Svatého Marka zlatý chráme,
ty nádherný a zářící,
jak před tebou se zadumáme,
my bídní, chudí hříšníci!
Tvé klenby a tvé zlaté stěny
pnou závratně se do výše,
že člověk divně zamyšlený
podivem ani nedýše...
Ten oltář celý ze zlata,
sta démantů kde svítí, plane,
ta sláva stará, bohatá,
ty mosaiky vykládané,
ta minulost, jež na všem leží,
ty vzpomínky, jež táhnou hlavou,
to věčné modlení tvých kněží
s umrlou tváří popelavou
a s hlasem, že jde tělem mráz –:
vše mohutně sic dojme vás,
leč zdá se mi, že z duše vaší
i modlitbu i zbožnost plaší.
A při tom Angličanů davy
a zpropitné a shon a šum
a Němec, jenž se nahlas baví,
dům boží mění v museum
a v atelier nebo v trh,
kam abys přišel, Ježíši,
a v kupčení to náhle vtrh’,
čas věru zdá se nejvyšší.
A přece ve všem tom, co ruší,
že nelze se tu modlit ani,
já klečet viděl mladou paní,
jež, zdálo se, tu s celou duší
se modlila ke svaté Panně.
A vedle ní stál její muž, –
já s nimi setkal se tu maně:
jsou svoji celý týden už...
(Já poznal hned jich známé tahy,
i vy je jistě znáte z Prahy.)
A mladá žínka, trochu bledá,
ač jinak štěstím celá září,
k Madonně vroucně oči zvedá,
jež usmívavá na oltáři
Ježíška, dítě v lokti chová.
A mladá žínka vždycky znova
na Madonně svým zrakem prodlí
a opět zbožně hlavu sklání...
Já vím, zač panička se modlí, –
jí nebe splň to zbožné přání!...