A ráno na to Olgerd odejel
na bílém koni svém, a minul rok
a žádná zpráva nepřicházela
na tichý dvůr, pod střechu slaměnou,
kde Nojola ve smutku tesknila,
kde vetchý kmet byl zemřel v zimě juž,
až jednou pozdě v noci klepání
se ozvalo na vrata spuchřelá,
a starý sluha, který otevřel,
dům celý velkým zděsil výkřikem,
a Nojola, jež ještě modlila
se u černého kříže v zahradě,
teď svého syna, svého Olgerda
před sebou viděla. Tak bledý byl,
že myslila, že zjevil se jí duch,
až horké jeho slzy pršely
na její čelo, na ruce a tvář,
a jeho náruč ji tak svírala,
jak by ji pustit více nehodlal.