Při záři světel kolem hleděla.
Sluch její zachyt’ temné hrčení.
To z hradu kočár k Praze uháněl.
Líc její bledá schýlila se v dlaň.
Ta byla jako led a chladila.
Griselda vzpřímila se, její zrak
po stěnách bloudil, jakby naposled
se s nimi loučit chtěl, teď zastavil
se pojednou, a šířil, šířil se
a svítil jako hvězdy v prosinci.