Pak hádankou se stává člověk jdoucí
mátožným krokem k bodu, z něhož vyšel:
je potměšilý, svéhlavý a lhavý,
je egoistou, pletichářem lstivým,
je rádobychytrákem v kompromisech. –
Kde vznešené ty sliby, které házel
věk jeho mladý v řad svých souputníků?
Kde ducha noblesa, kde ryzost mysli,
kde zodpovědnost před dějiným soudem,
kde je to všechno? Ano, přišlo Stáří.
Ten mimovolný soudce minulosti
a lidské ceny prubíř nepodkupný. –
Vy, básníci, vy na dál neklňte mu!
Je neveselý, nedružný to patron,
jenž při západu slunce přidruží se
k člověku cestovníku, prozkoumá jej
a obere – jen proto, by jej doved
tam, odkud vyšel kdysi, bez přítěže,
jež jeho nebyla a bez potravin,
jichž ztrávit nedovedla duše jeho.