Plastika
Plastika je opće ime za širok spektar vještačkih ili poluvještačkih materijala koji koriste polimere kao glavni sastojak i koji mogu biti oblikovani u kalupima ili ekstrudirani u predmete, trake ili vlakna. Ova prilagodljivost, plus širok spektar drugih svojstava, kao što su lagana, izdržljiva, fleksibilna i jeftina za proizvodnju, dovela je do njegove široke upotrebe. Plastika se obično proizvodi kroz ljudske industrijske sisteme. Većina moderne plastike je izvedena iz hemikalija na bazi fosilnih goriva kao što su prirodni gas ili nafta; međutim, novije industrijske metode koriste varijante napravljene od obnovljivih materijala, kao što su kukuruz ili derivati pamuka. Također se mogu koristiti za izradu različitih materijala za pokrivanje, termoizolaciju, hidroizolaciju, cijevi i opremu, ljepila itd. Korištenjem različitih postupaka pri obradi polimera, dobija se širok spektar plastičnih masa. U sastav plastika ulaze: veziva, punioci, plastifikatori, stabilizatori, katalizatori, boje, materije za formiranje porozne strukture i drugo. Specifične mase plastika se kreću od 1000 do 2000 kg/m3;, dok zapreminske mase zavise od ostvarene poroznosti. Plastične folije, linoleum i slični materijali uopće ne sadrže pore, dok je poroznost pjenoplasta 95-98%. Najveći broj plastičnih masa je otporan prema djelovanju vode, a također je otporan i na djelovanje vodenih rastvora kiselina, baza i soli. Plastične mase najčešće nisu postojane prema povišenim temperaturama. Procjenjuje se da je između 1950. i 2017. godine proizvedeno 9,2 milijarde tona plastike. Više od polovine ove plastike je proizvedeno od 2004. U 2020. proizvedeno je 400 miliona tona plastike. Ako se globalni trendovi u potražnji plastike nastave, procjenjuje se da će do 2050. godine godišnja globalna proizvodnja plastike dostići preko 1,1 milijardu tona. Uspjeh i dominacija plastike počevši od ranog 20. stoljeća izazvali su široko rasprostranjene probleme okoliša, zbog njihove spore stope razgradnje u prirodnim ekosistemima. Većina proizvedene plastike nije ponovo upotrijebljena ili je nesposobna za ponovnu upotrebu, ili je zarobljena na deponijama ili ostaje u okolišu kao plastično zagađenje. Zagađenje plastikom se može naći u svim glavnim svjetskim vodenim tijelima, na primjer, stvarajući mrlje smeća u svim svjetskim okeanima i zagađujući kopnene ekosisteme. Od sve do sada odbačene plastike, oko 14% je spaljeno, a manje od 10% reciklirano. U razvijenim ekonomijama, oko trećine plastike se koristi u ambalaži i otprilike isto u zgradama u aplikacijama kao što su cijevi, vodovod ili vinilne obloge. Ostale namjene uključuju automobile (do 20% plastike), namještaj i igračke. U zemljama u razvoju, primjena plastike može se razlikovati; 42% indijske potrošnje se koristi u ambalaži. U oblasti medicine, polimerni implantati i drugi medicinski uređaji su barem djelomično izvedeni od plastike. U svijetu se godišnje proizvede oko 50 kg plastike po osobi, a proizvodnja se udvostručuje svakih deset godina. Prva potpuno sintetička plastika na svijetu bila je bakelit, koju je u New Yorku 1907. godine izumio Leo Baekeland, koji je skovao termin "plastika". Danas se proizvodi na desetine različitih vrsta plastike, kao što su polietilen, koji se široko koristi u ambalaži proizvoda, i polivinil hlorid (PVC), koji se koristi u građevinarstvu i cijevima zbog svoje čvrstoće i izdržljivosti. Mnogi hemičari su doprinijeli nauci o materijalima plastike, uključujući nobelovca Hermanna Staudingera, koji je nazvan „ocem polimerne hemije“, i Hermana Marka, poznatog kao „otac polimerne fizike“. Godine 2020. nova metoda otkrivanja omogućila je istraživačima da otkriju mikroplastiku u ukupno 47 uzoraka ljudskog tkiva. Plastične mase se proučavaju u okviru nauke o materijalima.