Tak v rodné chaloupce tam na podhoří,
jež do země se hloub’ a hlouběj’ boří,
děd o svých vráskách nám se rozpovídal,
an trapným životem se porozhlídal;
v ní rodné sestry, bratři nuzní, chudí
se klopotami stále žitím trudí
a ač jim síla dosti zmohutněla
ta srdce jejich i junácká těla,
přec nezasedli ještě v otcův síni,
kde pramáť jejich byla hospodyní:
lán otecký si cizák dále oře
a oni v bídě sterá nesou hoře.
Jim ku paměti z písma dědového,
jež vráskami pokrylo čelo jeho,
jsem verše složil o smutné té písni,
jak kronikář, jenž z hrobů povalených
z pověstí, bájí, trosek rozmetených,
jež rodný jeho kraj pokryly plísní,
kroniku předkův lidu svému skládá,
by věštby její zářila mu rada. –