Input:
RÅDETS DIREKTIV 2010/24/EU
av den 16 mars 2010
om ömsesidigt bistånd för indrivning av fordringar som avser skatter, avgifter och andra åtgärder
EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV
med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artiklarna 113 och 115,
med beaktande av Europeiska kommissionens förslag,
med beaktande av Europaparlamentets yttrande (1),
med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande (2),
i enlighet med ett särskilt lagstiftningsförfarande, och
av följande skäl:
(1)
Ett ömsesidigt bistånd mellan medlemsstaterna för indrivning av varandras fordringar och unionens fordringar som avser vissa skatter och andra åtgärder bidrar till en väl fungerande inre marknad. Det säkerställer skatteneutralitet och har gjort det möjligt för medlemsstaterna att avlägsna diskriminerande skyddsåtgärder vid gränsöverskridande transaktioner som är avsedda att förebygga bedrägerier och budgetförluster.
(2)
Bestämmelser om ömsesidigt bistånd för indrivning föreskrevs för första gången i rådets direktiv 76/308/EEG av den 15 mars 1976 om ömsesidigt bistånd för indrivning av fordringar uppkomna till följd av verksamhet som utgör en del av finansieringssystemet för Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket och av jordbruksavgifter och tullar samt med avseende på mervärdeskatt (3). Det direktivet och de rättsakter som ändrade det kodifierades genom rådets direktiv 2008/55/EG av den 26 maj 2008 om ömsesidigt bistånd för indrivning av fordringar som har avseende på vissa avgifter, tullar, skatter och andra åtgärder (4).
(3)
Trots att dessa bestämmelser var ett första steg mot förbättrade indrivningsförfaranden i unionen genom en tillnärmning av tillämpliga nationella bestämmelser har de emellertid visat sig vara otillräckliga för att tillgodose den inre marknadens krav så som den har utvecklats under de senaste 30 åren.
(4)
För att bättre slå vakt om medlemsstaternas ekonomiska intressen och den inre marknadens neutralitet är det nödvändigt att utvidga tillämpningsområdet för det ömsesidiga biståndet för indrivning till att även omfatta fordringar som avser skatter och avgifter som ännu inte omfattas av det ömsesidiga biståndet för indrivning, samtidigt som det för att kunna hantera det ökande antalet framställningar om bistånd och för att nå ett bättre resultat är det nödvändigt att effektivisera och förenkla tillämpningen av biståndet i praktiken. För att uppfylla dessa mål är det nödvändigt med omfattande anpassningar och enbart en ändring av det befintliga direktivet 2008/55/EG är inte tillräckligt. Detta bör därför upphävas och ersättas med en ny rättsakt som bygger på resultatet av direktiv 2008/55/EG, men som innehåller bestämmelser om tydligare och exaktare regler, då så är nödvändigt.
(5)
Genom tydligare regler skulle ett utökat informationsutbyte främjas mellan medlemsstaterna. De skulle även säkerställa att alla juridiska och fysiska personer i unionen omfattas, med beaktande av det hela tiden växande antalet juridiska konstruktioner, som inte bara omfattar traditionella konstruktioner som truster och stiftelser, utan även nya instrument som skattebetalare i medlemsstaterna kan inrätta. De skulle vidare göra det möjligt att beakta alla de former som de offentliga myndigheternas fordringar avseende skatter, tullar, avgifter, återbetalningar och interventioner kan ha, inklusive alla penningfordringar mot den berörda skattepliktiga personen eller mot en tredje part som ersätter den ursprungliga fordran. Tydligare bestämmelser är främst nödvändiga för att tydligare definiera alla berörda parters rättigheter och skyldigheter.
(6)
Detta direktiv bör inte påverka medlemsstaternas befogenhet att fastställa vilka indrivningsmetoder som ska förekomma i deras inhemska lagstiftning. Det är emellertid nödvändigt att säkerställa att varken skillnaderna mellan nationella lagstiftningar eller bristen på samordning mellan behöriga myndigheter förhindrar ett väl fungerande system för ömsesidigt bistånd enligt detta direktiv.
(7)
Det ömsesidiga biståndet kan bestå av följande: den anmodade myndigheten kan till den sökande myndigheten lämna de upplysningar som den senare behöver för att driva in fordringar som har uppstått i den sökande medlemsstaten samt delge gäldenären alla handlingar som gäller dessa fordringar och som har sitt ursprung i den sökande medlemsstaten. Den anmodade myndigheten kan även på begäran av den sökande myndigheten driva in de fordringar som har uppstått i den sökande medlemsstaten eller vidta säkerhetsåtgärder för att säkerställa indrivningen av dessa fordringar.
(8)
Antagande av ett enhetligt dokument som medger verkställighet i den anmodade medlemsstaten, liksom antagande av ett enhetligt standardformulär för delgivning av handlingar och beslut som gäller fordran, bör lösa problemen med erkännande och översättning av handlingar från en annan medlemsstat, vilka är en viktig orsak till de nuvarande biståndsbestämmelsernas ineffektivitet.
(9)
En rättslig grund för utbyte av upplysningar utan föregående begäran om en viss återbetalning av skatt bör upprättas. Av effektivitetsskäl bör det bli möjligt för skattetjänstemän i en medlemsstat att närvara eller medverka i administrativa utredningar i en annan medlemsstat. Ett mer direkt utbyte av upplysningar mellan förvaltningarna bör också föreskrivas för att påskynda och effektivisera biståndet.
(10)
Mot bakgrund av den ökade rörligheten på den inre marknaden och de begränsningar som införts genom fördraget eller annan lagstiftning beträffande de garantier som kan krävas av skattebetalare som inte är etablerade på det nationella territoriet, bör möjligheterna att begära indrivning eller säkerhetsåtgärder i en annan medlemsstat utvidgas. Eftersom en fordrans ålder är en avgörande faktor bör det vara möjligt för medlemsstaterna att begära ömsesidigt bistånd, även om inte alla inhemska indrivningsmetoder till fullo har uttömts, bland annat om tillämpningen av sådana förfaranden i den begärande medlemsstaten skulle medföra orimliga svårigheter.
(11)
En allmän skyldighet att översända begäran och handlingar i digitalt format och via ett elektroniskt nät samt noggranna bestämmelser om språk för begäran och handlingar bör göra det möjligt för medlemsstater att enklare och snabbare efterkomma begäran.
(12)
I samband med indrivningsförfarandet i den anmodade medlemsstaten kan den berörda personen bestrida fordran, delgivningen från myndigheterna i den begärande medlemsstaten eller det dokument som medger verkställighet. I sådana fall bör det föreskrivas att den berörda personen ska begära prövning vid behörig instans i den sökande medlemsstaten och att den anmodade myndigheten, såvida inte den sökande myndigheten begär annat, ska avbryta eventuella verkställighetsåtgärder som den inlett till dess att den sökande medlemsstatens behöriga myndighet har fattat ett beslut.
(13)
För att uppmuntra medlemsstaterna att avsätta tillräckliga resurser för indrivning av andra medlemsstaters fordringar bör den anmodade medlemsstaten ha möjlighet att ta ut kostnader relaterade till indrivningen av gäldenären.
(14)
Effektivitet skulle bäst kunna uppnås om den anmodade myndigheten, när den verkställer en begäran om bistånd, kan använda sig av de befogenheter den har enligt den nationella lagstiftning som gäller för fordringar på samma eller liknande skatter eller avgifter. I avsaknad av en liknande skatt eller avgift är det lämpligaste förfarandet det förfarande som föreskrivs i den anmodade medlemsstatens lagstiftning om fordringar avseende inkomstskatt. Denna användning av den nationella lagstiftningen bör i allmänhet inte tillämpas på den förmånsrätt som beviljats fordringar som uppkommit i den anmodade medlemsstaten. Det bör dock vara möjligt att utvidga förmånsrätten till fordringar från andra medlemsstater på grundval av en överenskommelse mellan de berörda medlemsstaterna.
(15)
När det gäller preskriptionstid är det nödvändigt att förenkla de gällande reglerna genom att föreskriva att den gällande lagstiftningen i den anmodade medlemsstaten i allmänhet reglerar hur preskriptionstider kan skjutas upp, avbrytas eller förlängas, med undantag för om det inte är möjligt att skjuta upp, avbryta eller förlänga preskriptionstiden enligt den gällande lagstiftningen i den staten.
(16)
Effektiviteten kräver att upplysningar som lämnats inom ramen för det ömsesidiga biståndet får användas i den medlemsstat som erhåller upplysningar för andra ändamål än de som anges i detta direktiv, om detta är tillåtet enligt den nationella lagstiftningen i både den medlemsstat som tillhandahåller upplysningarna och den medlemsstat som erhåller upplysningarna.
(17)
Detta direktiv bör inte hindra fullgörandet av skyldigheter till följd av bilaterala eller multilaterala överenskommelser eller uppgörelser om att lämna ett vidare bistånd.
(18)
De åtgärder som är nödvändiga för att genomföra detta direktiv bör antas i enlighet med rådets beslut 1999/468/EG av den 28 juni 1999 om de förfaranden som skall tillämpas vid utövandet av kommissionens genomförandebefogenheter (5).
(19)
I enlighet med punkt 34 i det interinstitutionella avtalet om bättre lagstiftning uppmuntras medlemsstaterna att för egen del och i unionens intresse upprätta egna tabeller som så långt det är möjligt visar överensstämmelsen mellan detta direktiv och införlivandeåtgärderna samt att offentliggöra dessa tabeller.
(20)
Eftersom målen för detta direktiv, nämligen att föreskriva ett enhetligt system för bistånd för indrivning på den inre marknaden, inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna och de därför, på grund av den enhetlighet, ändamålsenlighet och effektivitet som krävs, bättre kan uppnås på unionsnivå, kan unionen vidta åtgärder i enlighet med subsidiaritetsprincipen i artikel 5 i fördraget. I enlighet med proportionalitetsprincipen i samma artikel går detta direktiv inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå dessa mål.
(21)
Detta direktiv står i överensstämmelse med de grundläggande rättigheter och principer som erkänns särskilt i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.
HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.
KAPITEL I
ALLMÄNNA BESTÄMMELSER
Artikel 1
Syfte
Detta direktiv fastställer de bestämmelser enligt vilka medlemsstaterna ska ge bistånd för indrivning i en medlemsstat av de fordringar som avses i artikel 2 och som uppstår i en annan medlemsstat.
Artikel 2
Tillämpningsområde
1. Detta direktiv ska gälla för fordringar som avser
a)
alla skatter och avgifter som tas ut av en medlemsstat eller på en medlemsstats vägnar eller av dess territoriella eller administrativa enheter, inbegripet de lokala myndigheterna, eller på deras vägnar eller på unionens vägnar,
b)
återbetalning, intervention och andra åtgärder som ingår i systemet för hel- eller delfinansiering från Europeiska garantifonden för jordbruket och Europeiska jordbruksfonden för landsbygdsutveckling, inbegripet de belopp som ska uppbäras i samband med dessa åtgärder,
c)
avgifter och andra pålagor inom ramen för den gemensamma organisationen av marknaden för socker.
2. Tillämpningsområdet för detta direktiv ska även omfatta
a)
administrativa påföljder, böter, avgifter och tilläggsavgifter som avser fordringar för vilka ömsesidigt bistånd kan begäras i enlighet med punkt 1 och som tagits ut av de förvaltningsmyndigheter som är behöriga att ta ut de berörda skatterna eller avgifterna, eller genomföra administrativa utredningar som rör dem, eller som bekräftats av administrativa eller rättsliga organ på begäran av dessa förvaltningsmyndigheter,
b)
avgifter för intyg och liknande handlingar som utfärdas i samband med administrativa förfaranden som avser skatter eller avgifter,
c)
räntor och kostnader som avser de fordringar för vilka ömsesidigt bistånd kan begäras i enlighet med punkt 1 eller led a eller b i den här punkten.
3. Detta direktiv ska inte gälla för
a)
obligatoriska socialavgifter som ska betalas till en medlemsstat eller en medlemsstats territoriella enheter, eller till offentligrättsliga socialförsäkringsinstitutioner,
b)
avgifter som inte avses i punkt 2,
c)
avgifter av avtalsmässig karaktär, t.ex. betalning för allmännyttiga tjänster,
d)
straffrättsliga påföljder som utdöms på grundval av allmänt åtal eller andra straffrättsliga påföljder som inte omfattas av punkt 2 a.
Artikel 3
Definitioner
I detta direktiv gäller följande definitioner:
a) sökande myndighet: ett centralt kontaktkontor, ett kontaktkontor eller ett kontaktorgan i en medlemsstat som begär bistånd som avser en fordran enligt artikel 2.
b) anmodad myndighet: ett centralt kontaktkontor, ett kontaktkontor eller ett kontaktorgan i en medlemsstat som tar emot en begäran om bistånd.
c) person:
i)
en fysisk person,
ii)
en juridisk person,
iii)
om gällande lagstiftning medger det, en sammanslutning av personer som har befogenhet att utföra rättshandlingar men som inte har en juridisk persons rättsställning, eller
iv)
varje annan juridisk konstruktion, oavsett slag eller form, och oavsett om den har status som juridisk person eller ej, som äger eller förvaltar tillgångar som, inklusive inkomster som härrör därifrån, omfattas av en skatt som täcks av detta direktiv.
d) på elektronisk väg: med hjälp av elektronisk utrustning för behandling, inbegripet digital signalkomprimering, och lagring av information, via kabel, radio, optisk teknik eller andra elektromagnetiska medel.
e) CCN-nätet: den gemensamma plattform, som bygger på Gemensamma kommunikationsnätet (CCN), vilken unionen har utformat för att säkerställa all överföring på elektronisk väg mellan behöriga myndigheter på området för tull och beskattning.
