Já skočím a vztekle ruka má chopí
a přerve zelený stvol.
Teď držím poupě to na vlhké dlani.
Plaše se ohlédnu. – Ni hnutí kol,
lístek se nepohnul ani. –
Hodím ten klatý květ na černou zem
a vztekem zaslepen pozvednu nohu, –
poupě to čarovné, – dík Pánu Bohu! –
takhle tak zašláp’ a rozdupal jsem!“ –