Unakrsna reaktivnost
Unakrsna reaktivnost, u općem smislu, je reaktivnost opaženog agensa koja pokreće reakcije izvan očekivane glavne reakcije. U imunologiji unakrsna reaktivnost ima uže značenje reakcije između antitijela i antigena koje se razlikuje od imunogena. Ponekad se naziva i unakrsna imunost ili unakrsna zaštitna imunost, iako unakrsna reaktivnost ne mora nužno pružiti unakrsnu zaštitu. Nekoliko primjera unakrsne reaktivnosti potvrđeno je kod ljudi, od kojih jedan uključuje virus gripe – specifične CD8 + T-ćelije I antigene hepatitis C-virusa. Adaptivni imunski odgovor je specifičan za antigen koji ga je stimulirao (nazvan imunogen). Međutim, mnogi prividni antigeni koji se prirodno javljaju zapravo su mješavina makromolekula (naprimjer, od patogena, toksina, protein a, ili polena) koji sadrže nekoliko epitopa. Kontakt sa složenim antigenom kao što je virus stimuliraće više imunskih odgovora na različite makromolekule virusa, kao i pojedinačne epitope svake makromolekule. Naprimjer, toksin tetanusa je makromolekulski antigen jednog proteina, ali će podstaći mnoge imunske odgovore, zahvaljujući tercijarnoj strukturi proteina koji daje mnogo različitih epitopa. Toksin koji stvara imunski odgovor na njemu će imati epitop koji stimulira odgovor. Denaturacija proteina može 'razoružati' njihovu funkciju, ali dozvoljava imunskom sistemu imunski odgovor, stvarajući imunost, a da pritom ne nanosi štetu pacijentu. U medicinskom testu, uključujući brzi dijagnostički test, unakrsna reaktivnost može biti ili zbunjujuća ili korisna, ovisno o instanci. Primjer zbunjivanja koji daje lažna pozitivna greška je u testu fiksacije lateksa kada se aglutinacija događa s drugim antigenom, a ne sa antigenom koji nas zanima. Primjer korisne unakrsne reaktivnosti je u testu na heterofilijska antitijela, koji otkriva Epstein-Barrov virus, koristeći antitijela specifična za ostale antigene. Unakrsna reaktivnost je takođe uobičajeno ocenjivani parametar za validaciju imunskih i proteinskih vezivanja kao što su ELISA i RIA. U ovom slučaju, obično se kvantificira upoređivanjem odgovora ispitivanja s nizom sličnih analita i izražava se u procentima. U praksi, kalibraciona krivulja se proizvodi korištenjem fiksnih raspona koncentracija za izbor srodnih spojeva, a srednje tačke (IC50) kalibracijskih krivulja se izračunavaju i uspoređuju. Slika zatim daje procjenu reakcije testa na moguća interferirajuće spojeve u odnosu na ciljni analit.