Artikel 4
Organisation
1. Varje medlemsstat ska senast den 20 maj 2010 informera kommissionen om den eller de myndigheter som är behöriga för tillämpningen av detta direktiv (nedan kallad den behöriga myndigheten) och ska utan dröjsmål underrätta kommissionen om eventuella ändringar.
Kommissionen ska göra informationen tillgänglig för övriga medlemsstater och offentliggöra en förteckning över medlemsstaternas behöriga myndigheter i Europeiska unionens officiella tidning.
2. Den behöriga myndigheten ska utse ett centralt kontaktkontor, vilket ska ha huvudansvaret för kontakter med andra medlemsstater när det gäller ömsesidigt bistånd som omfattas av detta direktiv.
Det centrala kontaktkontoret får även utses till att ansvara för kontakterna med kommissionen.
3. Den behöriga myndigheten i varje medlemsstat får utse kontaktkontor som ska ansvara för kontakterna med andra medlemsstater i fråga om ömsesidigt bistånd som gäller en eller flera specifika typer eller kategorier av de skatter och avgifter som avses i artikel 2.
4. Den behöriga myndigheten i varje medlemsstat får utse andra kontor än det centrala kontaktkontoret eller kontaktkontoren till kontaktorgan. Kontaktorganen ska begära eller bevilja ömsesidigt bistånd enligt detta direktiv inom ramen för sin särskilda territoriella eller operativa behörighet.
5. Om ett kontaktkontor eller ett kontaktorgan tar emot en begäran om ömsesidigt bistånd som kräver att det agerar utom ramen för den behörighet som tilldelats det ska det utan dröjsmål överlämna denna begäran till det behöriga kontoret eller organet, om detta är känt, eller till det centrala kontaktkontoret, och underrätta den begärande myndigheten.
6. Den behöriga myndigheten i varje medlemsstat ska informera kommissionen om sitt centrala kontaktkontor och alla kontaktkontor eller kontaktorgan som den har utsett. Kommissionen ska göra denna information tillgänglig för medlemsstaterna.
7. Varje kontakt ska tas av det centrala kontaktkontoret eller på dess vägnar eller, från fall till fall, med dess samtycke, och det centrala kontaktkontoret ska säkerställa en effektiv kommunikation.
KAPITEL II
UTBYTE AV UPPLYSNINGAR
Artikel 5
Begäran om upplysningar
1. På begäran av den sökande myndigheten ska den anmodade myndigheten tillhandahålla alla upplysningar som kan förutses vara relevanta för den sökande myndigheten vid indrivningen av dess fordringar enligt artikel 2.
I syfte att tillhandahålla dessa upplysningar ska den anmodade myndigheten se till att de administrativa utredningar genomförs som krävs för att erhålla dem.
2. Den anmodade myndigheten ska inte vara skyldig att tillhandahålla upplysningar
a)
som den inte skulle kunna erhålla för att driva in liknande fordringar som uppstår i den anmodade medlemsstaten,
b)
som skulle avslöja affärs- och industrihemligheter eller yrkeshemligheter,
c)
som om de yppas skulle kunna vara till skada för säkerheten eller strida mot allmän ordning i den anmodade medlemsstaten.
3. Under inga omständigheter får punkt 2 tolkas så att den tillåter en medlemsstats anmodade myndighet att vägra att lämna upplysningar enbart på grund av att dessa upplysningar innehas av en bank, ett annat finansinstitut, en förvaltare eller en person som agerar i egenskap av ombud eller förvaltare, eller på grund av att upplysningarna rör ägarintressen i en person.
4. Den anmodade myndigheten ska underrätta den sökande myndigheten om skälen till att den inte efterkommer en begäran om upplysningar.
Artikel 6
Utbyte av upplysningar utan föregående begäran
Om en återbetalning av skatter eller avgifter, utom mervärdesskatt, hänför sig till en person som är etablerad eller som har hemvist i en annan medlemsstat, får den medlemsstat från vilken återbetalningen ska ske underrätta etablerings- eller hemvistmedlemsstaten om den kommande återbetalningen.
Artikel 7
Närvaro vid myndigheter och medverkan i administrativa utredningar
1. I syfte att främja det ömsesidiga bistånd som föreskrivs i detta direktiv får tjänstemän som bemyndigats av den sökande myndigheten, efter överenskommelse mellan den sökande myndigheten och den anmodade myndigheten och i enlighet med de bestämmelser som den anmodade myndigheten fastställt,
a)
närvara på de kontor där förvaltningsmyndigheterna i den anmodade medlemsstaten utför sina arbetsuppgifter,
b)
närvara vid de administrativa utredningar som utförs på den anmodade medlemsstatens territorium,
c)
bistå de behöriga tjänstemännen i den anmodade medlemsstaten under domstolsförfaranden i den medlemsstaten.
2. Om det är tillåtet enligt den gällande lagstiftningen i den anmodade medlemsstaten kan det i den överenskommelse som avses i punkt 1 b föreskrivas att tjänstemän från den begärande medlemsstaten får höra enskilda personer och granska handlingar.
3. De tjänstemän som av den sökande myndigheten har bemyndigats att tillämpa de möjligheter som punkterna 1 och 2 erbjuder ska alltid kunna visa upp ett skriftligt tillstånd som anger deras identitet och befattning.
KAPITEL III
BISTÅND FÖR DELGIVNING AV HANDLINGAR
Artikel 8
Begäran om delgivning av vissa handlingar rörande fordringar
1. Den anmodade myndigheten ska på begäran av den sökande myndigheten delge mottagaren alla handlingar, inbegripet de som är av juridisk karaktär, från den sökande medlemsstaten vilka rör en fordran enligt artikel 2 eller indrivning av en sådan.
Begäran om delgivning ska åtföljas av ett standardformulär med åtminstone följande uppgifter:
a)
Namn, adress och andra uppgifter som är relevanta för identifiering av mottagaren.
b)
Syftet med delgivningen och den tidsfrist inom vilken delgivningen ska utföras.
c)
En beskrivning av den bifogade handlingen samt den berörda fordrans art och belopp.
d)
Namn, adress och andra kontaktuppgifter avseende
i)
det kontor som är ansvarigt för den bifogade handlingen och, om detta inte är detsamma,
ii)
det kontor som kan lämna ytterligare upplysningar om den delgivna handlingen eller om möjligheterna att bestrida betalningsskyldigheten.
2. Den sökande myndigheten ska begära delgivning enligt denna artikel endast när den inte kan utföra delgivningen i enlighet med gällande bestämmelser för delgivning av den berörda handlingen i den sökande medlemsstaten, eller när sådan delgivning skulle medföra orimliga svårigheter.
3. Den anmodade myndigheten ska omedelbart underrätta den sökande myndigheten om de åtgärder som vidtagits med anledning av dess begäran om delgivning, särskilt om vilket datum handlingen delgavs mottagaren.
Artikel 9
Delgivningssätt
1. Den anmodade myndigheten ska säkerställa att delgivning i den anmodade medlemsstaten utförs i enlighet med den anmodade medlemsstatens gällande nationella lagstiftning, förordningar och administrativa praxis.
2. Punkt 1 ska inte påverka annan typ av delgivning som genomförts av en behörig myndighet i den sökande medlemsstaten i enlighet med de bestämmelser som gäller i den medlemsstaten.
En behörig myndighet etablerad i den sökande medlemsstaten får delge alla handlingar direkt med rekommenderad post eller på elektronisk väg till en person som befinner sig på en annan medlemsstats territorium.
KAPITEL IV
INDRIVNING ELLER SÄKERHETSÅTGÄRDER
Artikel 10
Begäran om indrivning
1. Den anmodade myndigheten ska på begäran av den sökande myndigheten driva in fordringar som omfattas av ett dokument som medger verkställighet i den sökande medlemsstaten.
2. Så snart den sökande myndigheten erhåller relevanta upplysningar om det ärende som ligger till grund för begäran om indrivning ska den vidarebefordra dessa till den anmodade myndigheten.
Artikel 11
Villkor för en begäran om indrivning
1. Den sökande myndigheten får inte begära indrivning om och så länge som fordran och/eller det dokument som medger dess verkställighet i den sökande medlemsstaten bestrids i den medlemsstaten, med undantag för de fall då artikel 14.4 tredje stycket tillämpas.
2. Innan den sökande myndigheten begär indrivning ska de lämpliga indrivningsförfaranden som finns i den sökande medlemsstaten tillämpas, utom i följande fall:
a)
Om det är uppenbart att det inte finns några tillgångar för indrivning i den sökande medlemsstaten eller att dessa förfaranden inte kommer att leda till att hela beloppet betalas, och den sökande myndigheten har särskilda upplysningar som visar att den berörda personen har tillgångar i den anmodade medlemstaten.
b)
Om tillämpningen av sådana förfaranden i den sökande medlemsstaten skulle medföra orimliga svårigheter.
Artikel 12
Dokument som medger verkställighet i den anmodade medlemsstaten och andra bifogade handlingar
1. En begäran om indrivning ska åtföljas av ett enhetligt dokument som medger verkställighet i den anmodade medlemsstaten.
Detta enhetliga dokument som medger verkställighet i den anmodade medlemsstaten ska motsvara huvudinnehållet i det ursprungliga dokument som medger verkställighet och utgöra den enda grundvalen för indrivningen och de säkerhetsåtgärder som vidtas i den anmodade medlemsstaten. Det ska inte bli föremål för någon form av åtgärd för erkännande, komplettering eller ersättande i den medlemsstaten.
Det enhetliga dokument som medger verkställighet ska innehålla åtminstone följande information:
a)
Uppgifter som är relevanta för identifiering av det ursprungliga dokumentet som medger verkställighet, en beskrivning av fordran, inbegripet dess art, vilken period den omfattar, eventuella datum av betydelse för verkställighetsförfarandet samt fordrans storlek och dess olika delar såsom kapital, upplupen ränta m.m.
b)
Namn och andra uppgifter som är relevanta för identifiering av gäldenären.
c)
Namn, adress och andra kontaktuppgifter avseende
i)
det kontor som är ansvarigt för fastställandet av fordran och, om detta inte är detsamma,
ii)
det kontor som kan lämna ytterligare upplysningar om fordran eller möjligheterna att bestrida betalningsskyldigheten.
2. En begäran om indrivning av en fordran får åtföljas av andra handlingar som avser fordran och som utfärdats i den sökande medlemsstaten.
Artikel 13
Verkställighet av begäran om indrivning
1. När det gäller indrivningen i den anmodade medlemsstaten ska varje fordran för vilken indrivning begärts behandlas som om den var den anmodade medlemsstatens fordran, om inte annat föreskrivs i detta direktiv. Den anmodade myndigheten ska utnyttja sina befogenheter och förfaranden enligt den anmodade medlemsstatens lagar, förordningar eller administrative bestämmelser för fordringar som avser samma eller, i avsaknad av detta, en liknande skatt eller avgift, om inte annat föreskrivs i detta direktiv.
Om den anmodade myndigheten anser att samma eller liknande skatter eller avgifter inte tas ut på dess territorium ska den utnyttja sina befogenheter och förfaranden enligt den anmodade medlemsstatens lagar, förordningar eller administrative bestämmelser för fordringar som avser inkomstskatt, om inte annat föreskrivs i detta direktiv.
Den anmodade medlemsstaten ska inte vara skyldig att bevilja andra medlemsstaters fordringar den förmånsrätt som ges liknande fordringar som uppkommer i den medlemsstaten, om inte annat har överenskommits mellan de berörda medlemsstaterna eller föreskrivs i den anmodade medlemsstatens lagstiftning. En medlemsstat som beviljar förmånsrätt för en annan medlemsstats fordringar får inte vägra att bevilja samma förmånsrätt för andra medlemsstaters samma eller liknande fordringar, på samma villkor.
Den anmodade medlemsstaten ska driva in fordran i den egna valutan.
2. Den anmodade myndigheten ska snarast underrätta den sökande myndigheten om eventuella åtgärder som vidtagits med anledning av begäran om indrivning.
3. Från den dag då begäran om indrivning tas emot ska den anmodade myndigheten ta ut ränta för sen betalning i enlighet med den anmodade medlemsstatens gällande lagar, förordningar och administrativa bestämmelser.
4. Den anmodade myndigheten får, om den anmodade medlemsstatens gällande lagar, förordningar eller administrativa bestämmelser så medger, bevilja gäldenären betalningsuppskov eller godkänna ett avbetalningsförfarande och ta ut ränta för detta. Den ska därefter informera den sökande myndigheten om varje sådant beslut.
5. Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 20.1 ska den anmodade myndigheten till den sökande myndigheten överföra det fordringsbelopp som den har drivit in samt den ränta som avses i punkterna 3 och 4 i den här artikeln.
