A Titus zhynul, jak pes na hnojišti,
Adonai-Šaddai brouka dal mu v lebku,
jenž zobcem železným a drápy z kovu
rval mozek jeho, zžíral jej, až vyrost
na velkost vlašťovky a žil v té lebce,
a v posled snědl hříšné oči jeho,
ty oči, které zřely padat tebe,
Jerušolajim, zármutku mé duše –