Klid hledal jiným, pokoj, mír,
s jich šíjí snímal těžké jarmo
a zasmušilý bohatýr
své duši poklid hledal darmo.
Kam přišel – všude osiřalý,
kam pohled’, – nikde stopy po ní.
Roj upomínek za ním valí
se stále, s ním se v závod honí.
Je nezaplaší dupot kopyt,
sta silných jezdců, jarých koní,
když v závod s vichrem letí za ním.
Ni v číši nedají se ztopit,
nechť panoš stále pohár plní.
Pak v posled bolest duši zvlní,
hlas každý kolem tichým štkaním
se jemu zdává, které z hrobu
jejího volá po tom blahu,
jež v šťastné lásky žili dobu.
Jak napadne jej bolest hrozná,
co samota, v té chvíli pozná;
pohárem mrští o podlahu,
že na sta kusů rozletne se....