Toť jako vzdálená hudba
dnů mládí mého!
Pane, mou ruku, člověka ruku
životem uštvaného.
Neb dole dýmá město, ohromné domy se tyčí,
to zištnost, hydra tisíchlavá, řve a syčí;
jen bílé páry hvizd, bouře proniká –
v tisíci chapadlech zhynula duše básníka.
Co člověk člověku zde může dát?
Promiňte, zapomněl jsem se trochu, pane,
leč skvělý bude zítra referát.