a celou říší rozvlněn se dmul,
král Filip v Eskurialu svém se třás
a nenáviděl chmurně celý svět
pro možnost, že by uvěřil té lži,
že posud žije don Sebastian.
Svou černou záští stíhal přede vším
však doňu Anu. Kázal uvěznit
ji ihned v klášteře a střežiti
a pohrdlivě o ní promluvil,
když četl onen list, jejž napsala
kdys Gabrieli. A to stačilo:
po celé říši o ní mluvili
jak o ztracené, bídné ženštině,
jež klesla přehluboko. Drzá lež
ji pomluvou a kalem třísnila,
a nezakázal král, by vnikalo
až do žaláře k sluchu jejímu,
co o ní soudil svět. V tom trýznění
duch její kles’ a bolem zmírala,
když ale soudce přišel surový
a v klášter vnik’ a když ji volali
před jeho soud, tu našla důstojnosť
svou opět a svou sílu duševní.
V síň vešla hrdá jako královna,
o abatyši podpírala se
a řekla této; „Soud jen jediný
já uznávám, soud váš, pokud jsem zde
v tom domě vašem a vám odpovím,
cokoli tázati se budete,
však beze svědků, jen se svěřím vám,
však tomu muži, který uráží
mne každým pohledem? S ním nemluvím...
Že soudcem jest? Co je mi do toho?
Já nespáchala zločin nijaký,
a z lidí světských právo jedině
má král, don Filip, aby přímo mě
o vysvětlení žádal v této při,
jest hlavou rodiny, v níž neštěstí
jsem měla zroditi se... Bohužel!“