Svjetlost
Svjetlost ili vidljiva svjetlost je elektromagnetno zračenje vidljivo ljudskom oku. Vidljivo svjetlo se obično definira kao ono koje je na talasnim dužinama u rasponu od 400-700 nanometara (nm), što odgovara frekvencijama od 750-420 teraherca, između infracrvenog (sa dužim talasnim dužinama) i ultraljubičastog (sa kraćim talasnim dužinama). U fizici, pojam "svjetlo" može se u širem smislu odnositi na elektromagnetno zračenje bilo koje talasne dužine, bilo vidljivo ili ne. U tom smislu, gama zraci, rendgenski zraci, mikrotalasi i radio talasi su takođe svjetlost. Primarna svojstva svjetlosti su intenzitet, smjer širenja, frekvencija ili spektar talasne dužine i polarizacija. Brzina svjetlosti u vakuumu, 299.792.458 metara u sekundi (m/s), jedna je od osnovnih prirodnih konstanti.[6] Kao i sve vrste elektromagnetnog zračenja, vidljiva svjetlost se širi elementarnim česticama bez mase koje se nazivaju fotoni koji predstavljaju kvante elektromagnetnog polja, a mogu se analizirati i kao valovi i kao čestice. Proučavanje svjetlosti, poznato kao optika, važno je istraživačko područje u modernoj fizici. Glavni izvor prirodne svjetlosti na Zemlji je Sunce. Historijski gledano, još jedan važan izvor svjetlosti za ljude bila je vatra, od drevnih logorskih vatri do modernih kerozinskih lampi. Sa razvojem električnih rasvjeta i elektroenergetskih sistema, električna rasvjeta je efektivno zamijenila vatru. Trouglasta prizma koja raspršava snop bijele svjetlosti. Duže talasne dužine (crvena) i kraće talasne dužine (zeleno-plava) su odvojene. Elektromagnetski spektar, sa istaknutim vidljivim dijelom Zbog prelamanja, slamka umočena u vodu izgleda savijena, a skala ravnala sabijena kada se gleda iz plitkog ugla. Hong Kong obasjan šarenim vještačkim osvjetljenjem Pierre Gassendi Pierre Gassendi (1592–1655), atomista, predložio je teoriju čestica svjetlosti koja je objavljena posthumno 1660-ih. Isak Njutn je proučavao Gasendijev rad u ranoj mladosti i preferirao je njegovo gledište u odnosu na Descartesovu teoriju plenuma. On je u svojoj Hipotezi o svjetlosti iz 1675. godine izjavio da je svjetlost sastavljena od korpuskula (čestica materije) koje se emituju u svim smjerovima iz izvora. Jedan od Newton-ovih argumenata protiv talasne prirode svjetlosti bio je da je poznato da se talasi savijaju oko prepreka, dok svjetlost putuje samo pravim linijama. On je, međutim, objasnio fenomen difrakcije svjetlosti (što je primijetio Francesco Grimaldi) dopuštajući da svjetlosna čestica može stvoriti lokalizirani talas u eteru. Christiaan Huygens (1629–1695) razradio je matematičku talasnu teoriju svjetlosti 1678. godine i objavio ju je u svom Traktatu o svjetlosti 1690. godine.