Artikel 14
Tvister
1. Tvister avseende fordran, det ursprungliga dokument som medger verkställighet i den sökande medlemsstaten eller det enhetliga dokument som medger verkställighet i den anmodade medlemsstaten och tvister avseende giltigheten av en delgivning som gjorts av en behörig myndighet i den sökande medlemsstaten ska prövas av den sökande medlemsstatens behöriga instanser. Om fordran, det ursprungliga dokument som medger verkställighet i den sökande medlemsstaten eller det enhetliga dokument som medger verkställighet i den anmodade medlemsstaten i samband med indrivning bestrids av en berörd part ska den anmodade myndigheten informera den berörda parten om att eventuell talan ska väckas vid behörig instans i den sökande medlemsstaten i enlighet med den lagstiftning som gäller där.
2. Tvister som rör verkställighetsåtgärder som vidtagits i den anmodade medlemsstaten eller giltigheten av en delgivning som utförts av en behörig myndighet i den anmodade medlemsstaten ska prövas av den behöriga instansen i den medlemsstaten i enlighet med dess lagar och förordningar.
3. Om ett sådant ärende som avses i punkt 1 har förts inför den behöriga instansen i den sökande medlemsstaten ska den sökande myndigheten underrätta den anmodade myndigheten om detta och meddela vilka delar av fordran som inte bestrids.
4. Så snart den anmodade myndigheten har erhållit de upplysningar som avses i punkt 3, antingen från den sökande myndigheten eller från den berörda parten, ska den skjuta upp verkställandet av den del av fordran som bestrids, i avvaktan på det beslut som den behöriga instansen fattar i detta ärende, såvida inte den sökande myndigheten begär något annat enligt tredje stycket i den här punkten.
På begäran av den sökande myndigheten, eller om den anmodade myndigheten annars bedömer det nödvändigt, och utan att det påverkar tillämpningen av artikel 16, får den anmodade myndigheten vidta säkerhetsåtgärder för att säkerställa indrivningen, om gällande lagar eller förordningar i den anmodade medlemsstaten medger ett sådant förfarande.
Den sökande myndigheten får i enlighet med gällande lagar, förordningar och administrativ praxis i den sökande medlemsstaten be den anmodade myndigheten att driva in en fordran som bestrids eller en bestridd del av en fordran om gällande lagar, förordningar och administrativ praxis i den anmodade medlemsstaten tillåter en sådan åtgärd. En sådan begäran ska vara motiverad. Om ärendet senare avgörs till gäldenärens fördel ska den sökande myndigheten ansvara för återbetalningen av hela det indrivna beloppet och eventuell ersättning som följer av gällande lagstiftning i den anmodade medlemsstaten.
Om ett förfarande för ömsesidig överenskommelse har inletts av den sökande eller den anmodade medlemsstatens behöriga myndigheter och om resultatet av förfarandet kan påverka fordran med avseende på vilken bistånd har begärts ska indrivningsåtgärderna skjutas upp eller stoppas till dess att det förfarandet har avslutats, såvida det inte rör ett fall med omedelbar brådska på grund av bedrägeri eller insolvens. Om indrivningsåtgärderna skjuts upp eller stoppas ska andra stycket tillämpas.
Artikel 15
Ändring eller återkallelse av begäran om bistånd för indrivning
1. Den sökande myndigheten ska omedelbart underrätta den anmodade myndigheten om eventuell senare ändring eller återkallelse av dess begäran om indrivning och ange skälen för denna ändring eller detta tillbakadragande.
2. Om ändringen av begäran orsakats av ett beslut av den behöriga instans som avses i artikel 14.1 ska den sökande myndigheten översända detta beslut tillsammans med ett reviderat enhetligt dokument som medger verkställighet i den anmodade medlemsstaten. Den anmodade myndigheten ska därefter fortsätta med ytterligare indrivningsåtgärder på grundval av det reviderade dokumentet.
Den indrivning eller de säkerhetsåtgärder som redan vidtagits på grundval av det ursprungliga enhetliga dokument som medger verkställighet i den anmodade medlemsstaten kan fortsätta på grundval av det reviderade dokumentet, såvida inte ändringen av begäran beror på att det ursprungliga dokument som medgav verkställighet i den sökande medlemsstaten eller det ursprungliga enhetliga dokument som medgav verkställighet i den anmodade staten förklarats ogiltigt.
Artiklarna 12 och 14 är tillämpliga med avseende på det reviderade dokumentet.
Artikel 16
Begäran om säkerhetsåtgärder
1. På begäran av den sökande myndigheten ska den anmodade myndigheten vidta säkerhetsåtgärder, ifall detta är tillåtet enligt dess nationella lagstiftning och är i överensstämmelse med dess administrativa praxis, för att säkerställa indrivning om en fordran eller det dokument som möjliggör verkställighet i den sökande medlemsstaten är bestridd när begäran görs eller om fordran ännu inte är föremål för ett dokument som medger verkställighet i den sökande medlemsstaten, om säkerhetsåtgärder också är möjliga i en liknande situation enligt nationell lagstiftning och administrativ praxis i den sökande medlemsstaten.
Den handling som utfärdats för att medge säkerhetsåtgärder i den sökande medlemsstaten, och som avser den fordran för vilken ömsesidigt bistånd begärs ska, i förekommande fall, bifogas begäran om säkerhetsåtgärder i den anmodade medlemsstaten. Denna handling ska inte bli föremål för någon åtgärd för erkännande, komplettering eller ersättande i den anmodade medlemsstaten.
2. Begäran om säkerhetsåtgärder får åtföljas av andra handlingar som avser fordran och som utfärdats i den begärande medlemsstaten.
Artikel 17
Regler som gäller för begäran om säkerhetsåtgärder
I syfte att genomföra artikel 16 ska artiklarna 10.2, 13.1, 13.2, 14 och 15 gälla i tillämpliga delar.
Artikel 18
Begränsningar av den anmodade myndighetens skyldigheter
1. Den anmodade myndigheten ska inte vara skyldig att bevilja bistånd enligt artiklarna 10-16 om indrivningen av fordran på grund av gäldenärens situation skulle förorsaka allvarliga ekonomiska eller sociala svårigheter i den anmodade medlemsstaten, om gällande lagar, förordningar och administrativ praxis i den medlemsstaten tillåter ett sådant undantag för nationella fordringar.
2. Den anmodade myndigheten ska inte vara skyldig att bevilja det bistånd som avses i artiklarna 5 och 7-16 om den ursprungliga begäran om bistånd enligt artikel 5, 7, 8, 10 eller 16 görs för fordringar som är äldre än fem år, beräknat från den dag då fordran skulle ha betalats i den sökande medlemsstaten till den dag den ursprungliga begäran om bistånd gjordes.
Om emellertid en fordran eller det ursprungliga dokument som medger verkställighet i den sökande medlemsstaten bestrids, ska femårsperioden anses börja den dag då det i den sökande medlemsstaten fastställs att fordran eller dokumentet som medger verkställighet inte längre får bestridas.
Dessutom ska femårsperioden anses börja den dag då hela betalningsfristen löper ut, i de fall de behöriga myndigheterna i den sökande medlemsstaten beviljar betalningsuppskov eller en avbetalningsplan.
I dessa fall ska den anmodade myndigheten dock inte vara skyldig att bevilja bistånd vad avser fordringar som är äldre än tio år, beräknat från den dag då fordran skulle ha betalats i den sökande medlemsstaten.
3. En medlemsstat ska inte vara skyldig att bevilja bistånd om det totala beloppet på de fordringar som omfattas av detta direktiv och för vilka bistånd begärs är mindre än 1 500 EUR.
4. Den anmodade myndigheten ska underrätta den sökande myndigheten om sina skäl till att inte efterkomma dess begäran om bistånd.
Artikel 19
Preskriptionsfrågor
1. Frågor avseende preskription ska uteslutande regleras av gällande lagstiftning i den sökande medlemsstaten.
2. När det gäller att skjuta upp, avbryta eller förlänga preskriptionstider ska alla åtgärder som vidtas av den anmodade myndigheten, eller på dennas vägnar, för att driva in fordringar till följd av en begäran om bistånd som leder till att preskriptionstiden skjuts upp, avbryts eller förlängs i enlighet med gällande lagstiftning i den anmodade medlemsstaten, anses ha samma verkan i den sökande medlemsstaten, under förutsättning att motsvarande verkan föreskrivs enligt gällande lagstiftning i den sökande medlemsstaten.
Om det inte är möjligt att skjuta upp, avbryta eller förlänga preskriptionstiden enligt gällande lagstiftning i den anmodade medlemsstaten ska alla åtgärder som vidtas av den anmodade myndigheten, eller på dennas vägnar, för att driva in fordringar till följd av en begäran om bistånd som, om de hade vidtagits av den sökande myndigheten eller på dennas vägnar i dess medlemsstat, skulle ha lett till att preskriptionstiden uppsköts, avbröts eller förlängdes i enlighet med gällande lagstiftning i den sökande medlemsstaten, anses ha vidtagits i den senare medlemsstaten vad gäller denna verkan.
Första och andra styckena ska inte påverka den sökande medlemsstatens behöriga myndigheters rätt att vidta åtgärder för att skjuta upp, avbryta eller förlänga preskriptionstiden i enlighet med gällande lagstiftning i den medlemsstaten.
3. Den sökande myndigheten och den anmodade myndigheten ska informera varandra om eventuella åtgärder som avbryter, skjuter upp eller förlänger preskriptionstiden för den fordran för vilken indrivning eller säkerhetsåtgärder begärts, eller som skulle kunna få denna verkan.
Artikel 20
Kostnader
1. Utöver de belopp som avses i artikel 13.5 ska den anmodade myndigheten eftersträva att från den berörda personen driva in och behålla alla kostnader den ådrar sig i samband med indrivningen, i enlighet med den anmodade medlemsstatens lagar och förordningar.
2. Medlemsstaterna ska ömsesidigt avstå från alla krav på ersättning för de kostnader som uppstått genom det ömsesidiga bistånd de ger varandra vid tillämpningen av detta direktiv.
När indrivning innebär ett särskilt problem, är förbunden med mycket stora kostnader eller avser organiserad brottslighet, får den sökande och den anmodade myndigheten emellertid komma överens om ersättning som är anpassad till det enskilda fallet.
3. Trots vad som sägs i punkt 2 ska den sökande medlemsstaten förbli betalningsskyldig gentemot den anmodade medlemsstaten för alla kostnader eller förluster som uppstår på grund av åtgärder som bedöms vara ogrundade, antingen vad gäller fordrans riktighet, eller giltigheten hos det dokument som medger verkställighet och/eller säkerhetsåtgärder och som utfärdats av den sökande myndigheten.
KAPITEL V
ALLMÄNNA BESTÄMMELSER FÖR ALLA TYPER AV BEGÄRAN OM BISTÅND
Artikel 21
Standardformulär och kommunikationsmedel
1. En begäran om upplysningar enligt artikel 5.1, en begäran om delgivning enligt artikel 8.1, en begäran om indrivning enligt artikel 10.1 eller en begäran om säkerhetsåtgärder enligt artikel 16.1 ska skickas på elektronisk väg med hjälp av ett standardformulär, såvida detta inte är ogenomförbart av tekniska skäl. Dessa formulär ska också i möjligaste mån användas för alla andra meddelanden som rör begäran.
Det enhetliga dokument som medger verkställighet i den anmodade medlemsstaten, det dokument som medger säkerhetsåtgärder i den sökande medlemsstaten och övriga handlingar enligt artiklarna 12 och 16 ska också skickas elektroniskt, såvida detta inte är ogenomförbart av tekniska skäl.
I tillämpliga fall kan standardformulären åtföljas av rapporter, förklaringar och eventuella andra handlingar, eller bestyrkta kopior av eller utdrag ur dessa, vilka också ska skickas elektroniskt, såvida detta inte är ogenomförbart av tekniska skäl.
Standardformulär och elektronisk kommunikation får också användas för utbyte av upplysningar i enlighet med artikel 6.
2. Punkt 1 ska inte gälla de upplysningar och den dokumentation som erhålls genom närvaro vid myndigheter i en annan medlemsstat eller genom deltagande i administrativa utredningar i en annan medlemsstat i enlighet med artikel 7.
3. Om kommunikationen inte sker på elektronisk väg eller genom användning av standardformulär ska detta inte påverka giltigheten av de erhållna upplysningarna eller av de åtgärder som vidtas för att efterkomma en begäran om bistånd.
Artikel 22
Språkbestämmelser
1. Varje begäran om bistånd, standardformulär för delgivning och enhetliga dokument som medger verkställighet i den anmodade medlemsstaten ska översändas på eller åtföljas av en översättning till det officiella språket, eller ett av de officiella språken, i den anmodade medlemsstaten. Det faktum att vissa delar av dessa är skrivna på ett annat språk än det officiella språket eller ett av de officiella språken i den anmodade medlemsstaten ska inte påverka deras giltighet eller giltigheten av förfarandet om detta andra språk är ett språk som de berörda medlemsstaterna har enats om.
2. Handlingar för vilka delgivning begärs i enlighet med artikel 8 får skickas till den anmodade myndigheten på ett officiellt språk i den sökande medlemsstaten.
3. Om en begäran åtföljs av andra handlingar än de som avses i punkterna 1 och 2 får den anmodade myndigheten vid behov begära att den sökande myndigheten översätter dessa handlingar till det officiella språket, eller ett av de officiella språken, i den anmodade medlemsstaten, eller till ett annat språk som de berörda medlemsstaterna enas om bilateralt.
