„Tvojím slovem, drahá, k rozhodnutí zraje,
co již dlouho vážil duch můj přemítaje.
Slavně skončena jest velkolepá stavba,
již můj otec začal: Zbujnosť Vendů klesla,
zničeny jich lodě, volna kupců plavba
a moc dánská k nebi obryní se vznesla.
V pochvu skryji meč. Květ míru pouvadlý
rozvine zas Dánskem tiché vnady svoje
a pluh, zbaven platů, jež naň boje kladly,
vyloudí z té půdy nové blaha zdroje. –
Avšak, choti sladká, divných žádáš darů:
jeden k ujce mého, druhý k orby zdaru;
a já štědrostí svou tebe, jenom tebe
rád bych zahrnul – nuž, pamatuj teď sebe!“