Oč smutněj a žalněj se dívaly nyní
lesy i zrcadla blat,
rolemi čerstvě rozoranými
oč příšerněj soumrak se klad,
sotva řeč mateřská hudbou jemnou
kouzelně, sladce si pohrála se mnou,
oč rabštěj zřel na brata brat.
V sedmimílových rychlíku krocích
jak úzká naše je zem!
Na bledém líčku, na vratkých bocích
poznáš, že pod vítězem
staletí chroptěla, šílená mukou,
kdy z jeho železných, drsných rukou
smrtící vylétne meč.
Jiným plod života brunátněl zralý,
tys šeptala: Nebýt či být?
Jiní kol vlídného krbu se hřáli,
tys v rumišti měla svůj byt.
Matko, zře bídu tvou i tvých dětí,
já děsil se chvíle, kdy se rtů mi sletí:
„Radš zemřít nežli tak žít!“