Já dřív dnes od práce jsem vyšel ven.
Takový krásný, podzimní byl den,
takový slunečný a plný něhy
a plný vlídnosti, jež duši jímá.
Na Krkonoše padly první sněhy,
tam zapadla už zima.
Jdu alejí, kol v podzimní té kráse
široko vůkol v dálku rozvírá se
můj rodný kraj... S ním já jsem celý srost’,
své dětství prožil jsem tu, věk svůj mladý –
na vše to zašlé, zašlé v minulost
mně každá stezka připomíná tady.
Sychrovský zámek i ta panská pole,
ty Trosky v dálce, zasněžené hory,
stráň Ještěda, ty vísky pod ním dole,
ty procházky, ta cesta do obory,
ten každý strom, z dob dětství mile známý,
vše ke mně mluví, všechno vzpomíná mi
na vše, co bylo, bylo i co není
i co být mohlo... Hledím v zamyšlení
v ta dlouhá pole, stráně, háje, svahy –
takové ticho kol, v něm celý tone
v červánků záři kraj můj rodný, drahý.
...Já nevím, nač jsem myslil v chvíli oné,
kam touhy mé i myšlénky mé spěly,
já jenom vím, v to ticho neobsáhlé,
jež v dálku zatopilo obzor celý,
tón dissonance že se ozval náhle,
jenž vzbudil mne a dosud v nitru zní mi.
Německý správčí v polích k píli větší
tam klením pobízel a cizí řečí
a slovy hněvivými
lid zaleklý a chudý. Český lid.
...A ticho bylo zas v tom kraji celém.
Já šel jsem domů se schýleným čelem.
Kol v přírodě i v lidech mrtvý klid.