Očima jen zamžikali němi.
Za to kovář zvolal s úsměškem:
„O právo jde! ne o hrstku trávy!
O to, že nás panský statek dáví,
o to, že my také žíti chcem!“
Ale stařec teskně pokračoval:
„Hleďte, – však jsem druhdy zkusil sám, –
panský dvůr vždy zlobou hrozil vám,
jako ostříž hlídal, hnětl, kloval,
zvolna chudou vísku pohlcoval,
těla, ba i duše zotročil, –
a já vídal, jak se hlavy sklání
v úctě, pokoře a bez reptání,
když – ne pán, – jen písař vykročil.
Líbali jste ruce, šťastni byli,
když jste panský úsměv zachytili.
A dnes s takou urputností zlou
odmítli jste ruku přátelskou!“