– „Ach nikoli – ó, nemluv tato hrozná slova! –
On musí žít a zachován být pro mě! –
Svou vůli měj – jen pokoj šetři v domě,
ať bouře náhlá potom všechno nepochová! –
Ach, Theodore, – kdo mé slunko mraku zbaví,
ten ve mně upomínkou věčně živou
dobude sestru věrnou, obětivou,
jejížto dík se více nikdy neunaví“ – – –
Tmou bělela se chvíli postava ta štíhlá
co luny promik, zabloudivší z mraků, –
tam v lehounkém se běhu mezi keři mihla,
a v domě zašla Theodora zraku. –