U kostelíka bílého jsem stanul,
jenž samoten tu v pustinách se zdvihá;
ze dveří chlad mi v horké skráně vanul,
jímž oddýchala stinná chrámu koba; –
na prsa klesla olověná tíha,
když zjevil mnich se s tesknou, bledou lící; –
jak duchové pak kráčeli jsme oba,
tlumeným krokem s rozežatou svící,
po schodech kluzkých, v mrákotavém stínu,
do tajemného země svaté klínu.