Sklonila se ke mně,
políbila jemně.
Ale jaký div:
neusměje se jako dřív!
A jak tak tisknu ruce její,
jde pomaleji, váhavěji.
Otvírá vrátka, na okamžik stane.
Svraštěno čelo, oči ustarané,
jako by život celý
jen něco smutného zřely,
jakoby nebýval v nich jas,
který těšil nás.