Klonilo se slunce, klonil se i den,
Sladkodechý chládek vábil jíti ven.
Vyšel z bytu svého zvolna k lesíku
Podlé zarostlého polí mezníku,
Kam ho na procházku vábil hájů stín,
Věrný Lásky, Víry a Náděje syn.
Ticho je po polích, dřímá osení,
Všecko, všecko dřímá, co o lásce ví;
Jen slavíček zpívá, jakby celý kraj
Konejšel do spánku – pole, luh a háj.
V duši milencové zbudil ale sen,
Hrozný sen, jenž v noci byl jí předveden.
„Ha! vy sny, vy divé! Jenž mne děsíte,
Že se mi večerným stínem jevíte!?“