Jak zlaté slunce, čím víc blíží se
k hor dálných temenům, by zapadlo,
tím dražší jest a žádoucnější všem,
kdož prahnou po světle a po teple,
tak Maria, máť Páně panenská,
čím více blížila se konci dnů,
tím byla milejší a vzácnější
všem pravověrným v Jerusalemě,
již po pohledu jejím zářivém
a po úsměvu hřejném dychtili.
Dům Jana oddaného synovsky
let řadu jí byl milým útulkem
a jejích modliteb i chudoby
v něm vytrvale byly účastny
dvě mlčelivé panny věřící,
jež v potřebách jí věrně sloužily
a při ní odkvetaly v čistotě.
Vše modlitby, jež z duše nejhlubší
co chvíle vysílala k nebesům,
tím končívala tklivým posteskem:
„Ó drahý synu, Kriste Ježíši,
jak dlouho ještě bude umírat
máť tvoje žárem touhy po tobě?
Kdy konečně z pout těla vetchého
dáš vymknouti se duši toužebné,
by v božské srdce tvé se utekla
a s tebou spojila se na věky?“