Lev z Rožmitála všeho duší byl,
jak při volbě, tak nyní v čele stál
všem podnikům a vynasnažil se,
by v plném lesu on a jeho dům
před králem stkvěl se, který povinen
tak velice mu byl. Při slavnostech
i Olgerdovi účasť vyměřil,
a ten se přání jeho podrobil,
ne rád, však mlčky, s pevným úmyslem,
hned po slavnostech že mu poví vše,
své sklamání, a stesk po domově,
a pevnou vůli odejíti z Čech.
A vzešel den slavného příjezdu,
a Prahou čilý rozvlnil se ruch,
král Ferdinand a Anna jeho choť
juž blížili se městu. V ulicích
to proudilo jak řeka hučící,
a z oken vlály drahé koberce,
a hudba zněla všude veselá.
A Olgerd bloudil dlouho, truchlivý,
po městě, sir v té hlučné radosti,
až posléz k mostu přišel náhodou.
Na Staré město chtěl. Kol radních šel,
již odění do drahých hedvábů
pod stkvostnými čekali nebesy,
by uvítali krále oddaně,
pak kolem obrněných mužů šel,
a nedaleko kříže zůstal stát,
kde osm lidí prapor obrovský
s lvem českým drželo, kde kotlů bouř
a hlahol trub se třeskem ozýval,
neb lidu přeradostné volání
juž hlásalo, že k mostu jede král.
A Olgerd hleděl snivě na řeku,
jak ve slunci se blýská večerním,
na Petřín, který polit zlatem byl,
na hrdé Hradčany, jež na nebi
se chmurně rýsovaly na sivém,
a vzduchem jak by stříbro lilo se,
a jarní tušení juž chvělo se
tím stromovím na tichých ostrovech
tam dole v proudech šumné Vltavy,
a zvonů hudba byla slavná tak,
jak Velkonoc když slaví křesťanství,
a záhadným začalo záchvěvem
se srdce Olgerdovo ozývat,
a pozved’ zrak a hleděl ku bráně
ve věži Staroměstské, v které teď
se kavalkáda právě zjevila,
tak stkvělá, jak by drahokamů proud
byl vytryskl a na most valil se;
jí v čele hejtman hradu Pražského
jel s družinou, za nimi šlechty květ
na andaluzských ořích překrásných
se hnal, až jiskry z dlažby tříkaly,
pak v rudém rouše z Rožmitála Lev
a skvělý jeho průvod důstojně
na koních, vážně jeli, skrocených,
pak zjevila se krále družina
vše černě oděna, však jako noc
se hvězdnou září zlata třpytící,
a šlechta z Flandru, z Brabant, ze Španěl,
hned za královou přišla družinou,
pak panoši, trubači, heroldi
a nejvyšší království komoří,
jenž nesl meč před králem, konečně
sám Ferdinand ve zlatém kyrysu
a černém sametovém kabátci
na vraném koni v bráně zjevil se.
Byl klidný, hrdý, bez úsměvu byl,
zrak temný tajil blesky jako mrak.
Kdo uviděl jej, umlk’ zamyšlen,
chlad z něho vál na celou českou zem.
Však jemu po pravici královna
na bílé klisně jela, spanilá
jak hvězda večerní, a prosté tak
na sobě roucho měla, bez ozdob,
že nejchudší se zdála šlechtičnou.
Jí sídlil úsměv na rtech dojemný,
a dobrota jí z očí svítila,
jak slibná spása jela s manželem,
jak holubice míru nesla se
mu po boku, a nedůvěry chlad
tál svatým čarem zraků přesladkých.
A lid proléval slzy radostné
a žehnal jí, jež byla dědičkou
tou jedinou Českého království,
a květem posledním, jenž vypučel
z té drahé, české půdy, jejíž klín
prach jímal slavných králů domácích.
A ona Prahu slzou vítala,
a český lid, jenž jí tak drahým byl,
a pozvedla teď zraky k Hradčanům,
a vzpomínala časů minulých,
dob dětství blahých, vláha stoupala
do krásných očí jí, jak paprsky
jí kolem hlavy vlasy svítily,
a zjevem luznějším se zdála být
než ženy pozemské... A Olgerd stál
jen málo kroků od ní, hloubal v zrak
ten její nebeský svůj vlastní hled,
a bylo mu, jak by se ponořil
do řeky hluboké a tajil dech,
a duše jeho k nebi bouřila,
a srdce pukalo mu lítostí,
neb rázem cítil celý osud svůj,
tak sladký a tak bolný zároveň,
a zachvěl se jak strom, když ucítí
smrť ranou seker. Jasno bylo mu,
že celý život jeho zapadl,
že v beznaději srdce uvadne,
neb spatřiv ji, vznešenou královnu,
on bleskem miloval ji šíleně...