Vlas tmavý clonil nejtmavější zrak,
a v hloubku tu já zřídka doved’ zřít.
Cit její byl však vždycky milý tak,
že v půlnoci té možno bylo žít –
víc než-li žít! Ji milovat,
v ní utonout a z jitra pro ni lkát...
Má drahá, vzpomeň na mne dnes:
Jak já tě míval rád! –
Ký milosrdný bůh však dnes tě se mnou sved’,
že chvíli zřel jsem tě a líbal naposled?