Kdo poslal vás, mužové tropů od Ceylonu ztracených pásem,
co řekli jste kněžím ve svatyně delfické kobě,
že, sotva jste skončili, vykřikli hrůzou a žasem
a k obloze že v nářku zvedali dlaně své obě,
druh zmateně k druhu zřel zaleklý, bez slova, v mdlobě?
To že jste slyšeli v poslední hodině z čistého azuru zníti?
Jak možno to kolik set odtud mil znělo to stejně
u vás, kdes v Delhi, v aleji chrámu pěti set slonů,
že cítili všichni: Přestalo srdce světa teď bíti,
krev žití se stavila v bouřném svém tluku a chvějně
spad’ se stromu pějící pták a z bystřic zpívaných tónů
se vyloudil nářek a pokřik: Co jen se to stalo?
I vy jste viděli, stín jak nebem bezoblačným plynul,
sta ruk jej démonských tkalo
na obrovský rubáš, jenž ukryl tepny vše žití
a hlas zněl vodami, nebesy, hvozdy a ve skalách šinul
se ohlasem dunivým po klenbě oblohy, bouřil a hynul:
a pravil: „Velký Pan – zhynul“ – –