Kůra ještě je živá i ruka má na ní,
pro nikoho, pro nic, co mírné vládne tu, zdejší.
Mé květy byly pláčem do marné svěžesti ranní,
mé plody jsou hořkostí večerem nedosycenou,
až spadnou, jedem budou, ne chlebem.
Pohřbi mne, země, kde jsi nejčernější!