Ku benátským svatebníci šťastně
dorazili břehům. Z lodě vyšli,
ku benátským přikročili branám.
A tu brány hned se otevřely,
z bran jim vstříce hrnulo se lidstva,
mužů, žen a dítek na tisíce,
chtivých, vše to svatebčanstvo vidět,
na své vlastní přesvědčit se oči,
zdali v skutku dožův zeť tak sličný,
kterak o něm vypravují lidé,
že mu ani mezi svatebníky,
ani u Latinců rovna není.
A hle, snadno svatebníků v davu
znát ho podle perovky a přasky,
znát ho podle junáckého vzrůstu,
znát ho podle ozdobnosti tváře!
I jakmile dožovy dva mladí
spatřili ho synové a zřeli,
že tak v skutku spanilý a sličný,
kterak otec vynášel ho tehdáž,
přistoupili k němu, vítali ho,
obejmuli s ním se, zulíbali,
ve skvostnou pak uvedli ho síni,
svatebníky po čtyrech a po třech,
kde a kterak hodilo se nejlíp,
po Benátkách v domech uhostili.