Než dvakrát luna do úplňku vzroste,
mé místo zaujme kdos jiný – cizí,
však ze srdce mně Paka nevymizí!
Jak byl můj život zde, tak budiž prosté
i loučení! Tu není třeba slova, –
to zbytečně jen hořem plní hruď;
jen jeden dlouhý pohled ještě znova
v ten milý kraj – a „s Bohem, Pako, buď!“