Artikel 23
Utlämnande av uppgifter och dokument
1. Alla upplysningar, oavsett form, som tillhandahålls vid tillämpning av detta direktiv ska omfattas av sekretess och åtnjuta det skydd som liknande upplysningar ges enligt den nationella lagstiftningen i den mottagande medlemsstaten.
Sådana upplysningar får användas i syfte att vidta verkställighets- eller säkerhetsåtgärder som avser fordringar som omfattas av detta direktiv. De får även användas för fastställelse och verkställighet av obligatoriska socialavgifter.
2. Personer som är vederbörligen ackrediterade av Europeiska kommissionens ackrediteringsmyndighet för säkerhet kan få tillgång till dessa upplysningar endast i den utsträckning det är nödvändigt för drift, underhåll och utveckling av CCN-nätet.
3. Den medlemsstat som tillhandahåller upplysningarna ska tillåta att de utnyttjas för andra ändamål än de som anges i punkt 1 i den medlemsstat som tar emot upplysningar, om upplysningarna får användas för liknande ändamål enligt lagstiftningen i den medlemsstat som tillhandahåller upplysningarna.
4. Om den sökande eller den anmodade myndigheten anser att upplysningar som har erhållits vid tillämpning av detta direktiv sannolikt kan vara till nytta för en tredje medlemsstat för de syften som avses i punkt 1, får den lämna dessa upplysningar till den medlemsstaten under förutsättning att detta överlämnande överensstämmer med de bestämmelser och de förfaranden som fastställs i detta direktiv. Den ska underrätta den medlemsstat från vilken uppgifterna härrör om sin avsikt att utbyta dessa uppgifter med en tredje medlemsstat. Den medlemsstat från vilken uppgifterna härrör kan motsätta sig ett sådant utbyte av uppgifter inom tio arbetsdagar från den dag som den mottog meddelandet från den medlemsstat som önskar utbyta uppgifterna.
5. Tillstånd att använda uppgifter i enlighet med punkt 3 som har tillhandahållits i enlighet med punkt 4 kan endast beviljas av den medlemsstat från vilken uppgifterna härrör.
6. Upplysningar, oavsett form, som tillhandahålls vid tillämpning av detta direktiv får åberopas eller användas som bevisning av alla myndigheter i den mottagande medlemsstaten, på samma grund som liknande upplysningar som har erhållits i den medlemsstaten.
KAPITEL VI
SLUTBESTÄMMELSER
Artikel 24
Tillämpning av andra överenskommelser om bistånd
1. Detta direktiv ska inte påverka fullgörandet av skyldigheter till följd av bilaterala eller multilaterala överenskommelser eller ordningar om att lämna ett vidare bistånd, vilket inbegriper delgivning av rättsliga eller utomrättsliga handlingar.
2. När medlemsstaterna ingår sådana bilaterala eller multilaterala överenskommelser eller ordningar i frågor som omfattas av detta direktiv, utom när det gäller enskilda fall, ska de så snart som möjligt underrätta kommissionen om detta. Kommissionen ska i sin tur underrätta de övriga medlemsstaterna.
3. När medlemsstaterna tillhandahåller ett sådant större mått av ömsesidigt bistånd i enlighet med en bilateral eller multilateral överenskommelse eller ordning kan de använda nätet för elektronisk kommunikation och de standardformulär som antagits för tillämpningen av detta direktiv.
Artikel 25
Kommittéförfarande
1. Kommissionen ska biträdas av indrivningskommittén.
2. När det hänvisas till denna punkt ska artiklarna 5 och 7 i beslut 1999/468/EG tillämpas.
Den tidsfrist som avses i artikel 5.6 i beslut 1999/468/EG ska vara tre månader.
Artikel 26
Genomförandebestämmelser
Kommissionen ska i enlighet med förfarandet i artikel 25.2 anta närmare föreskrifter för genomförandet av artiklarna 4.2, 4.3 och 4.4, 5.1, 8, 10, 12.1, 13.2, 13.3, 13.4 och 13.5, 15, 16.1 och 21.1.
I dessa föreskrifter ska åtminstone följande anges:
a)
Praktiska arrangemang för organisering av kontakterna mellan de centrala kontaktkontoren, de andra kontaktkontoren och de kontaktorgan som avses i artikel 4.2, 4.3 och 4.4 i de olika medlemsstaterna samt kontakterna med kommissionen.
b)
Med vilka kommunikationsmedel meddelanden mellan myndigheterna får sändas.
c)
Format och andra detaljer för de standardformulär som ska användas vid tillämpningen av artiklarna 5.1, 8, 10.1, 12.1 och 16.1.
d)
Föreskrifter om omräkning av de belopp som ska drivas in och överföring av belopp som drivits in.
Artikel 27
Rapportering
1. Varje medlemsstat ska senast den 31 mars varje år meddela kommissionen följande:
a)
Antalet framställningar om upplysningar, delgivning och indrivning eller säkerhetsåtgärder som den skickar till varje anmodad medlemsstat och som den tar emot från varje sökande medlemsstat per år.
b)
Beloppet på de fordringar man begär bistånd för indrivning och de belopp som drivs in.
2. Medlemsstaterna får också tillhandahålla alla andra upplysningar som kan vara av värde för utvärderingen av det ömsesidiga bistånd som lämnas enligt detta direktiv.
3. Kommissionen ska till Europaparlamentet och rådet vart femte år lämna en rapport om hur den ordning som inrättas genom detta direktiv fungerar.
Artikel 28
Införlivande
1. Medlemsstaterna ska senast den 31 december 2011 anta och offentliggöra de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv. De ska omedelbart underrätta kommissionen om detta.
De ska tillämpa dessa bestämmelser från och med den 1 januari 2012.
När en medlemsstat antar dessa bestämmelser ska de innehålla en hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de offentliggörs. Närmare föreskrifter om hur hänvisningen ska göras ska varje medlemsstat själv utfärda.
2. Medlemsstaterna ska till kommissionen överlämna texten till de centrala bestämmelser i nationell lagstiftning som de antar inom det område som omfattas av detta direktiv.
Artikel 29
Upphävande av direktiv 2008/55/EG
Direktiv 2008/55/EG ska upphöra att gälla från och med den 1 januari 2012.
Hänvisningar till det upphävda direktivet ska anses som hänvisningar till det här direktivet.
Artikel 30
Ikraftträdande
Detta direktiv träder i kraft den tjugonde dagen efter det att det har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning.
Artikel 31
Adressater
Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.
Utfärdat i Bryssel den 16 mars 2010.


Input:
KOMISJONI MÄÄRUS (EL) nr 1099/2010,
26. november 2010,
millega muudetakse määruse (EÜ) nr 669/2009 (millega rakendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 882/2004 seoses mitteloomse sööda ja toidu kõrgendatud rangusastmega ametliku kontrollimisega impordil) I lisa
(EMPs kohaldatav tekst)
EUROOPA KOMISJON,
võttes arvesse Euroopa Liidu toimimise lepingut,
võttes arvesse Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määrust (EÜ) nr 882/2004 ametlike kontrollide kohta, mida tehakse sööda- ja toidualaste õigusnormide ning loomatervishoidu ja loomade heaolu käsitlevate eeskirjade täitmise kontrollimise tagamiseks, (1) eriti selle artikli 15 lõiget 5,
ning arvestades järgmist:
(1)
Komisjoni määruses (EÜ) nr 669/2009 (2) on sätestatud selle I lisas nimetatud mitteloomse sööda ja toidu kõrgendatud rangusastmega ametlik kontrollimine impordil määruse (EÜ) nr 882/2004 I lisas loetletud territooriumidele sisenemise kohtades.
(2)
Määruse (EÜ) nr 669/2009 artikliga 2 on ette nähtud, et I lisas esitatud nimekirja tuleb ajakohastada korrapäraselt ning vähemalt kord kvartalis, võttes arvesse vähemalt selles artiklis osutatud teabeallikaid.
(3)
Toidu- ja söödaalase kiirhoiatussüsteemi (RASFF) kaudu teavitatud toiduohutusega seotud juhtumite sagedus ja asjakohasus, paljude kolmandates riikides tehtud Toidu- ja Veterinaarameti kontrollkäikude tulemused ning liikmesriikide poolt määruse (EÜ) nr 669/2009 artikli 15 kohaselt komisjonile esitatud kvartaliaruanded annavad alust arvata, et nimetatud määruse I lisas sisalduv nimekiri tuleks läbi vaadata.
(4)
Eelkõige tuleks I lisas vähendada selliste kaupade kontrollisagedust, mille osas võib ülalnimetatud teabeallikate andmetel üldiselt täheldada asjaomastele liidu õigusaktidele vastavuse paranemist, mistõttu puudub vajadus jätkata nende kontrollimist kõrgemal rangusastmel; kontrollisagedust tuleks aga suurendada selliste kaupade puhul, mille kohta ilmneb samadest teabeallikatest, et asjakohaste liidu õigusaktide eiramise tase on kõrgem, mis õigustab nende ametlikku kontrollimist kõrgemal rangusastmel.
(5)
Seepärast tuleks määrust (EÜ) nr 669/2009 vastavalt muuta.
(6)
Käesoleva määrusega ettenähtud meetmed on kooskõlas toiduahela ja loomatervishoiu alalise komitee arvamusega,
ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA MÄÄRUSE:
Artikkel 1
Määruse (EÜ) nr 669/2009 I lisa asendatakse käesoleva määruse lisaga.
Artikkel 2
Käesolev määrus jõustub 1. jaanuaril 2011.
Käesolev määrus on tervikuna siduv ja vahetult kohaldatav kõikides liikmesriikides.
Brüssel, 26. november 2010


Input:
ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 2. března 2011,
kterým se mění rozhodnutí 2008/458/ES, kterým se stanoví prováděcí pravidla k rozhodnutí Evropského parlamentu a Rady č. 575/2007/ES o zřízení Evropského návratového fondu na období 2008 až 2013 jako součásti obecného programu „Solidarita a řízení migračních toků“ pro řídicí a kontrolní systémy členských států, dále pravidla pro správní a finanční řízení a pro způsobilost výdajů na projekty spolufinancované tímto fondem
(oznámeno pod číslem K(2011) 1159)
(Pouze anglické, bulharské, české, estonské, finské, francouzské, italské, litevské, lotyšské, maďarské, maltské, německé, nizozemské, polské, portugalské, rumunské, řecké, slovenské, slovinské, španělské a švédské znění je závazné)
(2011/177/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie,
s ohledem na rozhodnutí Evropského parlamentu a Rady č. 575/2007/ES ze dne 23. května 2007 o zřízení Evropského návratového fondu na období 2008 až 2013 jako součásti obecného programu „Solidarita a řízení migračních toků“ (1), a zejména na článek 23 a čl. 35 odst. 4 uvedeného rozhodnutí,
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
S ohledem na zkušenosti získané od zahájení činnosti Evropského návratového fondu je vhodné vyjasnit povinnosti obsažené v rozhodnutí Komise 2008/458/ES (2) týkající se průhlednosti, rovného zacházení a nediskriminačního přístupu během uskutečňování projektů.
(2)
Členské státy musí podávat zprávy o provádění ročních programů. Je proto vhodné objasnit, jaké informace mají členské státy poskytovat.
(3)
Aby se snížilo správní zatížení členských států a poskytla se větší právní jistota, měla by být zjednodušena a vyjasněna pravidla pro způsobilost výdajů na akce spolufinancované Evropským návratovým fondem.
(4)
Většina změn zavedených tímto rozhodnutím by měla platit okamžitě. Protože však roční programy pro roky 2009 a 2010 právě probíhají, měla by přepracovaná pravidla pro způsobilost výdajů na akce spolufinancované Evropským návratovým fondem platit pro roční programy od roku 2011. Za určitých podmínek by členské státy nicméně měly mít možnost použít tato pravidla dříve.
(5)
V souladu s článkem 3 Protokolu o postavení Spojeného království a Irska, připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a ke Smlouvě o založení Evropského společenství, je Spojené království vázáno základním aktem, a v důsledku toho i tímto rozhodnutím.
(6)
V souladu s článkem 3 Protokolu o postavení Spojeného království a Irska, připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a ke Smlouvě o založení Evropského společenství, je Irsko vázáno základním aktem, a v důsledku toho i tímto rozhodnutím.
(7)
V souladu s článkem 2 Protokolu o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a Smlouvě o založení Evropského společenství, není Dánsko tímto rozhodnutím vázáno a používání tohoto rozhodnutí se na ně nevztahuje.
(8)
Opatření stanovená v tomto rozhodnutí jsou v souladu se stanoviskem společného Výboru pro solidaritu a řízení migračních toků, který byl zřízen rozhodnutím Evropského parlamentu a Rady č. 574/2007/ES ze dne 23. května 2007 o zřízení Fondu pro vnější hranice na období 2007 až 2013 jako součásti obecného programu Solidarita a řízení migračních toků (3).
(9)
Rozhodnutí 2008/458/ES by proto mělo být odpovídajícím způsobem změněno,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Rozhodnutí 2008/458/ES se mění takto:
1.
V čl. 9 odst. 1 se druhá věta nahrazuje tímto:
„Za stejných podmínek se rovněž zveřejňují všechny významné změny obsahu výzev k předkládání návrhů.“
2.
