Ne, směru mysli Vaší nelichotím,
s dob dávných pouhou chválou nesouhlase.
Ó sofrosyne Hellady, též touhou
jen byla duchů šlechetných, ne skutkem
a životem – ta svatá úcta toho,
co v zákonu jest posvátné a božské
i v onom již, co člověk sám si dává,
ta bázeň toho hluboká, co nízké
a nestvůrné je pohledu pravd jasných,
ten mravní řád, zla žádosti jenž vládne,
a pravidlem jest mysli zdravých rozvah!
Ne, bych tím hlušil svědomí své doby!
Jde lidstvo vpřed – jdi vpřed a výš i mrav náš!
My hrabeme-li v antiky se rumech
– váš strýc už káral její přecenění –
již v úlomku kde zříme vzory krásy,
nám kroky života jas vediž Kristův
– dní světlo nové; vpřed a výše kyne –
než přijde smrt, ať záhada neb nutnost.