Jak dávno tomu, přísný rozkaz tvůj
co vyhostil mne z božské říše tvé,
ze krajů světlých tvého blaženství,
sem v tuto poušť, v beztvárný světů práh,
kde zakotvila věčnost brány své!
Let tisíce zde stojím v oblacích,
let tisíce jdou hvězdy okolo
svou věčnou poutí v drahách obvyklých
po různu, v řadách, tlumech, zástupech;
Ty jedny hrají září háravou
ve plném svitu, květy plamenné,
a druhé hasnou v jiskrách žloutnoucích,
ve chvějném pádu kalné světlošky,
a tisíce jich do tmy řítí se,
jak s hlavy starce vetché šediny,
jak s jabloně ve větru podzimním
se dolů sype žluté lupení.
Já viděl hvězdy hasnout – světy mřít
a nové vstávat z ložisk nachových,
leč kolem všecky jdou mi lhostejny,
mně chladný jejich svit, ba – protivný!
U nohou mých se kupí beztvárná
směs kalné mlhy – zbytek chaosu –
kde mračna, páry, větry mají stan;
kde ve kolébce zlatých obláčků
spí noci dítě, jitra červánek,
svou věrnou chůvou, šerem, konejšen;
pak různých tvarů divná oblaka,
jak hrady, sloupy, tůně, jeskyně,
kde povstávají kroupy, led a sníh,
z nichž vyšlehne též časem kometa
svým zářným světlem, věštec neštěstí
a věčný posel hněvu Jehovy.
Dál světů dálných kruhy vyhaslé,
tmy, propasti a noc a mlčení;
leč vše mi lhostejným, vše cizím jest.
Ó kolikrát juž pozvedl jsem hlas
ve pláči, vzdechu, prosbě, výčitce,
bys ukončil tu hračku zoufalou,
bys vyprostil mne z muky vyhnanství,
a zem a světy z pouti bez cíle!
Však nadarmo! – Dál spějí prostorem
vždy ve nových a nových legiích,
dál jako dřív já stojím v oblaku
a stejně vždy nad vším i nad tebou
svá demantová valí kolesa
pán tebe větší – neúprosný čas!