Článek 11 se nahrazuje tímto:
„Článek 11
Prováděcí smlouvy
Při uzavírání smluv za účelem realizace projektů jednají stát, regionální či místní orgány, veřejnoprávní instituce, asociace tvořené jedním nebo několika takovými orgány či několika takovými veřejnoprávními institucemi v souladu s právem a zásadami Unie a vnitrostátním právem a zásadami, které upravují zadávání veřejných zakázek.
Ostatní subjekty, které nejsou uvedené v prvním odstavci, uzavírají smlouvy za účelem realizace projektů až po příslušném zveřejnění, aby se zajistilo dodržování zásad transparentnosti, nediskriminačního přístupu a rovného zacházení. Smlouvy, jejichž hodnota je nižší než 100 000 EUR, mohou být uzavřeny za předpokladu, že si příslušný subjekt vyžádá alespoň tři nabídky. Aniž jsou dotčena vnitrostátní pravidla, na smlouvy, jejichž hodnota je nižší než 5 000 EUR, se nevztahují žádné procesní povinnosti.“
3.
V článku 21 se odstavec 1 nahrazuje tímto:
1. Odpovědný orgán oznámí Komisi prostřednictvím formálního dopisu jakoukoli významnou změnu týkající se řídicího a kontrolního systému a přepracovaný popis řídicího a kontrolního systému zašle Komisi co nejdříve, nejpozději v době, kdy takové změny nabudou účinku.“
4.
V článku 24 se odstavec 3 nahrazuje tímto:
3. Finanční tabulky spojené se zprávami o pokroku a závěrečnými zprávami obsahují rozdělení částek jak podle priorit, tak i zvláštních priorit, tak jak je určeno ve strategických pokynech.“
5.
Článek 25 se mění takto:
a)
v odstavci 1 se doplňují nové věty, které zní:
„Jakékoli změny týkající se auditní strategie, které byly předloženy podle čl. 30 odst. 1 písm. c) základního právního aktu a které Komise přijala, se zasílají Komisi co nejdříve. Přepracovaná auditní strategie se sestaví souladu se vzorem uvedeným v příloze VI, s vyznačením zavedených změn.“;
b)
odstavec 2 se nahrazuje tímto:
2. Vyjma případů, kdy oba poslední roční programy přijaté Komisí odpovídají ročnímu příspěvku Společenství, který je nižší než 1 milion EUR, předkládá auditní orgán výroční auditní plán každoročně do 15. února, a to počínaje rokem 2010. Auditní plán se sestaví v souladu s postupy uvedenými ve vzoru v příloze VI. Pokud členské státy předkládají výroční auditní plány, nemusí znovu předkládat auditní strategii. Jedná-li se o kombinovanou auditní strategii podle čl. 30 odst. 2 základního právního aktu, může být předložen kombinovaný auditní plán.“
6.
Článek 26 se nahrazuje tímto:
„Článek 26
Dokumenty vypracované certifikačním orgánem
1. Certifikační orgán podle čl. 39 odst. 4 základního právního aktu sestaví a předá Komisi certifikace týkající se žádosti o druhou předběžnou platbu ve formátu podle přílohy VIII.
2. Certifikační orgán podle čl. 40 odst. 1 písm. a) základního právního aktu sestaví a předá Komisi certifikace týkající se žádosti o konečnou platbu ve formátu podle přílohy IX.“
7.
Článek 37 se nahrazuje tímto:
„Článek 37
Elektronická výměna dokumentů
Kromě řádně podepsaných dokumentů v tištěné podobě uvedených v kapitole 3 se informace zasílají také v elektronické podobě.“
8.
Přílohy se mění v souladu s přílohou tohoto rozhodnutí.
Článek 2
1. Ustanovení čl. 1 bodů 1 až 7 a bodů 1 až 5 přílohy se použijí od data přijetí tohoto rozhodnutí.
2. Bod 6 přílohy platí nejpozději od provedení ročního programu pro rok 2011.
3. Počínaje ročními programy pro roky 2009 a 2010 se členské státy se mohou rozhodnout, že uplatní bod 6 přílohy s ohledem na aktuální či budoucí projekty při plném respektování zásad rovného zacházení, průhlednosti a nediskriminačního přístupu. V takovém případě uplatní členské státy pro příslušný projekt nová pravidla v plném rozsahu a, pokud to bude nutné, změní grantovou dohodu. Pouze v případě výdajů na technickou pomoc, mohou členské státy rozhodnout, že uplatní bod 6 přílohy, a to počínaje ročním programem pro rok 2008.
Článek 3
Toto rozhodnutí je určeno Belgickému království, Bulharské republice, České republice, Spolkové republice Německo, Estonské republice, Irsku, Řecké republice, Španělskému království, Francouzské republice, Italské republice, Kyperské republice, Lotyšské republice, Litevské republice, Lucemburskému velkovévodství, Maďarské republice, Republice Malta, Nizozemskému království, Rakouské republice, Polské republice, Portugalské republice, Rumunsku, Republice Slovinsko, Slovenské republice, Finské republice, Švédskému království a Spojenému království Velké Británie a Severního Irska.
V Bruselu dne 2. března 2011.


Input:
DECYZJA RADY
z dnia 26 kwietnia 2012 r.
w sprawie zmiany Statutu Komitetu Ekonomiczno-Finansowego
(2012/245/UE)
RADA UNII EUROPEJSKIEJ,
uwzględniając Traktat o funkcjonowaniu Unii Europejskiej, w szczególności jego art. 242,
uwzględniając opinię Komisji Europejskiej,
a także mając na uwadze, co następuje:
(1)
Zgodnie z art. 114 ust. 2 Traktatu ustanawiającego Wspólnotę Europejską Komitet Ekonomiczno-Finansowy (zwany dalej „Komitetem”) został utworzony dnia 1 stycznia 1999 r.
(2)
Dnia 21 grudnia 1998 r. Rada przyjęła decyzję 98/743/WE w sprawie szczegółowych przepisów dotyczących składu Komitetu Ekonomiczno-Finansowego (1).
(3)
Dnia 31 grudnia 1998 r. Rada przyjęła decyzję 1999/8/WE w sprawie przyjęcia Statutu Komitetu Ekonomiczno-Finansowego (2); Statut ten został zmieniony decyzją Rady 2003/476/WE z dnia 18 czerwca 2003 r. (3), aby zapewnić dalsze skuteczne funkcjonowanie Komitetu po przystąpieniu dziesięciu państw członkowskich dnia 1 maja 2004 r.
(4)
Szefowie państw lub rządów państw członkowskich, których walutą jest euro, oświadczyli dnia 26 października 2011 r., że organ przygotowawczy, o którym mowa w art. 1 Protokołu (nr 14) w sprawie Eurogrupy, składający się z przedstawicieli ministrów do spraw finansów państw członkowskich, których walutą jest euro, oraz Komisji („Grupa Robocza Eurogrupy”) będzie miała pełnoetatowego przewodniczącego. W związku z tym osoba mianowana na to stanowisko przestanie być urzędnikiem administracji krajowej i zostanie zatrudniona przez instytucje UE.
(5)
Tego samego dnia szefowie państw lub rządów państw członkowskich, których walutą jest euro, oświadczyli, że istniejące struktury administracyjne zapewniające pomoc Radzie i Komitetowi, mianowicie Sekretariat Generalny Rady i Sekretariat Komitetu Ekonomiczno-Finansowego, będą udzielać odpowiedniego wsparcia przewodniczącemu szczytu państw strefy euro i przewodniczącemu Eurogrupy, pod kierunkiem przewodniczącego Komitetu/Grupy Roboczej Eurogrupy.
(6)
Komitet powinien być w stanie wybrać swojego przewodniczącego spośród najlepiej wykwalifikowanych kandydatów, do których należy także przewodniczący Grupy Roboczej Eurogrupy.
(7)
Statut Komitetu powinien zatem zostać zmieniony,
PRZYJMUJE NINIEJSZĄ DECYZJĘ:
Artykuł 1
Statut Komitetu Ekonomiczno-Finansowego, ustanowiony w załączniku do decyzji 1999/8/WE, zmieniony decyzją 2003/476/WE, zastępuje się tekstem określonym w załączniku do niniejszej decyzji.
Artykuł 2
Niniejsza decyzja wchodzi w życie następnego dnia po jej opublikowaniu w Dzienniku Urzędowym Unii Europejskiej.
Sporządzono w Luksemburgu dnia 26 kwietnia 2012 r.


Input:
РЕГЛАМЕНТ (ЕС) № 309/2010 НА КОМИСИЯТА
от 9 април 2010 година
относно класирането на някои стоки в Комбинираната номенклатура
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз,
като взе предвид Регламент (ЕИО) № 2658/87 на Съвета от 23 юли 1987 г. относно тарифната и статистическа номенклатура и Общата митническа тарифа (1), и по-специално член 9, параграф 1, буква а) от него,
като има предвид, че:
(1)
С цел да се осигури еднакво прилагане на Комбинираната номенклатура, приложена към Регламент (ЕИО) № 2658/87, е необходимо да се приемат мерки относно класирането на стоките, посочени в приложението към настоящия регламент.
(2)
Регламент (ЕИО) № 2658/87 определя общите правила за тълкуване на Комбинираната номенклатура. Тези правила се прилагат също така и към всяка друга номенклатура, която изцяло или частично се основава на нея или която добавя допълнителни подраздели към нея и която е създадена със специални разпоредби на Съюза, с оглед на прилагането на тарифни и други мерки, свързани с търговията със стоки.
(3)
Съгласно тези общи правила стоките, описани в колона 1 от таблицата в приложението, следва да бъдат класирани по кодовете по КН, посочени в колона 2, на основание на посоченото в колона 3 от същата таблица.
(4)
Уместно е да се предвиди, обвързващата тарифна информация, издадена от митническите органи на държавите-членки във връзка с класирането на стоки в Комбинираната номенклатура, която обаче не е в съответствие с настоящия регламент, да може да бъде ползвана от титуляря за срок от три месеца съгласно член 12, параграф 6 от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността (2).
(5)
Мерките, предвидени в настоящия регламент, са в съответствие със становището на Комитета по Митническия кодекс,
ПРИЕ НАСТОЯЩИЯ РЕГЛАМЕНТ:
Член 1
Стоките, описани в колона 1 от таблицата в приложението, се класират в Комбинираната номенклатура по кода по КН, посочен в колона 2 от същата таблица.
Член 2
Обвързващата тарифна информация, издадена от митническите органи на държавите-членки, която не е в съответствие с настоящия регламент, може да продължи да бъде ползвана за срок от три месеца съгласно член 12, параграф 6 от Регламент (ЕИО) № 2913/92.
Член 3
Настоящият регламент влиза в сила на двадесетия ден след публикуването му в Официален вестник на Европейския съюз.
Настоящият регламент е задължителен в своята цялост и се прилага пряко във всички държави-членки.
Съставено в Брюксел на 9 април 2010 година.


Input:
РЕГЛАМЕНТ ЗА ИЗПЪЛНЕНИЕ (ЕС) № 1296/2011 НА КОМИСИЯТА
от 9 декември 2011 година
за одобрение на промени, които не са минимални, в спецификацията на название, вписано в регистъра на защитените наименования за произход и на защитените географски указания [Riso di Baraggia Biellese e Vercellese (ЗНП)]
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз,
като взе предвид Регламент (ЕО) № 510/2006 на Съвета от 20 март 2006 г. относно закрилата на географски указания и наименования за произход на земеделски продукти и храни (1), и по-специално член 7, параграф 4, първа алинея от него,
като има предвид, че:
(1)
В съответствие с член 9, параграф 1, първа алинея от Регламент (ЕО) № 510/2006 Комисията разгледа заявката на Италия за одобрение на промените на елементите в спецификацията на защитеното наименование за произход „Riso di Baraggia Biellese e Vercellese“, регистрирано по силата на Регламент (ЕО) № 982/2007 на Комисията (2).
(2)
Предвид това, че по смисъла на член 9 от Регламент (ЕО) № 510/2006 въпросните промени не са минимални, Комисията публикува в Официален вестник на Европейския съюз (3) заявката за промени в съответствие с член 6, параграф 2, първа алинея от горепосочения регламент. Комисията не получи нито едно възражение съгласно член 7 от Регламент (ЕО) № 510/2006 и следователно промените трябва да бъдат одобрени,
ПРИЕ НАСТОЯЩИЯ РЕГЛАМЕНТ:
Член 1
Одобряват се публикуваните в Официален вестник на Европейския съюз промени в спецификацията, свързана с посоченото в приложението към настоящия регламент название.
Член 2
Настоящият регламент влиза в сила на двадесетия ден след деня на публикуването му в Официален вестник на Европейския съюз.
Настоящият регламент е задължителен в своята цялост и се прилага пряко във всички държави-членки.
Съставено в Брюксел на 9 декември 2011 година.


Input:
DECISIONE 2012/169/PESC DEL CONSIGLIO
del 23 marzo 2012
che modifica la decisione 2010/413/PESC concernente misure restrittive nei confronti dell'Iran
IL CONSIGLIO DELL’UNIONE EUROPEA,
visto il trattato sull’Unione europea, in particolare l’articolo 29,
considerando quanto segue:
(1)
Il 26 luglio 2010 il Consiglio ha adottato la decisione 2010/413/PESC (1).
