Teď k hrdlu spěš a tuří šíji, tak,
tvé prsty povedu!“ A Krates tich
ji sledoval, tak vášně horký dech,
jejž sálala, jej schvátil v chvíli té,
že nozder jejích cítil hrozný žár,
že jak se k němu ukláněla níž,
by vedla křečovitě jeho prsty,
on cítil na své hlavě vlniti
se mocná její ňadra královská,
ta ňadra bohyně, po kterých sám
již léta bezúčelně toužil! Žel,
teď cítil je, leč byla křídlo mu
při horké práci, zraku neodvrátil,
jen blah se zachvěl, královny když prs
jen mimochodem zčeřil jeho vlasy.
A dále prsty létly zimničně,
a rostl král pod rukou sochaře,
jejž štvala žena v závod divoký.
Než večer v stínech svých se sklonil k zemi,
byl Krates hotov – jako živý stál
zde Protesilas v mužné kráse své,
jen přilba chyběla mu na hlavě
a krátký k stehnu meč. Vtom královna
jak podťatá se palma shroutila
ku soše z hlíny, slzí horký proud
jí s tváří tek a ňadra sténala:
„Ó, miláčku, ó, choti! Ožij zas!
Ó, vrať se mi! Ó, bože Erebu,
tam jestli padne, jednou propusť jej
ze stínů změti, z asfodelských niv
na jednu pouze noc, jen na jednu!
Což neslyšíš mne, vskutku jsi jen hlína?
ó, vrať se mi!“ A v prachu svíjela