Bolí! – Ale tak všedně a střízlivě.
Krvácí! Ale tak skoupě ta rána.
Cos vnukla mé ruce, ó úkladná únavo,
že bodla, křepce tak odhodlána?
Ležel tu na stole, čistý a břitký,
a promluvil. – Slovem! – Jak zjevená víra.
Ostří, zkad slunce křeše mžitky,
třas krůpěje oné, kterou překypí míra.
A z bezvětří prsou rozsápaná
vyšlehla smršť, a já v ní sama.
S čistým a břitkým nožem sama.