Hrají a hrají bez únavy
slavnostní velkou sonatu.
Hrají a hrají – vy se, vidím,
smějete jaksi s pohrdou,
tak jaksi hodně povýšeně?
Vám je to naivní na kvadrát?
Nesuďte, prosím, přenáhleně.
Jsou to přec mladí nadšenci,
jinoši štíhlí, jasní, smělí,
z čela jim svítí nový den,
z očí jim blýská tvůrčí síla,
krok jejich – rytíř rozený.
Vždyť jsme přec také byli mladí,
já, ty, vy, ctění čtenáři,
věřili, celý svět že náš je
a že nám všecko možno, vše;
všecky jsme dívky milovali
a v lásku jejich věřili;
chtěli jsme nebe snésti na zem,
a nebyli jsme anděly.
Na moutě, jist jsem, že nás mnoho
dosud tak věří, miluje.
Jak teprv ti, co pravými jsou
anděly! Jen se nesmějte,
nesmějte, holoubci, a věřte:
s takovou věrou vyvěrá
Maraňon Velký, Mississippi
i naše Vltava a Váh,
s věrou, jež hází samé perly,
samé jen jiskry, s takovou
vyrůstá věr naše lípa,
dub náš i javor náš a buk.
Má jenom v nás být malá víra?
Máme jen my být zakrslí?
Vyschlými snad jen cisternami,
bez vlastních zřídel perlivých?
Vyschlými snad jen cisternami,
do nichž se občas napouští
nějaký ručej cizí vody
neb trochu vody dešťové?
Napněte jenom sluch a slyšte!
Hrají a hrají andělé
do šumu strojů šepotavých,
bouchání kladiv obrovských,
sykotu hadů rozžhavených –
hrají tak vroucně, slavnostně,
s takovou věrou, přesvědčením,
že cítíte, ba vidíte:
to již tu jaksi nově svítá,
nové tu slunce vychází.
Hrají a hrají neviděni,
ba, říkám vám to určitě,
slovem svým vám to potvrzuji,
oni tam s všemi nástroji,
s houslemi, violou, klarinetem,
basou a zpěvným cimbálem,
do hlubin jam a do štol temných,
v hloub tisíc metrů fárají
s divotvornými instrumenty,
veselou zahrát fárají.