Hus spoután ze sněmovní síně kráčí,
bled na smrt, chorý strastmi žaláře.
Ač nezhroženost v oku se mu zračí,
přec smutek, bol mu zírá ze tváře;
i zalkal stržen žalu vlnobitím:
„Můj Bože, jak se opuštěn tu cítím!