Belisar, řekli, obhájil prý město.
Belisar, pravda, rek a velký člověk,
– však proto také poznal stálost přízně
císaře svého: o žebrácké holi
prý chodí kdesi po dalekých zemích –
však Belisar to nebyl. Jen ten kámen,
ten strašný kámen, jímž je opásána
hruď města toho, ten bil naše hlavy,
ten z našich těl si stvořil druhou hradbu
okolo sebe. Město nevyzpytné
v své lásce zahladilo národ gothský.
Totila, Teja, oba reci naši
už přišli jenom, aby ještě v slávě
dohaslo slunce naše při svém pádu.