(2)
Il 12 aprile 2011 il Consiglio ha adottato la decisione 2011/235/PESC concernente misure restrittive nei confronti di determinate persone ed entità in considerazione della situazione in Iran (2).
(3)
Le misure contenute nella decisione 2010/413/PESC rispecchiano le preoccupazioni del Consiglio circa la natura del programma nucleare iraniano, mentre quelle contenute nella decisione 2011/235/PESC riflettono le preoccupazioni del Consiglio sul deteriorarsi della situazione dei diritti umani in Iran.
(4)
In considerazione dei suoi obiettivi, il divieto di fornitura, vendita o trasferimento di attrezzature che potrebbero essere utilizzate per la repressione interna sarà incluso nella decisione 2011/235/PESC. Detta decisione sarà quindi modificata di conseguenza
(5)
Al tempo stesso, la decisione 2010/413/PESC non dovrebbe più comprendere il divieto di fornitura, vendita o trasferimento di attrezzature che potrebbero essere utilizzate per la repressione interna e dovrebbe essere modificata in conseguenza.
(6)
Inoltre, si dovrebbe precisare che le restrizioni in materia di ammissione e il congelamento dei fondi e delle risorse economiche si applicano alle persone che agiscono per conto dell'IRGC o dell'IRISL,
HA ADOTTATO LA PRESENTE DECISIONE:
Articolo 1
La decisione 2010/413/PESC è così modificata:
1)
all'articolo 1, paragrafo 1, la lettera c) è sostituita dalla seguente:
"c)
armi e materiale connesso di ogni tipo, compresi armi e munizioni, veicoli e attrezzature militari, attrezzature paramilitari e pezzi di ricambio per tali armi e materiale connesso. Tale divieto non si applica ai veicoli non da combattimento costruiti o equipaggiati con materiali per difese balistiche, adibiti esclusivamente alla protezione del personale dell'UE e degli Stati membri in Iran;";
2)
all'articolo 19, paragrafo 1, la lettera b) è sostituita dalla seguente:
"b)
delle altre persone non menzionate dall'allegato I che partecipano, sono direttamente associate o danno il loro sostegno ad attività nucleari sensibili in termini di proliferazione o allo sviluppo di sistemi di lancio di armi nucleari dell'Iran, anche attraverso un coinvolgimento nell'approvvigionamento di prodotti, beni, attrezzature, materiali e tecnologie vietati, o delle persone che agiscono per loro conto o sotto la loro direzione, o delle persone che hanno assistito persone o entità indicate per eludere o violare le disposizioni dell'UNSCR 1737(2006), dell'UNSCR 1747(2007), dell'UNSCR 1803(2008) e dell'UNSCR 1929 (2010) ovvero la presente decisione, nonché di altri membri dell'IRGC e di persone che agiscono per conto dell'IRGC o dell'IRISL, di cui all'elenco nell'allegato II.";
3)
all'articolo 20, paragrafo 1, la lettera b) è sostituita dalla seguente:
"b)
dalle persone e entità non menzionate dall'allegato I che partecipano, sono direttamente associate o danno il loro sostegno ad attività nucleari sensibili in termini di proliferazione o allo sviluppo di sistemi di lancio di armi nucleari dell'Iran, anche attraverso un coinvolgimento nell'approvvigionamento di prodotti, beni, attrezzature, materiali e tecnologie vietati, o dalle persone o entità che agiscono per loro conto o sotto la loro direzione, o dalle entità da esse possedute o controllate, anche attraverso mezzi illeciti, o dalle persone e entità che hanno assistito persone o entità indicate per eludere o violare le disposizioni dell'UNSCR 1737(2006), dell'UNSCR 1747(2007), dell'UNSCR 1803(2008) e dell'UNSCR 1929 (2010) ovvero la presente decisione nonché da altri membri e entità dell'IRGC e della IRISL o da entità da essi possedute o controllate, o da persone e entità che agiscono per loro conto, di cui all'elenco nell'allegato II.".
Articolo 2
La presente decisione entra in vigore il giorno dell’adozione.
Fatto a Bruxelles, il 23 marzo 2012


Input:
KOMMISSIONENS BESLUT
av den 22 november 2010
om erkännande av Sri Lanka med avseende på utbildning och certifiering av sjöfolk för erkännande av behörighetscertifikat
[delgivet med nr K(2010) 7963]
(Text av betydelse för EES)
(2010/704/EU)
EUROPEISKA KOMMISSIONEN HAR ANTAGIT DETTA BESLUT
med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt,
med beaktande av Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/106/EG av den 19 november 2008 om minimikrav på utbildning för sjöfolk (1), särskilt artikel 19.3,
med beaktande av en skrivelse av den 13 maj 2005 från de cypriotiska myndigheterna med begäran om erkännande av Sri Lanka i syfte att erkänna behörighetscertifikat som utfärdas av detta land, och
av följande skäl:
(1)
Medlemsstaterna får fatta beslut om godkännande av sjöfolks behörighetscertifikat som utfärdats av tredjeland, förutsatt att ifrågavarande tredjeland av kommissionen erkänts som ett land som följer kraven i 1978 års internationella konvention angående normer för sjöfolks utbildning, certifiering och vakthållning, i dess ändrade lydelse (STCW-konventionen) (2).
(2)
Till följd av de cypriotiska myndigheternas begäran har kommissionen gjort en bedömning av utbildnings- och certifieringssystemen för sjöfolk i Sri Lanka för att avgöra om detta land följer kraven i STCW-konventionen och om lämpliga åtgärder vidtagits för att förhindra bedrägerier med certifikat. Denna bedömning gjordes på grundval av resultaten av en inspektion som experter från Europeiska sjösäkerhetsbyrån genomförde i november 2006.
(3)
I de fall då brister konstaterats vid bedömningen av efterlevnaden av STCW-konventionen tillhandahöll de srilankesiska myndigheterna kommissionen begärda relevanta uppgifter och dokument angående vidtagandet av lämpliga och tillräckliga korrigerande åtgärder för att avhjälpa de flesta av bristerna.
(4)
Vissa brister kvarstår avseende ett fåtal aspekter av de nationella förfarandena för utbildning och certifiering av sjöfolk. Det rör sig framför allt om brist på specifik lagstiftning om lärares kvalifikationer, användning av simulatorer och brist på utformning och provning av simulatorövningar i ett av de utbildningsinstitut för sjöfolk som undersöktes. De srilankesiska myndigheterna har därför uppmanats att vidta ytterligare korrigerande åtgärder i dessa avseenden. Bristerna ger dock ingen anledning att ifrågasätta att de srilankesiska systemen generellt sett är i överensstämmelse med STCW-konventionen när det gäller utbildning och certifiering av sjöfolk.
(5)
Bedömningen av efterlevnaden och utvärderingen av den information som de srilankesiska myndigheterna lämnat visar att Sri Lanka uppfyller de ifrågavarande kraven i STCW-konventionen. Sri Lanka har också vidtagit lämpliga åtgärder för att förhindra bedrägerier med certifikat och bör således erkännas av EU.
(6)
De åtgärder som föreskrivs i detta beslut är förenliga med yttrandet från kommittén för sjösäkerhet och förhindrande av förorening från fartyg.
HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.
Artikel 1
Sri Lanka erkänns med avseende på utbildning och certifiering av sjöfolk för erkännande av behörighetscertifikat som utfärdas av detta land.
Artikel 2
Detta beslut riktar sig till medlemsstaterna.
Utfärdat i Bryssel den 22 november 2010.


Input:
ROZPORZĄDZENIE WYKONAWCZE RADY (UE) NR 270/2010
z dnia 29 marca 2010 r.
zmieniające rozporządzenie (WE) nr 452/2007 nakładające ostateczne cło antydumpingowe na przywóz desek do prasowania pochodzących między innymi z Chińskiej Republiki Ludowej
RADA UNII EUROPEJSKIEJ,
uwzględniając Traktat o funkcjonowaniu Unii Europejskiej,
uwzględniając rozporządzenie Rady (WE) nr 1225/2009 z dnia 30 listopada 2009 r. w sprawie ochrony przed przywozem produktów po cenach dumpingowych z krajów niebędących członkami Wspólnoty Europejskiej (1) („rozporządzenie podstawowe”), w szczególności jego art. 11 ust. 3,
uwzględniając wniosek przedstawiony przez Komisję Europejską po konsultacji z Komitetem Doradczym,
a także mając na uwadze, co następuje:
1. PROCEDURA
1.1. Obowiązujące środki
(1)
Rozporządzeniem (WE) nr 452/2007 (2) Rada nałożyła ostateczne cło antydumpingowe na przywóz desek do prasowania pochodzących między innymi z Chińskiej Republiki Ludowej („ChRL”). Obowiązującym środkiem jest stawka cła ad valorem w wysokości 38,1 %, z wyłączeniem pięciu wymienionych z nazwy przedsiębiorstw podlegających indywidualnym stawkom cła.
1.2. Wniosek o dokonanie przeglądu
(2)
W 2008 r. do Komisji wpłynął wniosek o przeprowadzenie częściowego przeglądu okresowego na mocy art. 11 ust. 3 rozporządzenia podstawowego („przegląd okresowy”). Wniosek o przeprowadzenie przeglądu w zakresie ograniczonym do zbadania dumpingu został złożony przez chińskiego producenta eksportującego Guangzhou Power Team Houseware Co. Ltd., Guangzhou („Power Team” lub „wnioskodawca”). Stawkę ostatecznego cła antydumpingowego mającego zastosowanie do wnioskodawcy ustalono na poziomie 36,5 %.
(3)
We wniosku wnioskodawca argumentował, że okoliczności, na podstawie których ustanowiono środki, uległy zmianie i że są to zmiany o trwałym charakterze. Wnioskodawca przedstawił dowody prima facie świadczące o tym, iż utrzymywanie środka na dotychczasowym poziomie nie jest już konieczne w celu zrównoważenia skutków dumpingu.
(4)
W szczególności wnioskodawca argumentował, że działa on obecnie w warunkach gospodarki rynkowej, czyli spełnia kryteria określone w art. 2 ust. 7 lit. c) rozporządzenia podstawowego. W związku z tym wnioskodawca utrzymuje, że wartość normalna dla niego powinna zostać ustalona zgodnie z art. 2 ust. 7 lit. b) rozporządzenia podstawowego. Porównanie tej wartości normalnej z jego cenami eksportowymi w wywozie do Unii Europejskiej („UE”) wskazuje, że margines dumpingu jest znacznie niższy niż obecny poziom środka antydumpingowego.
(5)
Dlatego też, zdaniem wnioskodawcy, dalsze stosowanie środków na obowiązującym obecnie poziomie, ustalonym na podstawie wcześniej określonego poziomu dumpingu, nie jest już konieczne w celu zrównoważenia skutków dumpingu.
1.3. Rozpoczęcie przeglądu
(6)
Po konsultacji z Komitetem Doradczym i po ustaleniu, że istnieją wystarczające dowody do wszczęcia przeglądu okresowego, Komisja postanowiła wszcząć przegląd okresowy zgodnie z art. 11 ust. 3 rozporządzenia podstawowego, w zakresie ograniczonym do zbadania dumpingu odnośnie do wnioskodawcy (3).
1.4. Produkt objęty postępowaniem i produkt podobny
(7)
Produkt objęty przeglądem okresowym jest taki sam jak w dochodzeniu, które doprowadziło do nałożenia obowiązujących środków na przywóz towarów („dochodzenie pierwotne”), tj. desek do prasowania wolno stojących lub nie, z blatem wyposażonym w odsysanie pary lub ogrzewanie lub nadmuch lub bez tych funkcji, w tym również rękawników, a także podstawowych części tych desek, tj. nóg, blatów i podstaw do żelazka pochodzących z Chińskiej Republiki Ludowej, obecnie objętych kodami CN ex 3924 90 00 (4), ex 4421 90 98, ex 7323 93 90, ex 7323 99 91, ex 7323 99 99, ex 8516 79 70 i ex 8516 90 00.
(8)
Produkt wytwarzany i sprzedawany na rynku chińskim i produkt wywożony do UE, jak również ten wytwarzany i sprzedawany na Ukrainie (służącej za kraj analogiczny) posiadają takie same podstawowe cechy fizyczne i techniczne oraz zastosowania, dlatego też uznaje się je za produkty podobne w rozumieniu art. 1 ust. 4 rozporządzenia podstawowego.
1.5. Zainteresowane strony
(9)
Komisja oficjalnie powiadomiła o wszczęciu przeglądu przedstawiciela przemysłu unijnego, wnioskodawcę oraz przedstawicieli kraju wywozu. Zainteresowanym stronom umożliwiono wyrażenie opinii na piśmie i ustnie.
(10)
Komisja przesłała wnioskodawcy formularz wniosku o traktowanie na zasadach rynkowych („MET”) wraz z kwestionariuszem, i otrzymała odpowiedź w wyznaczonym w tym celu terminie. Komisja zgromadziła i zweryfikowała wszelkie informacje uznane za niezbędne do określenia dumpingu oraz przeprowadziła wizytę weryfikacyjną na terenie przedsiębiorstwa wnioskodawcy.
