„Sestru Johannu v Benátkách já znal,
jsa zpovědník jejího kláštera.
Jí s duše Bůh i stopu hříchů sňal,
jestliže hřích k ní vůbec přistoupil!
Hled její světlý plašil ještěra,
jejž pokušením zovem, vykoupil
hvězdným svým paprskem přemnohou duši.
V ní Kristův duch kvet’ růží mystickou!
To snem nebylo mým; otcové, sluší,
bych řekl vám tu pravdu velikou:
z ní světlo ono boží svítilo,
jež jako slunce ozářit má svět
by zaplašilo smrt, by vylilo
své teplo na nás, kteří v bezdnu běd
toneme sobeckosti... Vše co snil
jsem v Normandii kdys, co šumem moře
mi v duši vnikalo, a co jsem mnil,
že vítr šepce skvetlým jabloním,
co v hvězdách na nebi, co v ranní zoře
jsem chvějným hádal srdcem, tušením
co dlouho bylo, zjistilo se mi
tam v Benátkách u sestry Johanny.
Domněnku odmítám, že slovy těmi
bych říci chtěl, že z úst já oné panny
své pravdy čerpal. Božská její ctnost,
vznešená pokora a láska k tvorům,
to byla celá její výmluvnost,
to hvězdnost dodávalo jejím zorům.
Svět o ní nevěděl, Bůh aureolu
však linul na skloněnou její hlavu.
Když jednou klečela u sester davu,
by tělo Páně přijímala z ruky
mé nehodné, tu náhle s klenby dolů
proud světla na ni pršel, sladké zvuky
zavířily jak vlny kolem ní,
koruna z paprsků nad její skrání
se vznášela, a závoj řeholní
plál duhově, jak rosa kmital ranní,
a bílý z lilií dóm se nad ní sklenul,
v něm zářila ta tichá holubice,
tak svatoslavně jako večernice –
jí hostii podat já tu opomenul...