Tu přetrhla se rozjímání nit,
a lakota se drala v duši jí
jak potopa žhavého olova.
Před zrakem jejím rozvlnilo se
jak kouzlem pekla v záři úchvatné
to skryté bohatství co ohromné
a nekonečné moře zlata, v němž
jak ostrovy plovaly rubíny;
jak toužil její ret se napít tam,
ó, tonouti by chtěla v zlatě tom!
A kdyby dosáhla tu bájnou tůň?
Slib její pošetilý, přísaha
ta vynucená, jako temný stín
by mezi rudým zlatem stál a ní,
a ruka paní Častolárové
by temnem kynula, a její prst
by ukázal na pravou dědičku!