však touha v naději,
zklamáním když srdce zastoná
a srdečko krutou nohou šlape...