A mne na smrt vydal, povzdychnula
Milujícý žena, Boleslave!
Kdybys do outlého nahlídl srdce,
Viděl cyty vybouřené lásky,
Ani na krok by jsy neodstoupil
Od své věrné ženy. Ach! můj Bože!
Ty se s nepřátely divokými
Honě hledáš dravých vyražení;
Ouzkostí já doma trnu, umru
Lekáními srdce žeroucými.
Toli láska, ženu hořem stříti?
Řekla, na srdce mu padla, ruce
Ovinula o milého muže,
Jakby ani Bůh jich rozdvojiti
Nemohl. Boleslav trhl sebou, zlíbal
Srdce věrné, s zajíkáním mluvil:
Nad svět miluji tě, ty jsy duše
Mého štěstí, pramen cti a slávy;
Pro tě, pro svůj rod jen začnu válku.