Najednou zaslechla, kosti jak zachřestí.
Vytřeští oči a vidí – neštěstí!
Plesnivá lebka se tanečníku
s páteře smekla v tom okamžiku,
někam se kutálí do trávy.
V zeleném kabátě při každém skoku
kosti mu skřípají v boku,
a prázdné dlouhé dva rukávy
do kola lítají v divokém reji –
mrtvý se propadá v náručí její!
Vykřikla hrůzou a zdrcena stane, –
pozdě již! Po cestě kosti jsou rozsypané.
Hnedle je po zemi hledat se jala,
zakryla kostičky kabátem zeleným,
ten kvítek růžový uvadlý přidala k nim
a nad tou hromádkou potichu lkala:
„Hle, mistře Dratvičko, co jsem vám udělala!
Vidíte, bláhový, vidíte,
proč vy už raději nespíte?“