Zen
Zen je japansko ime grane mahajana budizma koja je nastala u Kini za vrijeme dinastije Tang pod nazivom "chan", a kasnije se razvio u razne podškole i podružnice. Od Kine, Chán se proširio na jug do Vijetnama i postao vijetnamski Thiền, sjeveroistočno do Koreje da bi postao Seon budizam, i istočno do Japana, postajući japanski zen.:159-169 Zen naglašava rigorozno samoograničavanje, praksu sjedeće meditacije (zazen) u postizanju prosvjetljenja. Naknadni uvid u prirodu uma i prirodu stvari (bez arogancije ili egoizma) i lični izraz ovog uvida u svakodnevnom životu, posebno za dobrobit drugih.:41 Kao takav, on smanjuje naglasak na samo znanje o sutrama i doktrini,:8 i favorizuje direktno razumijevanje kroz duhovnu praksu i interakciju sa ostvarenim učiteljem:3 ili Učiteljem. Većina onih koji se bave zenom smatraju ga jednostavno načinom meditacije, a neki i religijom, filozofijom, načinom života ili umjetnošću. U drugoj polovini 20. vijeka Zen je postao svjetski fenomen s centrima u mnogim zemljama. Zen učenje crpi iz brojnih izvora Sarvastivada meditacije i Mahayāna misli, posebno Yogachara, Tathāgatagarbha sutre, Laṅkāvatara Sūtra i Huayan škola, sa njihovim naglaskom na prirodu Bude, totalitet i Bodhisattva.:48:52-53 Prajñāpāramitā literatura,:41-45 kao i Madhyamaka misli, također su bili uticajni na oblikovanje apofatičke i ponekad ikonoklastičke prirode zen retorike. Nadalje, Chan škola je također bila pod utjecajem taoističke filozofije, posebno neo-taoističke misli.:79