Kterak, táži se, ty, tak živá ve vzpomínce, tak vonící v mou přítomnost,
tak teplá, tak marnivá, samý úsměv –
nejsi dnes už víc, než co bylo,
co přešlo, co dohaslo, co je mrtvo?
Kterak, že v sobě nesu spár tvého objetí,
že jsi mne učinila jiným, než jsem byl před prvním tvým polibkem,
a přece jen, že ty sama nejsi dnes víc než smrt?