Z černé houšti skočí vlk a vyje,
By mu žrát noc dala, neb je lačný.
Nechce zřít to měsíček a kryje
Bojácně se za černými mračny.
Jak se vražda černé zrady loudí,
Tak on krvolačně v šeru bloudí,
Hrabe, větří, vyje, ztekle pláče,
Že mu noc žrát nedá – v kole skáče,
Sám se honě – žhou co uhlí oči –
Stojí, hravým ztekem zase skočí,
Jakby před sebou již kořist měl –
A zas větří, jakby slyšet chtěl
Živé srdce tlouci v noci tiché.
Však ni ruch, ni vánek ve tmě liché –
Někdy zhluboka jen bor si vzdychne,
Spavě v břeh zašplouchne vlna v plese,
Spadne hvězda, jedno z nebes očí –
Bludné z rákosí světýlko skočí.
Najednou se lekne vše a ztichne,
Jakby anděl-mír šel v tmavém lese,
Země mlčí, jakby nebe spící
Ve snu tajemství jí chtělo říci;
V teskné předtuše noc dech svůj tají,
Jak když umírajecímu dají
Pomazání poslední.
Najednou však v dáli něco dusá,
Temný zvuk že šerem skoro stéká.
Snad to jelen prchá, jenž se leká
Stínu svého? – Ne tak – kůň to klusá.
Zaskučí tu vlk s radostí divou,
Že mu noc posílá krmi živou;
Zavolá hned na svá mláďata,
Malá v křoví skrytá vlčata.
Hravým dupotem kůň cválá blíže;
V měsíčku, jenž zvědavě se prýští
Z černých mračen, kov se kopí blyští.
Pozdní jezdec to; již je u kříže,
Zpukřelý jenž stojí u rozcestí
Na znamení, krvavé neštěstí
Že se tuto v šeru dávném stalo.
Jaké? není známo; věsti šedé
Místo však se křížem zažehnalo,
Aby každý, kdo tu kolem jede,
Pomodlil se s teskným zpomínáním
Na tom místě, jež svým požehnáním
Hrozným zasvětilo neštěstí. –
A když jezdec k němu přijde blíže,
S bujné hlavy čapku zbožně smekne,
Žehná znamením se svata kříže,
Šeptem krátkou modlitbičku řekne,
Pánu Bohu odporuče všecko,
Duši, ženu, a v kolébce děcko.
Jen se žehnej, jezdče! bude tobě
Požehnání třeba v krátké době.