Noční jest čas, a růží růměnec
prodechl opět zemi, spící děvu,
na jejíž ňadrech slastí odkrytých
kolébal svit se luny v rozechvěvu.
Kamkoliv oko vrhlo hledy své,
obrovské hory pnuly k nebi těla,
a z poloprůsvitného šláře jich
k modrému nebi témena jich čněla.
Byly jak z mlhy stupně k obloze,
modlitby po nich dechem čárné vůně
dmuly se vzhůru v myrrhy kotoučích,
nesouce pokoru a poklid v lůně,
pnuly se k nekonečným výšinám,
pojily zemi s nebem kmitem struny,
která se rozchvívala v prostorách
prodchnutá dechem stříbrořásné luny.