Podhajský pak vzal a v prstech ždímá
každou látku, ptá se dívky na ni,
očima vše zkoumá učenýma,
na krev se pak pustí do smlouvání.
Pro matku též poslal na poradu.
Dal už stříhat, rozhodl se zase,
na jinou tu onu vyptává se,
každé látce vytkl jakous vadu,
a když vyřkl: „Tohle!“ žena střihla
naměřivši rychle, div jí stíhla
ústa počítat a kvapně v půli
hbitě ruce látku roztrhnuly.
Řekla matka šourajíc se z dveří:
„Takové jsem měla za svobodna.“
Odešla pak u veselém hluku
prodavačka, sklenář znova měří,
podal dívce, jež mu líbá ruku,
on pak řekl: „Nu vždyť jsi mi hodná!
Ne pak, bys jich nechávala v skříni;
rád se na tě budu dívat nyní!“