V sluch mého bláznivého Majestátu
zalehly hlasy nespokojenosti;
a že to hlučení mi bralo spánek
a rušilo poklidné zažívání,
tož po příčině pátrati jsem začal:
milion jest jich, milion to celý
a možná víc, a všichni stojí dole,
nejníže dole v šeru, puchu ulic,
jak vyšli z šachet, továren a dílen,
ze hřmících vlaků, ze stavenišť rudých,
z cihelen, lomů – mají žluté líce,
pohledy zlé a zatvrdlé a ruce,
žilnaté ruce, zpěchované, černé
– buď nemyté, bud zažrané v nich vrásky –
a ruce ty se zatínají v pěsti
a pnou se vzhůru, k tomu ústa křičí,
už zvykem jaksi rozevřená ústa:
Chléb! Světlo! Světlo! Chléb! a Chléb a Světlo!
Ten pohled zrovna estetickým není
a řev je také trochu jednotvárný
i ve slovech i v ostré melodii...