„Maria, matko bolů všech,
slyš srdce matky v bolestech!
Dítě mé jediné, Václava mého,
mi zachraň z toho moře zbouřeného!
Dnes rok jsme spolu klečeli
naposled pod tvými krovy,
a od té doby nezřely
jej oči bědné vdovy.
Jen mnoho slz jsi viděla
a vzdechů mých jsi slyšela
zde, Pomocnice milá!
A vyznávám, žes vlila
tak často v srdce potěšení –
však dnes to srdce truchlivé
je bolestí až neživé,
je dlouho, dlouho bez znamení!
I ty lístky, Panno, od srdce tak psané,
které chodily, jak ptáče ke hnízdu se vrací,
nejdou již tak dlouho! Ó, snad vykrvácí
neviděnou ranou srdce utýrané! –
Ke komu mám jenom útočiště vzíti,
ne-li k tobě, jejíž oči celým světem svítí,
jež ho můžeš vzíti, kdekoliv on bude,
pod hvězdný plášť všude!“