1.6. Okres objęty dochodzeniem przeglądowym
(11)
Dochodzenie w sprawie dumpingu objęło okres od 1 stycznia 2008 r. do 31 grudnia 2008 r. („okres objęty dochodzeniem przeglądowym” lub „ODP”). Należy przypomnieć, że okres objęty pierwotnym dochodzeniem prowadzącym do nałożenia środków trwał od dnia 1 stycznia 2005 r. do dnia 31 grudnia 2005 r. („okres objęty pierwotnym dochodzeniem”).
2. WYNIKI DOCHODZENIA
2.1. Traktowanie na zasadach rynkowych („MET”)
(12)
Zgodnie z art. 2 ust. 7 lit. b) rozporządzenia podstawowego w dochodzeniach antydumpingowych dotyczących przywozu z ChRL wartość normalną ustala się zgodnie z art. 2 ust. 1-6 rozporządzenia podstawowego dla tych producentów, których uznano za spełniających kryteria określone w art. 2 ust. 7 lit. c) rozporządzenia podstawowego, tj. w przypadkach, gdy wykazano, że w odniesieniu do wytwarzania i sprzedaży produktu podobnego przeważały warunki gospodarki rynkowej. Wspomniane kryteria przedstawiono poniżej w streszczonej formie:
-
decyzje gospodarcze podejmowane są w odpowiedzi na sygnały rynkowe, bez poważnej ingerencji ze strony państwa, a koszty odzwierciedlają wartości rynkowe,
-
przedsiębiorstwa posiadają jeden czytelny zestaw podstawowej dokumentacji księgowej, która podlega niezależnemu audytowi zgodnemu z międzynarodowymi standardami rachunkowości („IAS”) i jest stosowana we wszystkich okolicznościach,
-
nie występują znaczne zniekształcenia przeniesione z poprzedniego systemu gospodarki nierynkowej,
-
prawo upadłościowe i prawo własności gwarantują stabilność i pewność prawną,
-
wymiany walut dokonuje się po kursach rynkowych.
(13)
Wnioskodawca wystąpił o przyznanie MET zgodnie z art. 2 ust. 7 lit. b) rozporządzenia podstawowego i został poproszony o wypełnienie formularza wniosku o MET.
(14)
W toku dochodzenia ustalono, że wnioskodawca nie spełnił kryterium MET określonego w art. 2 ust. 7 lit. c) tiret pierwsze (kryterium 1) rozporządzenia podstawowego w zakresie kosztów głównych nakładów. Ustalono, że po okresie objętym pierwotnym dochodzeniem, tj. po 2005 r. państwo nałożyło ograniczenia wywozowe na niektóre wyroby ze stali, łącznie z głównymi surowcami potrzebnymi do produkcji desek do prasowania, tj. blachami, przewodami i drutem ze stali. Należy zauważyć, że koszty tych surowców stanowią znaczną część całkowitych kosztów surowców. Nałożenie podatków wywozowych obniżyło motywację do wywozu i zwiększyło w ten sposób ilości wyrobów dostępnych w kraju, prowadząc następnie do spadku cen. Ustalono także, że dla chińskich producentów stali dostępna była pewna liczba programów subsydiowania (5). Również publicznie dostępne sprawozdania finansowe niektórych producentów stali potwierdzają, że władze Chin aktywnie wspierają rozwój sektora stalowego w ChRL.
(15)
W rezultacie krajowe ceny stali w ChRL podczas okresu objętego dochodzeniem przeglądowym były o wiele niższe niż na innych znaczących rynkach światowych, a mianowicie w Ameryce Północnej i w Północnej Europie (6), a różnic w tych cenach nie można wyjaśnić za pomocą jakiejkolwiek przewagi konkurencyjnej w produkcji stali.
(16)
Ponadto na podstawie zgromadzonych informacji ustalono, że wnioskodawca odnosił korzyści z tych sztucznie zaniżonych i zniekształconych cen stali, gdyż dokonywał zakupu surowców na chińskim rynku krajowym.
(17)
Stwierdzono zatem, że główne nakłady poniesione przez Power Team nie odzwierciedlają we właściwy sposób wartości rynkowych. W rezultacie stwierdzono, że wnioskodawca nie wykazał, że spełnia wszystkie kryteria określone w art. 2 ust. 7 lit. c) rozporządzenia podstawowego, a zatem nie można mu przyznać MET.
(18)
Wnioskodawca, kraj wywozu i przemysł unijny mieli możliwość przedstawienia swoich uwag dotyczących powyższych ustaleń. Uwagi zgłosił wnioskodawca i przemysł unijny.
(19)
Wnioskodawca, w żądanym terminie, wysunął trzy główne argumenty. Po pierwsze stwierdził, że ceny surowców Power Team pozostawały zgodne z cenami krajowymi i że ustalenie to było wystarczające do spełnienia kryterium 1 w pierwotnym dochodzeniu. W rezultacie przedsiębiorstwo uznało porównywanie cen na chińskim rynku krajowym z cenami na innych międzynarodowych rynkach stali za naruszenie art. 11 ust. 9 rozporządzenia podstawowego. W tym kontekście przedsiębiorstwo zakwestionowało znaczenie cen na rynkach stali w Północnej Europie i w Ameryce Północnej, z którymi dokonano porównania. Wnioskodawca stwierdził, że także ceny na innych rynkach międzynarodowych, np. ceny eksportowe Turcji, były niższe od cen krajowych w ChRL.
(20)
Wnioskodawca rzeczywiście spełnił kryterium 1 w dochodzeniu pierwotnym, ale nie spełnił kryterium 2. Uznaje się jednak, że nie jest to naruszenie art. 11 ust. 9 rozporządzenia podstawowego, gdyż nie zaszła żadna zmiana metodyki służącej ocenie, czy przedsiębiorstwo prowadzi działalność w warunkach gospodarki rynkowej, a w szczególności, czy nadal spełnia kryterium 1. W obu dochodzeniach - dochodzeniu pierwotnym i dochodzeniu przeglądowym - ocenie została poddana kwestia surowców odzwierciedlających wartości rynkowe. W obu dochodzeniach jednym z badanych wskaźników były krajowe ceny stali, ale w dochodzeniu pierwotnym nie zidentyfikowano żadnych istotnych czynników, które mogłyby mieć wpływ na ceny surowców. Metodyka pozostała zatem ta sama, różniły się jedynie ustalenia.
(21)
W dochodzeniu przeglądowym wykazano, że po okresie objętym pierwotnym dochodzeniem, tj. od 2006 r., okoliczności zmieniły się, gdyż władze chińskie nałożyły środki mające na celu zniechęcić do wywozu blach, przewodów i drutu ze stali poprzez wprowadzenie podatku eksportowego i zlikwidowanie zwrotu podatku VAT przy wywozie. Działania te, wraz ze wspomnianymi programami subsydiowania, spowodowały zniekształcenie cen stali na chińskim rynku krajowym, gdyż różnica między tymi cenami a cenami krajowymi, jakie odnotowano w Ameryce Północnej i w Północnej Europie, wzrosła znacznie o ok. 30 %. Po ujawnieniu ustaleń dotyczących MET wnioskodawca nie zakwestionował różnicy w cenach.
(22)
Jeżeli chodzi o argument mówiący, że ceny stali na rynkach krajowych Ameryki Północnej i Północnej Europy nie są jedynymi cenami mającymi międzynarodowe znaczenie, należy zauważyć, że wspomniane rynki stali zostały wybrane w celu porównania cen, gdyż oba rynki charakteryzują się wysoką konsumpcją stali i stanowią rynki konkurencyjne ze znaczną liczbą aktywnych producentów. Można zatem założyć z dużą dozą pewności, że te ceny krajowe były reprezentatywne dla konkurencyjnych cen rynkowych. Ponadto argument, że ceny eksportowe w Turcji były niższe od krajowych cen w Chinach, nie został poparty na tym etapie dalszymi dowodami, tj. nie przedstawiono w wyznaczonym terminie żadnych konkretnych cen. Co więcej, wobec stosunkowo niewielkiego rozmiaru tureckiego rynku eksportowego w porównaniu z rynkami krajowymi Ameryki Północnej i Północnej Europy, nie ma powodu, by uznać ceny eksportowe w Turcji za bardziej istotne.
(23)
Po drugie przedsiębiorstwo utrzymywało, że było dyskryminowane przy stosowaniu prawa UE, gdyż w wielu innych rozpatrywanych niedawno przypadkach, gdzie stal stanowiła główny nakład, niektórzy chińscy producenci stali spełniali kryterium 1. Zbadano te przypadki i ustalono, że w tych przypadkach żadnemu z producentów nie przyznano MET, gdyż nie spełnili oni przynajmniej jednego z pozostałych kryteriów art. 2 ust. 7 lit. c) rozporządzenia podstawowego. Zatem z uwagi na oszczędności administracyjne nie było konieczne szczegółowe zbadanie kwestii kryterium 1, gdy stało się jasne, że przedsiębiorstwo nie zakwalifikuje się z innego powodu. W każdym razie, w żadnym z ostatnio rozpatrywanych przypadków Komisja nie stwierdziła, że na chińskim krajowym rynku stali nie istnieją zakłócenia; wręcz przeciwnie, w przypadkach tych odmówiono MET za każdym razem, gdy można było zidentyfikować zakłócenia na rynku surowców (7).
(24)
Wreszcie wnioskodawca argumentował, że bardziej odpowiednia byłaby korekta wartości normalnej niż odmowa przyznania MET. Jednak korekta wartości normalnej wydaje się niewłaściwa, wziąwszy pod uwagę, że jednym z kryteriów przyznania MET jest warunek, aby koszty głównych nakładów odzwierciedlały wartości rynkowe. Jeśli jest inaczej, w rezultacie należałoby raczej odmówić przyznania MET, a wartość normalną zastąpić wartością normalną w kraju analogicznym, w szczególności jeżeli surowce stanowią tak istotną część kosztów nakładów.
(25)
Podsumowując, żaden z argumentów wysuniętych przez Power Team nie był przekonujący i nie spowodował zmiany oceny ustaleń.
(26)
Przemysł unijny zwrócił uwagę, że władze Chin interweniowały w znacznym stopniu w przemysł stalowy, co już wcześniej doprowadziło UE i Stany Zjednoczone do wystąpienia o konsultacje w ramach WTO w celu rozstrzygnięcia tej kwestii.
(27)
Na tej podstawie potwierdzono ustalenia i wniosek, że przedsiębiorstwu Power Team nie należy przyznawać MET.
(28)
Po ujawnieniu istotnych faktów i ustaleń, na podstawie których zamierzano zalecić zmianę rozporządzenia (WE) nr 452/2007, wnioskodawca zgłosił dalsze uwagi w sprawie ustaleń MET.
(29)
Wnioskodawca głównie powtórzył swoje argumenty mówiące, jakoby jego główne nakłady odzwierciedlały wartości rynkowe w ChRL i że ceny w Chinach są w dużym stopniu zbliżone do cen na innych rynkach międzynarodowych. Podczas gdy wnioskodawca potwierdził fakt, że wzrost cen głównych nakładów był mniej wyraźny w ChRL w 2008 r. w porównaniu z innymi międzynarodowymi rynkami stali, utrzymywał on również, że nie było to spowodowane żadnymi zakłóceniami, ale że przyczyną niższych cen na chińskim rynku krajowym mogły być inne czysto handlowe czynniki. Wnioskodawca zwrócił uwagę na zwiększenie produkcji w 2008 r. i argumentował, że obowiązujące cła antydumpingowe lub wyrównawcze nakładane na wywóz większości nakładów stali wyprodukowanych w ChRL spowodowały, że chińscy producenci obniżyli swoje ceny na rynku krajowym.
(30)
Należy odnotować, że przekazane przez wnioskodawcę dodatkowe informacje dotyczące cen, potwierdziły ustalenie, że główne surowce potrzebne do produkcji desek do prasowania w 2008 r. były przeciętnie znacznie tańsze na chińskim rynku krajowym niż na pozostałych znaczących rynkach światowych.
(31)
Jeśli chodzi o argument, że przyczyną różnic w cenach były czynniki czysto handlowe, tj. zwiększona produkcja w ChRL, należy zauważyć, że argument ten nie został uzasadniony w wystarczający sposób, w szczególności odnośnie do jakiejkolwiek możliwej korelacji pomiędzy domniemanym wzrostem produkcji a sytuacją po stronie popytu. Jednocześnie wysunięty przez wnioskodawcę argument, mówiący że wprowadzone zostały cła wyrównawcze na wywóz z ChRL wielu produktów ze stali, wskazał jedynie na to, że w rzeczywistości chińscy producenci stali korzystali z subsydiów.
(32)
W rezultacie argument wnioskodawcy, mówiący, że rynek stali w ChRL nie jest zniekształcony, nie może zostać utrzymany i stwierdza się ostatecznie, że nie należy zmieniać postanowień odnośnie MET i że przedsiębiorstwu Power Team nie należy przyznawać MET.
