Náhle v jeskyně se východu
Adam zjevil. Přikradl se k spící,
klekl k ní a zraky pálající
v nebeskou tu ztápěl lahodu.
Nad ní schýlen dlouho, dlouho tak
v líc jí skláněl vytržený zrak,
až se z ňáder, ze hluboka duše
vzdech mu vyrval, ticho vůkol ruše.