Jak skončil kněz, já na jeho jsem místo
si vylezl a spustil. Nevím ani,
co všecko mně as tenkrát do kázání
se připletlo, však to je zcela jisto,
že veselejší bylo nad prvé;
vždyť posluchačů všech se smály oči
a smíchem tváře rudly do krve.
Vtom náhle od zadu kdos po mně skočí,
co jiní dva mne za ruce zas chvátí
a provazem je počnou svazovati.
Já ve tvář jednoho z těch násilníků
jsem zaťal zuby, až se svíjel v křiku,
a potom mlčky jako filosof,
jenž nemiluje planých, prázdných slov,
jsem vyšel z kostela a do kočáru,
jejž objednali svému pohlaváru,
– přec chodit nemohu jak lidé prostí! –
jsem usadil se s celou důstojností.