Když často zřím tvou bílou ruku,
jak v zimy zlobných měsících
na římsu ptactva sype shluku
hrsť drobtů v čerstvě padlý sníh,
proč dojat jsem, z mé staré trýzně
proč chvějný ňadry bouří vzlyk?
Ó sladké drobty lidské přízně,
ó drahá ruko! Blahý mžik!