Zrak upírajíc v tyto svaté plamy
dí Pravda k básníkovi: Po kraj samý
jsem prošla zemi – Rci, mé pouti druhu,
co květů svých jsem našla v jejím luhu,
co medle z písku jejího a bláta
jsem zdvihla zrnek poctivého zlata?
Či mám se na výpravu vydat znovu?
Mám ještě pátrat po tom vzácném zlatě
pod sivým doškem vesnického krovu?
Lži méně najdu snad – lež v jiném šatě –
však pravdy jistě míň, než hledám v zemi.
Pouť moji skončuje tvůj souhlas němý.
A tys jen vnímal povrch toho ruchu,
jak smrtnému se jeví zraku, sluchu –
což kdybys vnikal se mnou v ňader skrýše!
Jak mnohý ještě lichý škvár by ztratil
pel zářivý, jenž povrch jeho zlatil –
Ach, lidstvo daleko jest mojí říše!