Elizijske poljane
Elizijske poljane ili Elisium (starogrčki: Ἠλύσιον πεδίον) ili Elizejske ravnice je koncept zagrobnog života koji je razvijen tokom vremena od nekih grčkih religijskih i filozofskih sekti i kultova. U početku je bio odvojen od grčkog podzemlja - carstva Hada. Samo smrtnici povezani s bogovima i drugim herojima mogli su biti propušteni pored rijeke Stiks. Kasnije je koncepcija o tome ko može ući proširena i na one koje su izabrali bogovi, pravednici i heroji. Oni će ostati na Elizijskim poljima nakon smrti, da žive blagoslovljenim i sretnim zagrobnim životom, i prepuštaju se uživanjima u kojem su uživali u životu. Elizijska polja su se, prema Homeru, nalazila na zapadnom rubu Zemlje pored Okeana. U vrijeme grčkog pjesnika Hesioda, Elisium bi bio poznat i kao "Srećna ostrva", ili "Ostrva blaženih", koja se nalaze u zapadnom okeanu na kraju Zemlje. Ostrva blaženih bi tebanski pjesnik Pindar sveo na jedno ostrvo, opisujući ga kao parkove u sjenci, sa stanovnicima koji se prepuštaju atletskim i muzičkim zabavama. Vladar Elisiuma se razlikuje od autora do autora: Pindar i Hesiod navode Krona kao vladara, dok pjesnik Homer u Odiseji opisuje svijetlokosi Radamant koji tu boravi. "Ostrvo blaženih" je također predstavljeno u komičnom romanu iz 2. vijeka Istinita priča Lukijana od Samosate.