A jistě není člověka též ani,
jenž nevěděl by, matčiny jak rady
jsem poslechl, bych na ženský svět mladý
prý házel trochu očima. Proč „trochu“?
To dokážeš ty slavně, milý hochu!
Co očí z telat, jalovic a býků
měl kmotr řezník, všecky já jsem skoupil
a věru že jsem nijak neprohloupil,
když ke kostelu přišed v okamžiku,
kdy vycházela z něho děvčata,
já očima jsem začal házet na ně;
mně dosud v uších leží vřava ta,
kdy nejmírnější měnily se v saně. –
Ví každý, jak jsem latinsky se učil,
a moje ,sud kulatý, rys tu pije“
zná mnohý lépe nežli litanie,
jichž louskáním jen zbytečně se mučil.
A každý ví, jak chalupu jsem naši
kdys omaloval celou šafránem,
jak díry v mostě zalepil jsem kaší,
jak utišil jsem velký žabí sněm,
jim do louže svůj vsypav oběd – hrách,
jejž volaly, že byl až z toho strach.
A kdo by nevěděl, jak vyoral
jsem velkou brázdu jednou na rybníku
a jindy smutnou princeznu jak v mžiku
jsem rozesmál, že její otec – král –,
zpit radostí jsa nad tím převelkou,
chtěl, by se stala mojí manželkou?!