Tak neznámý náš vojín
se dožil slávy: přišli, vykopali
tu rakev s prostřeleným tělem jeho
a vezli domů do Prahy. Už cestou
mu byly vzdány pocty z květin, řečí,
a Praha, slavná nyní svými pohřby,
mu přichystala průvod, jak kdys králi.
Do kaple radniční jej položili
a katarakty řečí a sty věnců
s nápisů vzletem přikryli tu rakev –
ký div, že neznámý náš vojín nyní
jsa jako opit celou touto slávou
ucítil opravdovou nesmrtelnost
a přestal litovat dnů svého žití,
ba, těšil se, že mrtev je a takto,
nu, slovem: spokojen byl tím svým losem.
Ba, změnilo se mnoho na tom světě –
už skoro divem, že si nepopletly
počasy roční pořadí svá stará
a neztropily, jak dí žurnalisti,
„nepopsatelný chaos“ v zemských věcech.