Však dole volá kdos: boj, to je moudrost přec,
a kde boj nejkrutší, tam vždy mne nalezneš,
a jiní kývají si libujíce též:
boj, boj jest heslo mé, má tužba a můj dech.
A opět zpěvný zvuk po kraji letí všem.
I tehdy praví se: to samozřejmá věc,
naprosté bloudění, je-li kdo básníkem.
Čas týž jde, jediný, neznalý cesty zpět
a slunce tu též zář šle na prach, srdce, květ.