To kouzlo plně Olgerd ocenil,
neb putoval do chrámu každý den,
když dověděl se, že tam chodí dvůr.
U sloupu stál, než přišly královny,
a když se objevily, poklonil
se hluboce, jak dvornosť kázala,
pak sklonil hlavu, klekl na dlažbu,
však zraky jeho vzhůru bloudily
na oratoř a ssály žíznivě
ten sladký zjev přesvětlé královny,
jak v poušti rosu osamělý strom,
a prosil Boha, by mu odpustil,
že se jí klaní jako modle své!
A děkoval též Bohu, že mu dal
to dobrodiní, toho pokladu,
ten paprsek, jenž duši jeho hřál.