z boří vjížděl mezi dubí
v moře bílých konvalin,
z nichž se žlutal turmalín
bledých zvonců jedovatě
jako záští bez vůně.
Mezi stromy u tůně
v zeleném jak tráva šatě
lesních panen tlum se skrýval,
za tlupou se jezdců díval,
vějíři kapradí kýval.
Dubska jakby ožila,
suky steré ježila,
černé větve napřahala,
píky jezdcům z rukou rvala;
šedé brady s pňů se chvěly,
jako hadi kořeny
koním nohy ovíjely
v plihé chumle spleteny.
A zas onen strašný hlas
zblízka zněl a v dáli has’:
běda, běda, běda! Spěchem