Nyní vše, co mohlo se již usadilo,
hudba přestala již svolávat;
a teď – myslí kdos, že vše se utišilo?
Chyba lávky! Teď je teprv chvat:
„Jak pak, kmotře“ – v zadu dí hlas jeden,
„aby nám snad ten váš hoch teď povídal
o tom princi, co byl strašně sveden,
víte to, co nám na mlátku odříkal?
„„Ba že máte pravdu!““ kmotr svědčí –
„„Josífku náš, polez ven s tou řečí!““
A když volá vše a nedá úlevy,
Josífek se na truhle jim objeví.
Počne! – šťastně z paměti to mele –
tu však venku zabučí si tele. –
O ty tele, proč jsi v nevčas zabeklo?
Josef zarazil se! – vše mu uteklo!!
„Není divu!“ počne rychtář k společnosti,
(staloť se mu to též často v kanceláři,
když byl mluvcem ve své důstojnosti)
„že se deklamánka vždycky nevydaří!
Když tak poslouchá již tuze mnoho,
nemůž’ dostat každý celek z toho,
pak se musí deklamánka rozkouskovat;
a tak tedy, moji drazí lidé,
když už každému jen kousek zbyde,
nemusí se Josífek víc naparovat!“
Přišel tedy jiný přednášet;
odříkávat od a až do žet,
jakoby to četl z vytištěné lekce!
Rychtář a s ním celičká ves hlavou kýve
a vše svědčí mu, když hovoří jak dříve:
„No, ten studentík se zná už na vejšplekce!“
A co chválí všickni toho rytíře,
zavzněl ze zadu hlas šenkýře:
„Jak pak ale, kdyby tento takhle
tam ta vaše Dori nám též řekla,
co se prej dnes naučila za špektákle?!“
Dori, slyšíc to, se hrozně lekla,
zčervenala a pak živou věcí
s místa hnout se nechtěla,
a když chtěli ke truhle ji vléci,
rázně nohama se opřela!
Rychtáře to arci zlobilo –
uráželoť otcovskou to pýchu –
brzy však, by vše se zakrylo,
obrátil se na zad, polou v smíchu,
řka: „Nu, o jediný kousek! vem ho pes!
Vždyť pak nemusí se říkat všecko dnes,
a až my se jednou u nás sejdeme,
pak si říkání to sami přečteme!“
Ještě sice mnozí vystoupili,
mnohý dobře mluvil, mnohý zas až běda,
a jestli někde zarazili,
dočetl to za ně napověda! – –
Než – když přišla řeč na napovědu,
oč, že ulehčím i já si ku posledu?
Když si něco z plné duše vykříknu,
tak se tuším mimovolně zajiknu,
pak – a tak – pak – ach už jsem se spletl!
A však mám ho, kdo by za mne četl,
mám tu také svého nápovědu, – –
nuž (obrácen k napovědovi) ty, přečti, co as ku posledu
o venkovské besedě stalo? –
Ale nahlas! z plných plic!!
Po deklamacích se tancovalo,
a pak – v knížce nestojí už nic.