I vzpomínal hoch skvělé řady bájných děl
a jat byl úctou svatou, až se tiše chvěl,
cos’ duší vlálo mu, to bylo vznešeno,
jak před bohem by skloniti měl koleno!
Náš hoch, ten nebyl z těch, kdož záští slinu
na mistry metají v své impotenci,
z těch postav chorých slavomamem spleenu,
již dříve sáhaji po laurů věnci,
dřív s pošklebem zří v nebetýčné chrámy –
než zbudují si chatrč malou sami!