Jak rozličný jich půvab! Jedna z děv
severní tiché krásy čistý zjev.
Jí z oka blankyt usmívá se slunný
a měkký oblak světlých prstenů
kol tváří vnad, jak bílé kolem luny,
se k okrouhlému sklání ramenu.
Kol tílka hedbáv bělostný se klade,
stříbrných květů na něm lehký dech,
jak říza sněhová kol jedle mladé
v bohatých k zemi splývá záhybech,
a safír tam, tu démant po něm hraje
jak bludné jiskry sněhového kraje.
Toť obraz milostný, jejž u náhradu
bůh poskytl nám synům severu
za cizích květů čaroskvoucí vnadu,
za mocné kouzlo jižních večerů;
toť onen zrak, jak hvězda v jezeru,
jenž v duše krásné tajiny se hloubí,
v němž plachý stud se s ohněm lásky snoubí;
toť kadeř světlá, nad níž jasně hoří
koruna našich nejvzácnějších dum;
toť královna, již na křídlatém oři
vznášíme písní, písní k nebesům!