Rozhled kolem kynul velkolepý,
kde zrak utkvěl, lesy jen a lesy
vlnily se po obzoru dálném,
černé blízko a modravé v dálce,
svěží tady, posupné tam mračno,
rozložené v dálku vlnily se,
slavné jako moře nepřehledné,
v měkkých liniích se rýsovaly,
tady lnouce těsně ku obzoru,
a tam výseky se pasek smály.
Strmé stráně uléhaly k sobě,
a tam v dálce na úbočí jedné
při posledním ozáření slunce,
které zvolna jako velká lampa
sklánělo se v mráčky fialové,
jež se tměly na západní straně,
velký hrad stál... Jak se zachvěl Jeník!
Otce jeho hrad, hrad jeho rodný,
starý Svojanov! Jej z také dálky
posud nikdy nezřel, a tu divný
pocit schvátil srdce pacholíka,
nový pocit nesmírného stesku
hruď mu sevřel, vztáhl v dálku ruce,
jak by blíž chtěl slákati ten obraz,
který jako z páry tkán a mlhy
tam se vznášel na pozadí nebes.
Kdyby mohl – nebýti té dálky –
kterak by se vrátil, vrátil domů!
Viděl v duchu, starou jizbu šerou
přísným krokem kterak otec měří,
čechraje vlas, chvílemi i bradu,
viděl matku, kterak strojí na stůl
k večeři, co starý plebán vchází
s vlídným pozdravem, jak v zvyku míval,
každodenně večer u nich hostem.
Roztesknil se hoch, ba zaplakal si,
ale síla jeho vůle byla větší.
Že by trpět mohla tolik matka,
nepostihl v dětském nerozumu,
otce starost nepřipustil sobě,
bývalť po dny dlouhé otec z domu,
a pak chuť a touha dobrodružství,
schvátila jej jako mladé víno.
Před ním vráz myšlénka jeho stála,
osvobodit památný hrob Krista,
nebýt posledním v té snaze druhých,
vidět přitom cizí, dálné země,
o nichž pouze slýchal od plebána
neb čet v knihách věci přepodivné.
A tak v boji krátkém sporných citů
mladý hošík do dálky se díval.