Uzročnost
Uzročnost, kauzalnost ili uzrok i posljedica jest utjecaj kojim se jedan događaj, proces, stanje ili objekt (a uzrok) doprinosi proizvodnji drugog događaja, procesa, stanja ili objekta (posljedica) gdje je uzrok djelomično odgovoran za učinak, a posljedica dijelom ovisi o uzroku. Općenito, proces ima mnogo uzroka, za koje se također kaže da su njegovi "uzročni faktori", a svi leže u njegovoj prošlosti. Efekt može zauzvrat biti uzrok ili uzročni faktor mnogih drugih efekata, koji svi leže u njegovoj budućnosti. Neki autori smatraju da je kauzalnost metafizički ispred pojmova vremena i prostora. Uzročnost je apstrakcija koja ukazuje na to kako svijet napreduje, toliko osnovni koncept da je prikladniji kao objašnjenje drugih koncepata progresije nego kao nešto što treba objasniti drugi osnovniji. Koncept je sličan onima agency i efficacy. Iz tog razloga možda će biti potreban skok intuicije da se to shvati. Shodno tome, uzročnost je implicitna u logici i strukturi običnog jezika. U engleskim studijama aristotelovske filozofije, riječ "uzrok" koristi se kao specijalizovani tehnički termin, prijevod Aristotelovog izraza αἰτία, pod kojim je Aristotel značio "objašnjenje" ili "odgovor na pitanje zašto". Aristotel je kategorizovao četiri tipa odgovora kao materijalne, formalne, efikasne i konačne "uzroke". U ovom slučaju, "uzrok" je objašnjenje za objašnjenje, a neuspeh u prepoznavanju da se razmatraju različiti tipovi "uzroka" može dovesti do uzaludne rasprave. Od četiri Aristotelova načina objašnjenja, onaj koji je najbliži pitanjima ovog članka je "efikasnost". David Hume, kao dio svog suprotstavljanja racionalizmu, tvrdio je da sam čisti razum ne može dokazati stvarnost efikasne kauzalnosti; umjesto toga, pozivao se na običaje i mentalne navike, primjećujući da cjelokupno ljudsko znanje proizlazi isključivo iz iskustva. Tema uzročnosti ostaje glavna u savremenoj filozofiji.