Vlnou, jež se blíží, roste zpěvu síla,
a jak na peřeji pěna bílá
řada poutnic nočních stoupá, kráčí
ku Blaníku, vzrušenému spáči.
Hle, tu předstupuje z řady děv
náčelnice kajícího sboru,
děva statná jako Vlastin zjev,
ale v oku plá jí něha místo vzdoru.
Ruka její – zdaž to palmou mává?
Ne, toť vlajné kapradí
s květem, jenž mu sílu kouzla dává;
tímto čaroproutkem zavadí
děva o Blaníka bok – a dí:
„Probuďte se ze sna,
rytířové Boží!
Po vlasti se množí
pohroma tak děsná
a tak úpěnlivý
jako nikdy dosud
volá z české nivy
po vás teskný hlas –
nikdy nezachvátil ji tak hrozný osud!
Vstaňte, bohatýři! Dovršil se čas!“
Třikrát mávla jako peruť letem
kapradina s tajným pod lístečky květem.
Byl by čaromocný květ, i hlas ten žalný
vzbudil ve Blaníku spící reky as,
ale že to byl jen ženský hlas,
nebyl účinek tak valný:
ve Blaníku jen se pozatměla
rozpuklina úzká, sotva na půl těla;
rekové se z mrákot pouze trochu vzpjali,
zívli, lehli na bok a zas dále spali.
Jenom nejkrajnější strážce při otvoru
zcela povstal, hlas ten uslyšev,
hlavu vypjal, zíral po tom dívčím sboru;
v cestě natažen mu ležel spící lev,
šelma nezáhubná.
Rek byl statný vousáč, bohatýrský zjev –
Heřman z Bubna.