Timandro, Sokrates nám vždycky tvrdil,
že démon jakýs sídlí v duši jeho
a řídí rozhodnutí všechněch činů
dávaje výstrahu tu, pobídku tam
i následky před oči živě stavě...
Snad pravdu měl náš povídavý mudrc
a nejen pro sebe. Timandro, myslím,
že smrt má nedaleko. Pharnabazes
uzavřel sice přátelský svaz se mnou
a ruku dal a přísahou jej stvrdil –
však Lysandros, vím, i přes hlavu jeho
si najde cestu k sluchu velkokrále,
a jazyk Lysandrův tam nebude ždát
o štěstí Alkibiadovo... Zvíře
je Lysandros ten!... Po té hrozné bitvě
u Aigospotamoi dal sesekati
na tři tisíce mužů našich jatých
a smál se při tom bílé zuby ceně!
Timandro, nejsem jistě člověk, jakby
si Sokrates přál, tak už docela ne,
ba, sám si přiznám, ani člověk dobrý,
vždyť poznal lidi jsem a tím se stává,
že srdce ztrácí tolik na dobrotě,
co získá hlava na poznáních – ale
Lysandra stále ještě soudit mohu
i Lakedaimon. Dravci, zlí to dravci,
ne Hellenové – myslíš, že se změní,
až v Lakonice syn můj králem bude,
jejž Agisovi dala žena jeho? –
Oh, hrubý žert to. Hrdlo se mi svírá,
když na Atheny pomním zotročené
pod patou jejich... Moje drahé město!