2.2. Indywidualne traktowanie („IT”)
(33)
Na mocy art. 2 ust. 7 rozporządzenia podstawowego, dla krajów, których dotyczy ten artykuł, ustalana jest ogólnokrajowa stawka celna, z wyjątkiem przedsiębiorstw, które są w stanie udowodnić, że spełniają wszystkie kryteria dotyczące indywidualnego traktowania, określone w art. 9 ust. 5 rozporządzenia podstawowego. Wspomniane kryteria przedstawiono poniżej w streszczonej formie:
-
w przypadku przedsiębiorstw będących całkowicie lub częściowo własnością spółek zagranicznych lub w wspólnych przedsiębiorstw eksporterzy mają swobodę wycofywania do kraju kapitału i zysków;
-
ceny eksportowe i wywożone ilości oraz warunki sprzedaży są swobodnie ustalane;
-
większość udziałów znajduje się w posiadaniu osób prywatnych i konieczne jest wykazanie, że spółka jest wystarczająco niezależna od interwencji państwa;
-
operacje wymiany są dokonywane po kursie rynkowym;
-
interwencja państwa nie pozwala na obejście środków antydumpingowych, jeżeli indywidualni eksporterzy korzystają z różnych stawek celnych.
(34)
Wnioskodawca, oprócz wniosku o MET, złożył również wniosek o IT w przypadku nieprzyznania MET.
(35)
W toku dochodzenia wykazano, że wnioskodawca spełnił powyższe kryteria, należy więc przyznać przedsiębiorstwu Power Team indywidualne traktowanie.
2.3. Wartość normalna
(36)
Zgodnie z art. 2 ust. 7 rozporządzenia podstawowego, w odniesieniu do produktów przywożonych z krajów nieposiadających gospodarki rynkowej, którym w związku z tym nie można było przyznać MET, wartość normalną dla krajów określonych w art. 2 ust. 7 lit. b) rozporządzenia podstawowego należy ustalić na podstawie ceny lub wartości skonstruowanej w kraju analogicznym.
(37)
W zawiadomieniu o wszczęciu Komisja zwróciła uwagę na swój zamiar wykorzystania Turcji, która posłużyła za kraj analogiczny w dochodzeniu pierwotnym, jako odpowiedni kraj analogiczny do celów ustalenia wartości normalnej dla ChRL, ale żaden turecki producent nie współpracował podczas przeglądu okresowego. Współpracę natomiast zaoferował producent eksportujący z Ukrainy, który był objęty równoległym dochodzeniem w innym przeglądzie okresowym. Zainteresowane strony zostały odpowiednio poinformowane i na tym etapie nie otrzymano żadnych uwag sprzeciwiających się wykorzystaniu Ukrainy jako kraju analogicznego.
(38)
Ponieważ najwyraźniej brak przesłanek, które mogłyby stać na przeszkodzie wybraniu Ukrainy na kraj analogiczny, w szczególności wobec faktu, że nie współpracował żaden producent z innego kraju trzeciego, wartość normalną ustalono na podstawie art. 2 ust. 7 lit. a) rozporządzenia podstawowego, tj. na podstawie zweryfikowanych informacji otrzymanych od producenta współpracującego w kraju analogicznym.
(39)
Zgodnie z art. 2 ust. 2 rozporządzenia podstawowego ustalono, że wielkość sprzedaży krajowej produktu podobnego dokonywanej przez producenta współpracującego w kraju analogicznym była reprezentatywna w porównaniu ze sprzedażą eksportową wnioskodawcy na rynek UE. Ponadto dla wszystkich typów wywożonych produktów, za reprezentatywną uznano porównywalną sprzedaż krajowa (w miarę potrzeb skorygowaną ze względu na właściwości fizyczne), gdyż wielkość tej sprzedaży wyniosła przynajmniej 5 % wielkości odpowiadającej jej sprzedaży eksportowej na rynek UE.
(40)
Komisja zbadała następnie, czy sprzedaż na rynku krajowym w kraju analogicznym każdego typu desek do prasowania sprzedawanych na tym rynku w ilościach reprezentatywnych może być uznana za dokonywaną w zwykłym obrocie handlowym, poprzez określenie, jaka część sprzedaży przynoszącej zysk była realizowana na rzecz niezależnych nabywców danego typu desek do prasowania.
(41)
Transakcje sprzedaży na rynku krajowym uznano za przynoszące zysk, w przypadku gdy cena jednostkowa danego typu produktu była równa lub wyższa od kosztów produkcji. W związku z tym określono koszty produkcji każdego typu produktu sprzedawanego na rynku krajowym kraju analogicznego w okresie objętym dochodzeniem.
(42)
W przypadkach gdy wielkość sprzedaży danego typu produktu, sprzedawanego po cenie sprzedaży netto równej lub wyższej od obliczonych kosztów produkcji, przekraczała 80 % całkowitej wielkości sprzedaży tego typu, a średnia ważona cen tego typu była równa lub wyższa od kosztów produkcji, wartość normalną oparto na rzeczywistej cenie krajowej. Cenę tę obliczano jako średnią ważoną cen sprzedaży krajowej ogółem tego typu produktu, dokonanej w OD, bez względu na to, czy była to sprzedaż z zyskiem czy nie.
(43)
W przypadkach gdy wielkość sprzedaży z zyskiem danego typu produktu stanowiła 80 % lub mniej całkowitej wielkości sprzedaży tego typu produktu lub gdy średnia ważona cena danego typu produktu była niższa od kosztów produkcji, wartość normalną oparto na rzeczywistej cenie krajowej, obliczonej jako średnia ważona wyłącznie sprzedaży z zyskiem dla danego typu produktu.
(44)
Po ujawnieniu ustaleń wnioskodawca stwierdził, że w przypadkach, gdy sprzedaż z zyskiem stanowiłaby mniej niż 10 % całkowitej sprzedaży danego typu, normalnie należałoby zastosować skonstruowaną wartość normalną.
(45)
W tym względzie należy zauważyć, że w dochodzeniu nie wystąpiła sytuacja, gdzie sprzedaż z zyskiem stanowiłaby mniej niż 10 %. Ponadto w takich okolicznościach nie stosuje się już praktyki automatycznego konstruowania wartości normalnej.
2.4. Cena eksportowa
(46)
We wszystkich przypadkach produkt objęty postępowaniem był sprzedawany w celu wywozu niezależnym odbiorcom w Unii za pośrednictwem niezależnych przedsiębiorstw handlowych w ChRL, dlatego też cena eksportowa została ustalona zgodnie z art. 2 ust. 8 rozporządzenia podstawowego, a mianowicie na podstawie cen faktycznie płaconych lub należnych za produkt sprzedawany w celu wywozu do UE.
(47)
Po ujawnieniu ustaleń wnioskodawca domagał się, aby cena eksportowa została ustalona na podstawie ceny na fakturze sprzedaży niezależnego chińskiego przedsiębiorstwa handlowego dla niezależnych odbiorców w UE, a nie - jak to się wcześniej dokonywało, na podstawie ceny płaconej lub należnej za produkt sprzedawany przez Power Team niezależnemu przedsiębiorstwu handlowemu w Chinach w celu wywozu. Jednakże takie podejście byłoby niezgodne z art. 2 ust. 8 rozporządzenia podstawowego, który zawiera wymóg, że przy sprzedaży produktu w celu wywozu podstawą ustalenia ceny eksportowej powinna być pierwsza niezależna transakcja. W rezultacie wniosek ten musi zostać odrzucony.
2.5. Porównanie
(48)
Wartość normalną i cenę eksportową porównywano na podstawie ceny ex-works. W celu zapewnienia sprawiedliwego porównania między wartością normalną a ceną eksportową, zgodnie z art. 2 ust. 10 rozporządzenia podstawowego uwzględniono różnice w czynnikach, co do których wykazano, że mogą mieć wpływ na ceny i ich porównywalność. Na tej podstawie w odpowiednich i uzasadnionych przypadkach dokonano dostosowania ze względu na różnice we właściwościach fizycznych, kosztach transportu, ubezpieczeniu, opłatach manipulacyjnych i kosztach kredytu. Biorąc pod uwagę fakt, że ceny eksportowe zostały ustalone wyłącznie na podstawie krajowej sprzedaży chińskim przedsiębiorstwom handlowym w celu wywozu, nie było powodów, aby dokonywać dostosowań ze względu na różnice w opodatkowaniu, gdyż wartość normalna także została ustalona na podstawie sprzedaży krajowej w kraju analogicznym o podobnym systemie podatkowym. Zarówno wartość normalna jak i cena eksportowa zostały zatem obliczone według wartości netto (bez podatku VAT).
(49)
Po ujawnieniu ustaleń wnioskodawca zarzucił, że grupowanie różnych typów produktu (które rzeczywiście zostało przeprowadzone do celów porównania) rodzi pewne wątpliwości co do poprawności porównania cen.
(50)
W tym względzie należy zauważyć, że grupowanie różnych typów produktu w obecnym dochodzeniu było identyczne z grupowaniem przeprowadzonym w dochodzeniu pierwotnym i uznano je za konieczne w celu zwiększenia porównywalności produktów sprzedawanych w celu wywozu do Unii przez Power Team oraz produktów sprzedawanych na krajowym rynku kraju analogicznego. Należy także zauważyć, że wnioskodawca nie uzasadnił szerzej swojego zarzutu, szczególnie jeżeli chodzi o to, dlaczego sposób dokonanego grupowania (objaśniony w ramach specjalnego ujawnienia informacji skierowanego do wnioskodawcy) miałby być nieodpowiedni. W rezultacie, zarzut ten musi zostać odrzucony.
2.6. Margines dumpingu
(51)
Zgodnie z art. 2 ust. 11 rozporządzenia podstawowego średnią ważoną wartość normalną ze względu na typ porównano ze średnią ważoną ceną eksportową odpowiadającego typu produktu objętego postępowaniem. Porównanie to wykazało istnienie dumpingu.
(52)
Margines dumpingu dla Power Team, wyrażony jako odsetek ceny netto na granicy Unii wyniósł 39,6 %.
3. TRWAŁY CHARAKTER ZMIAN OKOLICZNOŚCI
(53)
Zgodnie z art. 11 ust. 3 rozporządzenia podstawowego zbadano również, czy zmianę okoliczności można uznać za trwałą.
(54)
W tym względzie należy przypomnieć, że wnioskodawcy odmówiono przyznania MET w pierwotnym dochodzeniu z powodu stwierdzonych nieprawidłowości w zakresie praktyk księgowych. W obecnym przeglądzie stwierdzono, że Power Team spełnił to kryterium. Jednakże jak stwierdzono powyżej, wnioskodawca nie spełnił kryterium MET określonego w art. 2 ust. 7 lit. c) tiret pierwsze rozporządzenia podstawowego w zakresie kosztów głównych nakładów. W rezultacie dla wnioskodawcy, jeżeli chodzi o MET, okoliczności nie zmieniły się.
(55)
Jednakże dane zgromadzone i zweryfikowane podczas dochodzenia (tj. indywidualne ceny ustalone przez wnioskodawcę w celu wywozu do UE oraz wartość normalna ustalona dla Ukrainy jako kraju analogicznego) spowodowały, że margines dumpingu został zwiększony. Uznano, że zmiana ta jest istotna i że stosowanie środka na obecnym poziomie nie jest już wystarczające w celu zrównoważenia skutków dumpingu.
4. ŚRODKI ANTYDUMPINGOWE
(56)
W świetle wyników dochodzenia przeglądowego, uznaje się za stosowne zmienić stawkę cła antydumpingowego stosowaną do przywozu produktu objętego postępowaniem przez Power Team na 39,6 %.
(57)
Jeżeli chodzi o poziom cła rezydualnego, należy przypomnieć, że w dochodzeniu pierwotnym poziom współpracy był niski. Z tego względu cło dla przedsiębiorstw niewspółpracujących zostało określone na poziomie, który odpowiada średniemu ważonemu marginesowi dumpingu najczęściej sprzedawanych typów produktu współpracujących producentów eksportujących o najwyższych marginesach dumpingu. Stosując tę samą metodykę i uwzględniając odpowiednie dane przekazane przez wnioskodawcę, należy zmienić cło rezydualne na 42,3 %.
(58)
Zainteresowane strony zostały poinformowane o zasadniczych faktach i okolicznościach, na podstawie których zamierza się zalecić zmianę rozporządzenia (WE) nr 452/2007; umożliwiono im także przedstawienie uwag. Uwagi przedstawione przez strony zostały rozpatrzone, a w stosownych przypadkach ostateczne ustalenia zostały odpowiednio zmienione,
PRZYJMUJE NINIEJSZE ROZPORZĄDZENIE:
Artykuł 1
Rozporządzenie (WE) nr 542/2007 otrzymuje następujące brzmienie:
-
Pozycja dotycząca Guangzhou Power Team Houseware Co. Ltd., Guangzhou w tabeli w art. 1 ust. 2 otrzymuje brzmienie:
Kraj
Producent
Stawka cła (%)
Dodatkowy kod TARIC
ChRL
Guangzhou Power Team Houseware Co. Ltd., Guangzhou
39,6
A783
-
Pozycja dotycząca wszystkich pozostałych przedsiębiorstw w ChRL w tabeli w art. 1 ust. 2 otrzymuje brzmienie:
Kraj
Producent
Stawka cła (%)
Dodatkowy kod TARIC
ChRL
Wszystkie pozostałe przedsiębiorstwa
42,3
A999
Artykuł 2
Niniejsze rozporządzenie wchodzi w życie w dniu następującym po jego opublikowaniu w Dzienniku Urzędowym Unii Europejskiej.
Niniejsze rozporządzenie wiąże w całości i jest bezpośrednio stosowane we wszystkich państwach członkowskich.
Sporządzono w Brukseli 29 marca 2010 r.