Crkve dubrovačkih graditelja
Crkve dubrovačkih graditelja je skupina vjerskih objekata, nastala na osnovu saradnje dubrovačkih graditelja i naručilaca iz Hercegovine, u osmanskom periodu. Podaci o gradnji sačuvani su u dokumentima iz Arhiva Dubrovačke republike. Prvi ugovor je iz 1499. godine i odnosi se na izgradnju crkve svetog Nikole u Grahovu, a drugi je sačinjen u februaru 1503. godine i odnosi se na izgradnju crkve u Lugu u blizini Trebinja. Tip jednobrodne crkve sa prislonjenim lukovima u arhitekturi Dalmacije i južnog Primorja se javlja dosta rano, još u razdoblju preromanike, i u potpunosti se odomaćio u XIII i XIV stoljeću. Njegov razvitak se može pratiti kroz cijeli srednji vijek. Ovaj tip crkvi dubrovačkih majstora sa zapadnjačkim stilskim shvatanjima, proširio se dalje i na područje Hercegovine u razdoblju do XVII. stoljeća. Vlastelu i vladare, kao ktitore hramova, zamjenjuju lokalni crkveni velikodostojnici, seoski knezovi i vojvode ili seoska bratstva. Crkve su sličnih i skromnih dimenzija, imaju jednostavni pravougaoni tlocrt, koji završava četvrtastom apsidom u ranijem periodu, a kasnije polukružnom. Razlika među njima se javlja u načinu prijenosa sila bočnog potiska. U enterijeru bačvasti svod objekta pridržavaju bočni prislonjeni lukovi. Građevinski materijal za zidanje je krečnjak, a pokrivene su kamenim pločama sa karakterističnim preklopom na sljemenu. Zvonik je “na preslicu“, sa jednim, dva ili tri zvona.