Ve výklenku špičatého okna
v svojanovské staré hradní jizbě
stanul Petr plebán v zamyšlení.
Nepokojný zrak mu těkal v dálce,
k obzoru až obejímal stráně
rozvlněné ponurými lesy.
Zasmušen byl plebán v hloubi duše;
takto denně žít a býti svědkem
hoře, které jeho panstvo kruší,
nemoct pomoci a cítit při všem
jistou velkou spolučást zlé viny,
sudba krutá, která jej to stihla!
Jako stín se plížil vedle panstva,
stokrát na rtu vyznání již maje,
jímž chtěl ulehčit své rozbolněné
smutné duši, obava však vždycky
zadržela mu jez výmluvnosti,
pečeť položila na rty jemu,
takže mlčel – pouze vzdych jen z hloubi.
Čím však dál přemýšlel o té věci,
tím víc cítil vinným se, že jeho
vyprávění, pověsti a báje
hocha svedly ke útěku z domu.
A tak denně rostla jeho muka,
v noci chudák ani spáti nemoh,
málo jedl, jen se tiše modlil.
Jednou zrána vposled rozhodnul se,
muce svojí že udělá přítrž,
na kolena padne před rytíře,
obejme též nohy paní hradu
a se vyzná zkroušeně z své viny.
Ale sotva ráno viděl bledou
utrápenou tváři svého pána,
sotva pohled při mši v hradní kapli
v kalné pláčem oči paní hradu,
rázem ztratil odvahu a neměl
síly mluvit při snídani po mši.