Silvan i Dijana
Silvan i Dijana su božanski par ilirskog panteona bogova. Silvan je kod Ilira glavno božanstvo obično prikazan kao grčki Pan, polučovjek-polujarac, po čemu se bitno razlikuje od italskog Silvana, po kojem je u rimskoj interpretaciji ilirskih božanstava, (interpretatione Romana) dobio ime. Dijana (Tharial), prikazana je gotovo uvijek u stavu grčke Artemide lovice, s lukom i strijelom, atributima božice lova. Iliri su, kao i ostali indoevropski narodi, dugo poštovali bezlične duhove u obliku prirodnih pojava (oblak, kiša, grom, voda, drvo, šuma, nebo, Sunce, Mjesec itd.). O tim religijskim predodžbama Ilira ne zna se ništa, jer se od njihove teogonije i mitologije nije ništa sačuvalo. Do antropomorfiziranja ovih u početku animističkih sila prirode i kod Ilira je došlo tek na višem stupnju društvenog razvitka, pri samom kraju prethistorijskog doba. Sve što se zna ο vjeri starih Ilira, poznato je po prikupljenom arheološkom materijalu, koji potječe tek iz vremena ustaljene rimske okupacije Ilirije, od rane do kasne antike. Rascjepkanost ilirskog teritorija, plemenska podvojenost, a osobito urođena konzervativnost, nisu uslovili formiranje jedne i jedinstvene religijske ikonografske slike, što potvrđuje da ni predodžbe u svijesti njegovih poštovalaca nisu bile u svim krajevima iste (kanonske), iako se u suštini radilo ο istom božanskom biću. Zbog tih lokalnih shvatanja i proističu na širem ilirskom području, od Morave do Istre, uključujući i Panoniju, i znatnije razlike u prikazivanju ilirskog božanstva (tek kasnije nazvanog Silvan). Zajedno s latinskim jezikom i ostalim sadržajima duhovne kulture, Iliri su od Rimljana postupno primali i njihovu vjeru koju su donekle prilagođavali svojim vjerskim shvatanjima, naročito kada su u pitanju širi narodni krugovi. Paralelno su u njihovu narodnu umjetnost prodirali i pojedini elementi raznih ikonografskih grčkih i rimskih šema, koje su primjenjivali na prve pokušaje antropomorfiziranja (prikazivanja) svojih božanstava. U takvoj kulturnoj i kultnoj simbiozi nastale su brojne varijacije kultne slike ilirskog božanstva. Nije poznato koji od grčkih i rimskih likova je izražavao prve Silvanove likove (izglede), iz kojeg bi onda proizašle i sve ostale varijacije Silvanove složene ikonografije. Tek na reljefu iz Busije u Glamoču prvi put je epigrafski potvrđeno da je u prilici kozolikog božanstva prikazan upravo Silvanus Silvester u kultnoj zajednici s božicom Dijanom i da je to njegova ikonografska šema. S(ilvano) S(ilvestri) et Dianae/ Au(relius) Platius Var/roni(s) l(ibens) p(osuit), Na reljefu iz Busije Silvanus Silvester je prikazan kao grčki Pan. To je nagi, rogati i bradati mladi satir, kozorog i kozonog, krupna oka, u donjem dijelu tijela dlakav i, svakako, kao božanstvo plodnosti itifaličan. Njegovi su atributi: pastirski štap (pedum) i svirala (syrinks). Dijana je na reljefu iz Busije prikazana kao klasična Artemida, koja je u unutrašnjosti Dalmacije kod Dalmata poštovana kao božica plodnosti, šuma i polja i vladarica divljih životinja. U lijevoj ruci drži luk, a desnicom vadi strijelu iz tobolca, koji joj leži na plećima. Uz nju je i ovdje, kao i obično, i njena omiljena košuta, dakle tip koji se razvio pod utjecajem grčkih uzora u okvirima autohtonog ilirskog, posebno dalmatskog, nasljeđa.