Již schýlila se hlava v stáří sněhu,
zrak, země syt, se k hvězdám upínal
a v městě hostinném na mořském břehu
kmet velký, vlasti dalek, zhasínal.
V tu chvíli duch, svět opustiti maje,
jak blesku mihem ještě přelétá
dnů zašlých pásmo, všechny známé kraje,
kde upomínka mládí rozkvétá.
I zamodral se v jeho vnitřním oku
tlum Karpat, mlýn u tiché vesnice,
svit’ Přerov, Fulnek, svědci šťastných roků,
než bouř ho svála na břeh Orlice,
zří jasný proud, hrad Žerotínů vlídný,
kde z Labyrintu světa, psanec bídný,
si v lesní skrýši našel srdce ráj...
A žhavá touha naposled ho chvátí –
Již konec! V rodnou zem’ se nenavrátí.