Tu Bernardin se vykrad’ ze síně
a zděšen prchal nocí, svědomí
mu vyčítalo loupež spáchanou,
a plakal u jezera, kamž jej krok
byl jeho bludný vedl; rozjímal.
Co počíti? Měl prsten vložit zas
do úst té mrtvoly? Měl v její moc
zas Karla dáti? Měl se vyznati?
Stud bránil mu, však jasno bylo mu,
že kradené té přízně zbavit se
čest kázala mu. Rychle prsten vzal
a do vln jezera jej ponořil,
jež pod blednoucím nebem jasniti
se začínalo v bílém úsvitu. –