Už město vzbouzelo se. Na agoru
se zbožím svojím spěli obchodníci
ženouce osly, kterým plné koše
po bocích visely; už řemesníci
své stolky na ulici postavili
a do díla se dali hovoříce
o všem, co bylo a co být by mohlo;
už drobná mládež v gymnasium spěla,
a otcové jich, kterým rod a jmění
dávaly zvláštní vážnost v celém městě,
v ulici vyšli bystře pátrajíce,
kde kdo je, s nímž by bylo možno sdílet
v příjemné řeči poznámky a plány,
jež napadly jim včera před usnutím –
když mladík Polemon šel ulicemi
pozvolným krokem v hodovním svém rouše
a věnec svadlých růží na kadeřích.
Zjev jeho budil pohoršení u všech,
kdož spatřili ho, Polemon však nedbal.
Šel rozjařen, a třeba dráha jeho
nebyla přímá, přece zdál se míti
cíl určitý. Šel onou živou třídou,
jež vedla v Kerameikos, potom zahnul
k zahradě Akadema, kde své žáky
po medném filosofu Platonovi
moudrosti cestou vedl Xenokrates.