Dagmar s ním se brala na terasu.
Vstříc jí zazněl hlahol divých hlasů:
„Lapili jsme čarodějku v moři,
která bouřky černým kouzlem plodí
na zmar našich rybáků a lodí –
nechať vidma na hranici shoří!
Vytáhly jsme schráň zlé moci tejné,
loďku pitvornou, na blízký břeh –
ta své velitelce čarodějné
nejlépe se hodí na zážeh.
Rozštípáme pekelnou tu stvůru,
ženu vmetem’ v prken klatých žár –
rozprchne se v temnou kouře chmuru
stopa všeliká těch škůdných čár!“