Ale pane! – týden poslední
měli jsme tak utěšené dni!
Slunce hřálo, a tu v neděli,
to jsme zázraky vám viděli:
první jarní bouřka zahřměla,
ale někam stranou letěla;
u nás padl tichý, vlahý déšť,
– já v něm hodně promok’, ale nešť, –
nepohromil nic, byl vítán všem,
a tak mile přijala ho zem.
K podvečeru v záři sluníčka,
to byl pravý div, jak travička
a tak všechno vůkol okřálo,
až se v těle srdce usmálo
po té dlouhé zimě člověku!
Toho ptactva! – v blízku, daleku,
že to bylo jako jeden ples. –
Přec jen skřivánek se nad vše nes!
zpěvem zrovna plnil celý kraj:
byl to, pane, učiněný ráj.
Vzpomněl jsem, jak jsem tak na to zřel,
aby tak náš pán to uslyšel, –
uviděl tu krásu polí, tráv,
a k nám také on se vrátil zdráv!“ –
Tak jsem četl řádků pletivem,
psaným rukou, která kladivem
buší v jisker dešti ohnivém,
lícemi, jež výhně plamenné
žárem sžehlé, jsou jak z kamene,
zrudlým zrakem, v němž je tupý klid,
– tak jsem četl vesnu vypsánu
huňatými ňádry, v nichž je cit
jen jak v mechem krytém balvanu.