Jak z jícnu shaslé sopky výpar bledý
vstal z doupat noci den, tak chmurně šedý
a vetchý, mrtvých zraků, jak by nechtěl žít –
a přec jest narozen! Ne v slunných vidů vnadě
a v nebes paprscích, ne růžově a mladě,
leč jako mdlý vstal stařec; trudno jest mu jít
v ten svět, poušť mlhovou a sněžnou. Beze stop
se plouží výšemi a míjí s pohrdáním,
kde hloubka, úkryt, tajina; vše jako hrob
to stínům zůstavil. On celým putováním
se vleče s děsnou noci němotou,
však její mír ho mine, s tesknotou
a dumně v smrti tušení se hrouží
a jako Ahasverus – zdřímnout, usnout touží.