Ta ale dlouho nehalila jej,
neb měsíc vyšel jasný; mlčenliv
na tiché luhy bílé světlo lil,
na řeku hlubokou, jež zaplála
jak stříbro; celý obzor jeden třpyt
byl průhledný, třpyt jeden zdřimlá zem,
a v šerém plání lunné záplavy
král Marsil prchající zoufale
se tyčil temně, obrovský jak stín.
Jej viděl Karel. V roucho bělostné
po boji byl se oděl krvavém,
plášť zlatý, těžký s ramen splýval mu
a koruna z blankytných safírů
a karbunkulů rudých svítila
mu na hlavě, na sněhu dlouhých kštic.