Ty vyschlá bystřino, ty spící moře tonů,
ty marně čekáš bouř, jež rozvlní tě v řev.
Spíš každý kopne tě jak trosky puklých zvonů,
a ty se rozpláčeš v tak zádumčivý zpěv...
A mně se vždycky zdá, že já to v prachu tonu,
a že to z rány mé jde krev.