Jakoby se znovu narodila
V ráji s vyvolency procházejíc
Květné kraje, jakby sesypalo
Roje rozkoší a radovánek
Nebe na blaženou kněžnu, duchem
Okřidlena mocným zaletěla
Z pustin do života, vyprávěla
Nevyslovné štěstí jiskřícýma
Očima, a zbrklé proháněla
Tovaryšky do rozkoše, jen to
Slovo: Do Čech! trnoucými vyřknouc
Usty. Cestou vyjasnila hlavu,
Přeplněnou lahodnostmi jako
Hvězda zčišťujícý naděje, a
S růžovými tvářemi co lásky
Bohyně se v blesku představujíc
Krásami a vůní vyšlechtila
Povětří y zemi, vyháněla
Ze skal světonesné hrady, z bahen
Zrůžované pláně, z písečiny
Bujná pole, z hrubé divočiny
Vyhladila lidi. Hrdé panstvo
Sklánělo se před bohyní, syn své
Cyty srdce horoucýho vyliv
Před veškerým světem oblažené
Matce, složil žežlo k nohoum jejím.
Jak Bůh v nebi, jako na obloze
Slunce vládla nad volnými Čechy,
V chrámě cti a rozkoše a slávy
Přivinula k srdcy syna: O mé
Drahé dítě! ó má lásko! řekla,
Protrhla se ze sna, u Čech stála.