„Marie, srdce mého paní,
já vzal jsem tebe s sebou rád,
ne proto jen, že v pohrdání
ti bylo těžko setrvat –
i mně tak těžko bylo v duši,
když hned zas bych tě ztratit měl –
Však řeknu ti, jak muži sluší,
o čem jsem dnes tak přemýšlel.
Hleď, jedu v boj a zbytí není –“
(Tu kovářský jak měch on vzdych.)
„Za nebeské tvé políbení,
za spasný pohled očí tvých,
za jeden pohled duše sestry
já budu vždy tě zbožňovat.
Jsem rytíř tvůj; šáteček pestrý
s mé přílby bude hrdě vlát
jak dnes, tak vždy, co budu žíti.
Hleď, jedu v boj. Co oběma
chce laskavě Bůh naděliti,
to zví se tam. Však, duše má,
tobě tam není dobře býti –
A pak – zřím štěstí v tobě jen –
však nechci, aby kvapný den,
den jediný, snad klamný dost,
u tebe rozhod budoucnost –
Ne, neodpírej, dítě milé,
já srdce mám již zkušené! –
Hle, před námi ty zídky bílé,
ty křivé střechy červené –
tam nechám tě, své blaho celé –
tam za mne pros u Spasitele,
by odpustil mi vše, by zdařil,
a naše štěstí budoucí
dle vůle své nám mile stvářil –