Jak růže jarní sladký kalich sklání 
Ve prvním lesku vzkvětu nachového,
V proud stříbrný potůčka bublavého
Svůj noříc obraz v cudném usmívání:
Tak její duše v nevinnostném hrání
Se hostí v rozchvěnou hloub srdce mého,
Tam budíc na sta tužeb druhu všeho,
Jež spějí k ní v milostném nedočkání!
Tak nesčíslné slasti jímají mě
Že žiju v ní – což kdyby duše její
I zvůle s mojí splynula juž zcela?
Však nepříznivá kouzla třímají mě;
Já darmo skoje touhám žárným přeji,
Jež tím víc nítí něha vzplamenělá.