Řád světa z kolejí se nepošine,
on lyrou žil, nuž lyrou ať též zhyne!
Sem, Herme, onu, již jsi v chvíli šťastné
kdys vynašel, z níž písně mnohohlasné
se lily rovné mojí blýskavici
hned zářné, tklivé, hněvné zas a mstící,
sem lyru dej, sem želvy krunýř tuhý!
Ve krátké chvíli budete mu druhy,
vy nesmrtelní, jimž jest roven písní!
A ty, můj orle, povzleť mraků třísní,
mých snů a tužeb tlumočníku starý,
chyť lyru, želvu, v svoje ostré spáry,
leť rychle mezi nebesy a zemí,
nad spícím starcem zachvěj perutěmi,
jak jeho lebka gigantická, lesklá
by skalou bílou z dálky se ti bleskla,
pusť želvu, jak bys kořist nesl sobě
a chtěl ji rozbit! Letem pak v též době
ty, okřídlený posle, spěj hned za ním,
než on se snese ku spícího skráním,
jej zacloň v mrak službě svojí věrný
k nám duši jeho doveď, aby černý
ji neshlt Hades s chmurnou vlnou Lethy!