Před námi, hle, velký koráb,
koráb jako malé město –
naklání se bokem k moři.
Na palubu rve se, hrne,
prodírá se, tlačí, cpe
jeho obyvatelstvo.
„Torpedován!“ poplach hřmí.
„Torpedován!“ – „Torpedován!“
ozvěna dech zaráží,
trhá zraky, staví krev,
nohám drkotajícím
odtrhuje podstavec.
Shon a zmatek, děs a hrůza
rostou každou vteřinou,
propukají v šílenství.
Koráb klesá. Člun za člunem
spouštějí už ochranný
námořníci jako stroje,
člun za člunem ochranný.
Na dravce se mění lidé,
derou, perou se jen do nich,
derou, perou se a rvou.
Koráb klesá. Hrůza stoupá.
Ó, to koráb šílených!
Teď se pohnul, trhl sebou
a jižjiž se tratí, tratí,
mizí, mizí – okamžik!
s hukotem a sykotem se
převalila přes něj vlna –
a už zmizel – bez památky –
s všemi, všemi na palubě –
za ním jako do propasti
s hukotem a sykotem
burácně se vlny řítí,
burácně se vlny valí,
dravě strhly se sebou
ochranný i jeden člun.
Syčí, stříká rozdrážděn,
syčí, stříká oceán,
dlouhé vlny rozhazuje
rozevzteklen, proč ho budí,
až pak opět mírněji
šepce, šepce, spát uléhá,
jako dravec, když svou kořist
spolykal a chvíli pak se
olizuje, olizuje,
nežli usne nasycen.