Dokončil Krok s věčnými bohy radu
a vyšel na dvůr kamenného hradu.
Sem bohatýry pozval, kupce, Sasy
a v starodávné síni strojil kvasy.
Tu jeho lechové a vladykové,
tu jeho kmetové a vojvodové
ve starobylém rodných otců kroji
na křeslech zaujali hodnost svoji.
Tu ženy lepotvaré, lepošaté
se usadily za poháry zlaté,
tu pěvců chvějné rokotaly struny.
A jak noc zamračeni sedí páni,
jak hvězdy jasné ženy kolem září
a kněžna Niva s poubledlou tváří
jest rodnou dcerou svítající luny.
Ret siná, chví se ruka, prch’ klid skrání
a duše chví se nepokoje ledem. –
Jest víno prudkým otráveno jedem!
A již se pití, jídla na stůl snesla.
Krok povstal vážně s dubového křesla
a první víno ze svatého rohu
za obět podal nejvyššímu bohu
a vládci velikému Perunovi;
když domodlil se prosebnými slovy,
když dokonal, pil ze svatého rohu
a nejstaršímu podal píti kmetu.
Pak pozlacený pohár klidně zved’,
v němž namíchán i podán mu byl jed,
a nachýlil jej k nachovému retu. –
Viz! bledá Niva jak blesk v kmitném letu
se mihla, zamihla se v rychlém skoku
a odňala mu jedovatou číši –
mdlá ruka její nezvedla ji k výši
a neschýlila k prahnoucímu retu.
Jek nastal, křik a šum a divé zvuky
svým křídlem poplašily smutnou tiši.
Třas poletoval po kamenném týně
a ruku tiskl rodné sestře – hádce.
Vrah netušený, vilný vrah a zrádce
jak vítr prchal z pobouřené síně.
Krok stál tu chvíli chladný jako z kovu
a před ním žena jeho, žena mladá.
Zrak jeho jak šíp smrti na ni padá
a ucho k vášnivému kloní slovu,
jímž zaplakala žena jeho lepá:
„Prut hanby bílá ňadra moje tepá
a líce rozdírají pohan nože,
blesk pomsty bije v lůno mého klína:
já poskvrnila čisté tvoje lože,
já jedu přimíchala v číši vína!“