Jak to rozplesalo bradleckého pána
z toho viděti, že čarodějku líbal.
Jeseň byla – země v soumrak zahloubána,
rytíř něžně se i ku kopřivám shýbal,
ke studánce mířil, ale – běda, běda!
z krtčích děr naň hledí příšerných sta očí
zakalených, rudých, a každé ho hledá,
a každé se za ním, světélkujíc, točí.