Těch dnů my už se nedožijem, starče.
Už oba slyšíme, jak nůžky břitké
Atropos k přestřihnutí rozevírá.
Ty, Filomele, nezradíš to místo,
kdyby snad mě smrt dříve odvolala.
Byl jsem ti bratrem... z živých mám jen tebe...
a z mrtvých tuto... Motyku mi podej,
sám vykopám jí místo k odpočinku.
To stáří nahrne tak vodu v oči...
– kde je ten nástroj? Ah tak, neviděl jsem.
Ba, stáří a ty všecky plody jeho,
že člověk vidí jenom to, co bylo
a ne víc, co je. A my pohřbíváme
svět celý s tímto čistým bílým božstvem...