Klam trval však jen krátký okamžik,
muž mladý prsty vodou svěcenou
si ovlažil a vznesl ruku pak
té naproti, jež na něj hleděla
tak plná obdivu, tak vznícena –
a prsty její když se dotknuly
teď jeho prstů, aby přijaly
té vody svěcené, tak dvorně jí
a v pokornosti podané, tu hned
si byla Pia klamu vědoma
a viděla, že stínu podoby
zde nebylo se svatým Ansanem,
to nadšení jen jeho zraků měl,
ten sladký půvab vesny života.
A záře blouznivých těch zraků teď
jak úsvit v nitro její vnikala,
a srdce její, spící dosavad
snem hlubokým, se v spánku pohnulo,
a touha neznámá jí, podivná,
z dna duše na rty vábila jí vzdech,
vzdech dlouhý, tichý, klid však rušící,
a Pia víčka očí sklopila
tak bílá jak dva lístky z lilie
a jak ty řasy jejich slonily
svou temnou nocí snivý jejich zrak,
tak sladký zmatek jakýs, plný však
též tesknoty, mhou duši kalil jí
a nevěděla, co se děje s ní –
že láska celé její bytosti
se zmocňovala cudné, panenské,
to Pia netušila... Poklekla
a spjala ruce. Žádná modlitba
však nepřišla jí v paměť... Pozvednout
pak zraku k světci obávala se,
cos šeptalo jí, že by její hled
ne na světce, však muže toho pad’,
jejž neviděla juž, však tušila
na blízku kdes v těch stínech hlubokých,
již katedrálu měnily už v sluj.
Strach jakýs měla, chůvu chopila
za ruku třesouc se šeptala:
„Juž domů pojď...“ a vyšla z kostela
a jako ve snách městem kráčela
ni jednou zraku nepozvedajíc.
Však chůva dobře juna viděla,
jak z povzdálí jim šerem sledoval,
až v pošmurný teď viděl vcházet je
a majestátní Tolomeů dům. –
Noc celou po té Pia nespala
a bledá ležela na loži svém
jak z mramoru a stejně nehybná
a její rty si stále šeptaly:
„Co, bože můj! ach, se mnou děje se?
Proč je mi smutno tak? Jsem nevděčna!
Vždyť závidění hodný jest můj los.
Proč stále slzy v oči tlačí se?“