Hrvatski jezik
Hrvatski jezik jest normativna varijanta srpskohrvatskog jezika kojim govori 4,2 miliona ljudi u Hrvatskoj (po popisu stanovnika 2001.), te neodređen broj ljudi u drugim državama. Službeni je jezik u Republici Hrvatskoj, Bosni i Hercegovini, Crnoj Gori, Vojvodini (Srbija) i u Gradišću (Austrija). Na dijalekatskom nivou, hrvatski jezik obuhvata dijalekte čakavskog, kajkavskog i štokavskog narječja. Hrvati u Gradišću (Austrija) služe se posebnim, gradišćansko-hrvatskim jezikom koji je čakavsko-štokavski amalgam. U osnovama hrvatski jezik je sličan bosanskom i srpskom standardnom jeziku. Sredinom 18. stoljeća započeli su prvi pokušaji stvaranja hrvatskog književnog standarda na bazi novoštokavskog narječja koji je služio kao nadregionalni lingua franca – potiskujući regionalne čakavske, kajkavske i štokavske narodne govore. Odlučujuću ulogu odigrali su hrvatski vukovci, koji su učvrstili upotrebu ijekavske novoštokavštine kao književnog standarda krajem 19. i početkom 20. stoljeća, uz osmišljavanje fonološkog pravopisa. Hrvatski je napisan Gajevom latinicom. Osim štokavskog narječja, na kojem se temelji standardni hrvatski, na području Hrvatske govore još dva glavna narječja, čakavski i kajkavski. Nauka koja se bavi hrvatskim jezikom naziva se kroatistika.