Proč děje se tak? Kdo to skládá
si takhle svoje romány?
Proč na tom, na onom je řada,
by skončil život prohraný?
Já nevím... Snad to ptáčník dělá,
jak Tonkova ho duše zřela,
snad balkon, provaz visící
nad užaslými tisíci,
snad krajíc s medem, nahé děcko,
jež na bílé tam sedí zdi,
kde Věčnost sama spí a bdí,
by nějak plálo, zrálo všecko,
a podťat klesl každý klas
a nezůstal tu jeden z nás...