Tmu divnou ve zracích tvých zřím...
Rci, milý,
nač vzpomínáš si v chvíli, kdy započíná
velký věk nový
hrdinů nových
a nových lásek!
Jsi krásný, milý,
máš křídla
a nejsi otrok hroudy!
To bylo dávno, kdy četla
jsem o nebeském voze
zářného syna Slunce!
Sřítil se krásný jinoch,
plakaly pro něj sestry –
ale já nebudu plakat,
můj jasný sluneční bože!
Pojď, milý můj, již hvězdy dohořely
a je mi,
jak přicházela by nejkrasší pro ženu chvíle.
Je ztužen poslední šroub a poslední připraven článek, –
ó bude to nádherný, opojný let!
Dnes láska a zítra? –
rci, milý, zítra? –
Neznáme umírání,
závratně žijem i závratně dožijem
a nic nás neporaní,
jen číši rozkoše dopijem –
a číši poznání dopijem, dopijem
tajemství poslední –
v nádherném vzkříšení ožijem
v zářícím poledni.