dím dále, stromů více stále,
až octneme se nenadále
před francouzského parku mříží,
přes jehož ostříhané stromy
ční hospodářské nízké domy
a líp kde půlkruh veliký
se táhnou panské skleníky,
až ve pozadí zámek bílý
s rokokovými andělíčky
se nad bassinů ovál chýlí.
Jak oči s přivřenými víčky
jsou okna, svislé žaluzie.
Pomona s Faunem, mech je kryje,
v schodiště vlhkém rohu stojí,
zkad citrýnů se řada dvojí
rozbíhá a se stuhou vine
až v stromořadí habrů stinné.
Vše stopené jak v mlhu leží
v půvabném lesku rosy svěží,
tak tiché a tak stlumené
a v divný souzvuk zladěné...“