A přec málo uplynulo roků
s oněch dob, kdy mráčkem bělavým
z lesů těch a roklí, skalních boků
četných aúlů3) se vznášel dým.
V mýti lesní, na zeleném honě
ovcí stáda, dlouhohřívé koně
pastýř hlídal s kopím blýskavým;
ke studánkám jasným dívky švarné
scházely se v bílý, šumný sbor,
nad závojem pestrým oči žárné
hrávaly jak blýskavice hor,
a když vánek svěží, laškující
závoj zdvihl s usmívavých lící,
viděl’s ústa, granátový květ,
sněžné hrdlo, zlatý amulet –
o, což rád jsem zdvihal závoj tenký
s bílých lící mladé Čerkešenky!
V mýtinách té zdřímlé doubravy
míhaly se hrdé postavy,
na slunci jich přílby, štíty plály,
šavle zvonily a burky vlály,
na komoni, s větrem o závod, –
Šapsuchů a Natuchajců rod!