Historicistička arhitektura u Bosni i Hercegovini
Arhitektura historicizma u Bosni i Hercegovini pripada kraju XIX vijeka. Na Berlinskom kongresu 1878. godine velike sile odlučuju da se protektorat nad Bosnom i Hercegovinom dodjeli Austro-Ugarskoj Monarhiji. Dolaskom Austro-Ugarske, Sarajevo (zajedno sa ostalim gradovima) se počelo transformisati i postojati evropski grad, sa svim njegovim kvalitetima i manama. U četrdeset godina vladavine, vlasti Habsburške monarhije nekoliko su puta mijenjale svoju politiku prema Bosni i Hercegovini ali Sarajevo je uvijek bio grad kojemu je Monarhija poklanjala neproporcionalno mnogo pažnje. Iako su vlasti svoj pristup Sarajevu definirale prema širim politikama, uvijek su ga tretirale kao prvi grad u zemlji i željele su od njega napraviti blistavi primjer uspjeha habsburške uprave utemeljenog na zapadnjačkim modelima i bečkim uzorima. Intenzivna gradnja imala je i svoj odgovarajući termin, Der Stadtebau – gradogradnja. Tada počinju i evropski kulturni uticaji u Sarajevu i drugim urbanim središtima Bosne i Hercegovine. Dominantna struja u evropskoj arhitekturi druge polovine devetnaestoga stoljeća je historicizam. Najznačajniji dio bosanskohercegovačke arhitektonske produkcije izveden je u stilovima: neoromanizma neogotike, neorenesanse, neobaroka i neoromantizma, Poseban naglasak bio je na neorenesansnoj stilskoj orijentaciji, koja je za novu državnu upravu značila oličenje vlastitih kulturno-političkih ambicija te će se u pravilu primjenjivati za javne objekte državnog značaja.