Jun zachvěl se a líc jemu temná pokryla červeň.
Chvíli mlčel, hlavu chýle na hruď; pak v povzdechu vyznal:
„Znáte tajemství mé. Ano, tať moje srdce zažehla:
Avšak bláhovo jest k ní toužný vznášeti pohled:
statkem sic ni rodem nad skromný kruh se nevýší,
leč spanilosti její kyne slibná sňatku vyhlídka.
Já pak – nic, věru nic nejsem. Žák se školy sešlý,
bez vyhlídky jaké v onačejší záhy budoucnost.
Venkované bodří, jichž nudné pásmo životní
ve všedních lopotách v roli, dílně neb obchodu míjí
a v besedách hospod čadivých při džbánku a kartách,
v úsměvu soustrastném zří na mne co na ztraceného,
jenž s cílem se minul života, chléb marně pojídá
a v zmatené hlavě má divné fantómy měsíčné.
Sám strýc ve mně vidí jen děcko dosud nerozumné,
leckdy mě peskuje též, mé povzlety žertem ubíjí –
Snášet všecko musím, živořímť z jeho podpory pouze.
Zbožná pak jeho choť zas často mi jemně vyčítá,
že jsem státi se moh’ posvátné služby čekancem –
jakž by uvítala mě v důstojné říze alumna!
Takto mi den za dnem plyne v odvislosti nehodné
a zraku nikde naděj’ nesvítá v temnu budoucna.“