A drzý smích se hlučně ozval lesem,
zatím co Eva naslouchala s děsem,
jak hovořil hlas druhý, jenž jí nebyl znám:
„To víte, kolego? Toť přece psal jsem vám,
jak od Opery první tanečnice
z hraběte ssaje retem pijavice,
a hrabě Karel miluje ji jako dítě
a sleduje jak otrok nožek její stopy –
nu ovšem, pokud v dluzích sám se neutopí!
Ó, svůdna je ve vlašské krásy rozkvětu!
já nedávno jí viděl v novém baletu,
v němž tanec závitkový v světel odlesku
tak božsky tančila, že bouře potlesku
ji vítala na sceně otevřené,
kam pršely jen květy drahocenné.
Dlel hrabě Karel v loži, zsinalý,
jsa žárliv na applausu přívaly,
jež hnaly se jak bouře vášně hřmící
k té ženě krásné, tělem vítězící. –
My víme však, jak končívá to drama:
Ta lidská Venuše, ta božská žena,
jej vyssaje a potom unavena,
po změně toužíc, odletí mu sama
v jiného muže náruč dávno rozpjatou...
A hraběti los smutný bude odplatou,
až zví, že obdařen byl směšnou úlohou:
že ve frašce hrál s citem roli ubohou:
kdes v hotelu si hlavu šílenou
prožene kulí dobře mířenou.
A svůdná kráska? – Bude dále plnit dům,
smrť hraběte si přičte ke svým triumfům!“