Dorostl Jiří též Odvaha,
rolníkův syn tam nahoře, kus až
za svatým Řipem, hraničář.
Vlny tam velkého, cizího moře
šplíchají denně k jejich až vsi,
nápory někdy divokými
natrhávají rodný břeh.
Na každém kroku je tam třeba
na stráži okem i ramenem bdít.
Už jako hocha v takové stráži
volal ho kraj i jeho rod.
Kdykoliv přes dvůr do zahrady
hošík si vyšel, vídal čnít
před sebou Říp jak nadzemský oltář,
na jeho vrchole jasně se skvít
stařičký kostel svatého Jiří.
Vždycky tak vznešený, slavnostní,
za rána, v půlden, za večera
neb pod hvězdami, v teplou noc,
v jiném a jiném vždy osvětlení,
vždycky tak vážný, velebný,
vždycky tak strážný, starostlivý,
vždycky jak duch stál ochranný.
Nebyl si hoch toho ani vědom,
vždy to však cítil nejasně,
jemu se srdce zachvívalo
před horou tou, jak před čímsi
přísným a ochranným a dobrým.
V nedělní jasné odpůldne
k obchůzkám brával ho tatíček s matkou
na delší prohlídku, pěkně-li
osení vzchází, čas-li už na žně.
Anebo sedali v zahradě.
Tehdy vždy na klíně sedala matce
maličká Marta, dceruška,
jazýčkem nezběhlým veselíc všechny.
Vždycky však před nimi jako duch,
dobrý jak duch, tak slavnostně svatě
vážný stál Říp a na něm se skvěl
stařičký kostel svatého Jiří.
Cosi tak silného, pevného,
cosi tak vzdorného bylo v tom zjevu,
jako by říkal: „Tady jsem,
tu stojím, stát budu v slunci i v bouři!“