Nepouštějíc z ruky jeho dlaň
z rokle vyběhla s ním na výsluní.
„Což? tu veseleji?“ hledla naň.
Jemu všady slastno bylo u ní,
zář i světlo z jejích zraků sálá, –
Bože, jak se opojnou mu zdála!
Udýchaná, během zardělá
o kmen staletý se opřela.
Ňadra dmou se svůdně, ruce zvedá,
cosi upravuje v kadeřích.
A on hledí, hledí – slova hledá – –
Uhodla, proč nenadále stich.
V očích žhavý plamének mu hoří,
srdcem, duší celou se jí koří.
Chytrý úsměv se jí na rtu mih,
četla v myšlenkách mu: nejraději
pad by k zemi zlíbat nožky její.
„Bloudili jsme dlouho, již je čas!
nemám ráda houštin šero stichlé, –
doveďte mne k bratru!“ řekla rychle,
„slyším v dáli volat jeho hlas!
Pojďme!“ poskočila. – Okamžitě
na útěk se dala jako laň,
která lovci prchá, křovím hbitě
prosmykla se, běží, – ostražitě
ohledla se v letu ještě naň.
Postál překvapen, – však skočil již,
stíhati se jal ji, – blíž a blíž,
ještě skok a chytí, dosáhne jí,
obejme to sladké tělo její – –
V tom se zastavila. Najednou
zpět se otočila, oči žhavé
tázavě se k němu pozvednou,
sešpulila rtíky usměvavé
s jakous troufalostí nezbednou.
„Pane inženýre!“ zahrozila.
Ruměnec mu na tvářích se vzňal.
„Baroneso!“ zmaten zamumlal.
Uličnici podobná teď byla,
vlasy rozcuchané, klobouček
s růžovou se pentlí k zadu smek.
Stála těsně před ním. V obličeji
cítil lehtat omamný dech její.
Však v té chvíli právě před nimi
bujným smíchem, hlasy jarými
pod stromy to zahlučelo. Sadem
v překypělém rozmaru svém mladém
rozběhla se celá družina.
Baron Géza vždy a všudy v čele
dovádí dnes, vtipné kousky smělé
vymýšlí a hry sám začíná.
Spatřil Valdu s mladým hostitelem
(ve zmatku je přistih podezřelém),
rozchechtal se, vzkřikl, rukou kývá:
„Ah, vy! kde jste byli? pojďte k nám,
všady už vás dávno postrádám!“ –
Valda usmála se: „Co nám zbývá?“