Nebe rudne, zámek ve plamenu,
s Marijí se snoubí Otakar
ohňů žhoucím, smrtném ve prstenu –
Marná pomoc – zavinul je žár!
Lidstva zrak se do výšiny zdvíhá,
kde se vítr choulí v plamenu –
Ha, tu jako blesk se jimi míhá
zběsilý kdos, babu v ramenu,
než jej stihli, kvílící ji vrhnul
v spoustu tu – jí nelze pomoci –
a pak ruce, držící jej, strhnul –
S chechtotem se švihnul do noci.
Druhý den jej našli na hřbitově,
ležícího na tom samém rově,
kde dřív truchlá Marje klečela.
Kvítka byla nehty jeho zryta,
jamka zraků krví pozalita –
divně, hrozně prsa ječela.
Ptali se ho, vytřeštil své hledy
nesouvislé řeči vydávaje,
obličej si podrásaje bledý,
chechtaje se, po divokou laje.
Poznali, že blázní... Od té doby
nese krajem šílené své zloby,
černý vlas mu větérkami vlaje,
v oku jiskra šílení mu hraje.
Často mluví přetajemně, tiše
o Hanšburku, že tam má své sklepy
a že kníže Otakar se píše,
že mu patří Hanšburk, Klepí.
Proto v lidu přezdívka mu dána
posledního z Haznburku pána.