Šel potácivě jako vlečen za ní
tam v těsný, polotmavý přístěnek,
když ke skříni si klekla v pousmání
a hledat poč’la, vedle ní si klek’,
pak objetí a závrať, zraků mžení,
rty shledaly se v dlouhém políbení:
„Má Slávko jediná!“ – „Můj Miloto!“
v zem křapla kraslice – a bylo to.