A zrnko písku se tam kdesi řítí –
to Země naše. Má svůj okruh malý,
jak Věčna zákony jí přikázaly
a tvory nese, okamžiků děti,
pomysly, jichž lze sotva uviděti.
Ty celý průběh žití na ní žijí,
rodí se, rostou, milují se, bijí
a zanikají. Vedou záznamy si,
jež nazývají svými dějepisy,
i vědy mají, pestrých uměn šperky,
i věčnou slávu. Vteřin efemerky.
I hloubají a hledají – zvlášť láká
jich duše výlet kamsi nad oblaka,
kde boha tuší, jenž prý vše to řídí,
prý zajímá se o osudy lidí,
prý nesmrtnou je duší obdařuje,
prý ten prach země trestá, odměňuje –
a proto touží nálevníček lidský
mít k němu vztah a žít s ním harmonicky.