„V polnici zvučnou třeskně“ – ano, zase slovo
přibylo tedy.. Jaký muž ten Horac!
I Augustovi doved odmítnouti
hlásati chválu jeho ve svých ódách!
A když i chvilku pýchy mám – vždyť mívám
též chvíle někdy, kdy se jasně zdá mi,
že mince moje není kovem všedním –
jakmile pomním veršů Horacových,
hned moje vlastní sestárnou a zšednou
a plaše skrčí se před verši jeho.
Dnů našich duše dýchá v práci jeho,
co já se v zapadlý věk stále nořím
a chtěje z něho vyvážiti poklad
ztracených cností, příkladů, a skutků
pro dnešní čas, jenž chabé lidi rodí,
jen tonu klesaje vždy hlouběj ke dnu.