Slyš! hromu rachot z rudých oblaků
a luzná zoře rozlévá se v hrad –
a při tom velkolepém zázraku
sbor duchů tiše na kolena pad’,
jediný pouze oči tiskne v dlaně
a v soumrak noci prchá rozervaně...
A nad sborem se prestol vznáší v záři,
v něm matka vlasť – hle! sladký úsměv v tváři,
své zlatoskvoucí žezlo pevně třímá,
leč dosud sladce dřímá, dřímá – dřímá...
Jen rychlé vlny dechu na hrudi
juž svědčí, že se záhy probudí,
v svou náruč vřelou teskné syny zchvátí
a na věky jim sladký poklid vrátí...