Jen občas zamihla se obava
Mariinou myslí, co nastane,
Mistr-li svého slibu nesplní – –
Leč zapuzovala hned Marie
tu chmuru, vědouc, když se bojíme,
že strachem svým lákáme zlo to jen
a vzdalujem je v opak nadějí – –
A pak: tak krásně Mistr mluvil k nim,
jak medu proud by z úst mu řinul se.
Modrého jeho oka čistý lesk
zajisté nebyl slabší přísahou
než sliby, Hospodinem činěné...
Ó, jistě přijde slib svůj vyplnit!
Tak doufaly Marta i Marie
a počítaly nedočkavě čas,
jenž po dnech kapal v moře věčnosti.
Když pak se blížil již den osudný,
tu v skrytu, se slzami v očích svých
Marie přečasto se modlila
a Hospodina, Boha zástupů,
uprosit snažila se štkáním svým,
by přál a žehnal snaze Mistrově...
Věděla, s jakou přilnul důvěrou
bratr její k tichému proroku...