Zvuk tu přerval kouzelné to ticho,
dobrodušný, teplý, srdečný,
že všem do tváře vlít’ úsměv bezděčný,
a co v předu stáli, vzkřikli: „Ticho!“
„Durlidáj!... Durlidáj!...“ to vřele zní a vrčí;
„Durlidáj!... Durlidáj!...“ stráň naslouchá a mlčí –
pasák dudáček jde zvolna s ovcemi,
dolů strání jde a s melodiemi.