Karma u budizmu
Karma (sanskrit: कर्म kárma, pali: kamma; čin, djelo) u budizmu označava svako djelovanje koje pokreće lanac uzroka i posljedica, slično zakonu akcije i reakcije. Karma obuhvata ne samo fizičko djelovanje, već i ono što svjesno biće govori i misli. Kad čovjek djeluje, govori ili misli, njegov um nešto čini, a to mora proizvesti rezultate. Buda naročito ističe voljni momenat djelovanja, odnosno karme. On je govorio da "namjera jeste karma, zato što prvo imamo namjeru prije nego što nešto učinimo tijelom, riječju i mišlju". Tako u stvaranju karme namjera ima veći značaj od samog djela. U budizmu karma ima donekle drugačiju ulogu nego u hinduizmu, budući da nema trajnog subjekta (anata). Buda umjesto o sopstvu govori o nizu stanja svijesti, koja zaredom određuju jedna drugo, prenoseći karmički naboj. Ovaj naboj nije samo zbir iz prošlosti, već se projektuje i u budućnost, u skladu sa djelima. Tako je sačuvana moralna odgovornost, a izbjegnuta hipoteza o postojanju duše. Prema Budinom učenju, postoji "podnošenje tereta" vlastitih djela, ali ne i trajna suština "nosioca". Nosioca moralne odgovornosti treba shvatiti kao proces, stalnost u ciklusu "dozrijevanja" plodova djelovanja. U tom smislu Buda naziva čovjeka, kao i svako drugo živo biće, "nasljednikom vlastitih djela". Bića se sastoje se od lanca uzroka i posljedica. Posljedice karme predstavljaju ukupnost sklonosti, nagona i htijenja koji čine čovjekovu ličnost. Dozrijevajući u plodu, karma biva iscrpljena, ali volja slobodno stvara novu karmu, čiji plodovi neumoljivo sazrijevaju. Smrt nije ni okončanje života ni razrješenje od moralne odgovornosti. Tok preporađanja se nastavlja u nedogled sve dok pojedinac ne uspostavi karmu "ni sa tamnim ni sa sjajnim posljedicama", koja vodi iscrpljivanju karme.