Stalo se pak jednou tohle o žních:
Plavým mořem polí k podvečeru
procházkou svou kráčel čistý panic.
Na výletu rajském duše byla,
bez cíle šly oči po krajině,
šly a šly, až cosi uviděly.
Bujný hoch tam černovlasé holce
v stínu klasů život rozepínal,
líbal šíji, ňadra a tak dále –
panici krev uhodila k skráním,
červená tma zapadla mu v oči,
duše náhle vrátila se z ráje,
mdle si sedla v umdleném svém těle
stenajíc nad strašným lidským hříchem.