To tedy viděli ti, co šli od studánky
a zasmáli se rádi jdouce do vsi zvolna,
ač do jednoho všechny hnětla starost spolná;
neb již se stmívalo, a podvečerní vánky
šustily obilím. A kdo je v noci jistý,
když jsou tu cikáni; neb v poli nejsou vrata,
jež by se zavřela. Tam žito posekané,
tam nové brambory, chřást řípy velkolistý,
i hrušeň na mezi, jež plody do kulata
okrouhlé zplodila – co se vším tím se stane,
teď vesničany trudí. Každý spěchá tedy,
by povečeřet šel a černé neposedy
pak hlídal pilně přes noc, políčko své chráně.
Sám Vejvodič též zůstal v polích do večera,
než Jáchym s Jarošem se kvapně navečeří
a vystřídají ho. Modlí se Anděl Páně
a zadumán se dívá do modrého šera,
v němž tichne denní trud. Pták cvrliká jen v keři,
a kdesi v dálce troubí první hlídač v poli.
Tma padá s východu a tiché stíny do vsi
se kradou za humny – sny, které soumrak trousí.
Však nad tím rovným krajem až přes hory, doly
průhledná obloha se klene, okno boží,
jímž viděť do nebe. Tam plno třpytu, lesku,
však náhle potají, než zvědí na nebesku,
se plouží od země tlum tmavý, jenž se množí,
čím výše vystoupí, jak zástup černých hostí
vyrostlý z obzoru, jenž hvězdy krade s nebe.
To oblaky jsou noční, plují do věčnosti.
Z nich na srp měsíce obláček naběh’ z dáli,
v něj měsíc uschovav se, hvězdičky kol sebe
chtěl strašiť, hvězdy však jej poznavše se smály.