Jdeš,
srna mýtinou kmitne,
kvoká bažant, trylkuje červenka,
a na kraji borku
modré svahy šumavských hvozdů tě zdraví.
Jdeš,
je ráno,
dubisko, dosud holé, tu civí, gorila lesů,
a jako z kotle, z hladiny stoupá pára.
Jdeš,
je večer,
to v dálce zažehli háj –
zdá se ti –
přimrazen stojíš;
a zatím není to než luna, ohromná, šišatá,
jako ohnivé vejce na obzor šplhající.