„Když nehne tebou smrtelníků radost,
když cizí tobě úsměv šťastných tváří,
když lhostejna ti rozkoš milujících,
když doma pouze u tebe je bolest:
pak vezmi všecku bolest lásky k sobě,
již podávám ti v trnovém tom vínku.
A věř mi, velké bolesti jsou lásky,
ba větší ještě nežli plesy její!
Co slzí v nocích bezesenných stéká
na podušky, až zvlhnou v hořkém pláči,
co vzdechů z hlubin ňader se tu vznáší
ku bezcitnému nebi, jaké hoře
tu vrývá nehty hluboko až v prsa
a brázdí hlubou vráskou tvář i čelo!
Co pelyňku a žluče odříkání
do číší padá, kterých sotva ústa
se jednou dotkla ve požitku slasti!
Co myšlenek, jak listí v podjeseni,
jež zmítá vítr, víří chorou lebkou,
co štírů pochyb zahnízdí se v ňadrech,
co žárlivosti sršánů hruď bode!
A potom smrt a hliněné ty urny
s popelem mrtvých, jenž se neoživí
ni krvavými slzami, ni ztrátou
vlastního rozumu! Co trapné nudy,
kdy přijde zas miláček věrných srdcí,
co počítání chvilek tu a hodin,
co bezcenná ta prázdná komedie
s tím světem ostatním, jenž lásce cizí?
To všecko uvaž, strašlivé ty božství,
a vyznej, tato muka, hoře lásky,
že u tebe v té nehostinné poušti
svůj mají pravý a původní domov,
je k sobě vezmi, je k svým ňadrům přitul,
ty zvyklá děsu, hrůze, tmám a noci,
je pochopíš – ne člověk milující!“