Podzimní chladný večer; ve svém stanu
samoten sedí Žižka v zadumání;
snad o novém sní o válečném plánu;
je zamyšlen, a hlavu k prsoum sklání;
tu oživnul a naklonil se v stranu,
kde jakýs šepot slyšet tajný, dušný;
i vstoupí vojín, jenž má noční stráži:
„Kdos tajně zřít tě, vůdce Žižko, baží.“
„Nechť vejde!“ vece Žižka velkodušný.