Ó zapadlý stíne, přelude Blaníku!
Ó Blaníku, jenž v přísný hleděls kraj,
v ten málo věřící, že zubožený byl,
jak lež jsi bolíval nás, v krajině
když otevřené jsme tě vídali
se z večerních par kouřit, v slunci plát,
když u potoků lesních travou bloudící
jsme zoufanlivě ryli ruce svoje v prsť
nešťastni mládím, teskni po slávě,
že nevstává již, nebudí a neburcuje,
že neobjevuje a neuprosí
ty skvělé řady, řady, řady stínů tvých,
vás, rytíři, v něž nikdo z vážných nevěřil,
jen dětské sny, dětinské naše sny.