Hrvatinići
Hrvatinići (Horvatići, Stipančić Hrvatinić, Stipanići, Stjepanići), vlastelinski rod u srednjovjekovnoj Bosni od 13. do 15. vijeka. Hrvatinići su naročito snažno uticali na razvoj političkih prilika u bosanskoj državi i susjednim hrvatskim krajevima u 14. i na početku 15. vijeka. Uz njih je u drugoj polovini 20-tih godina 14. vijeka vezan i prvi spomen institucionalno izgrađene Crkve bosanske, uz koju su pristajali neki članovi roda, dok su drugi ostali odani Katoličkoj crkvi. Prvi Hrvatinići držali su posjede u Donjim krajima, oko rijeka Sane, Vrbanje i Vrbasa, u župama Banica (Jajce), Vrbanja (župa) (Kotor), Sana (Ključ), Zemljanik (tvrđava Greben). Držali su i grad Glamoč. Jačanjem Hrvatinića povećavali su se i njihovi posjedi, najprije u bližoj okolini, na koju se širio i naziv Donji kraji, a poslije i u drugim dijelovima Bosne, u početku najčešće priznavanjem nasljednih prava i darovnicama, a poslije osvajanjima i vladarskim darovnicama. Tako su potkraj 14. i na početku 15. vijeka oni postali najmoćnije velmože u bosanskoj državi te su mogli smjenjivati s prijestolja i same vladare. Utemeljitelj roda – prema dostupnim podacima – bio je knez Stjepan (umro prije 2. februara 1301. godine) koji je posljednje godine života proveo povučeno. Za njega Lajos Thallóczy nesigurno pretpostavlja da je bio u rodbinskim vezama s banom Prijezdom I, što izvorna svjedočanstva ne potvrđuju. Pouzdano se zna da je Stjepan imao više sinova koji su naslijedili očeve posjede. Ne zna se koliko ih je bilo, a nisu poznata ni njihova imena, osim najstarijemu knezu Hrvatinu, po kojem je i cijeli rod dobio ime. On se u izvorima i literaturi obično po ocu naziva Stjepanić. Na Stjepanove sinove se odnosi sadržaj povelja iz 1299, 1301, 1304. i 1305, ali se u njima spominje samo Hrvatin, koji nastupa kao predstavnik svoje neimenovane braće i sinova te vodi obiteljske poslove. Pouzdano se zna da su braća učestvovala u borbama za ugarsku krunu potkraj 13. vijeka kao pristalice napuljskih Anžuvinaca, pretendenata Karla Martela i Karla I Roberta. Zbog zasluga u tim borbama napuljski kralj Karlo II. potvrdio im je poveljom od 14. juna 1299. Donje kraje bosanske zemlje (Partes provinciarum inferiores terre Boczinensis), koje su oni već držali i posjedovali. Nakon toga, odigrali su važnu ulogu na početku 14. vijeka u vezi sa širenjem u Bosni vlasti Bribirskih, s kojima su više puta sređivali svoje vazalne odnose. Ban Pavao I. Bribirski s braćom izdao im je više povelja (1301, 1304. i 1305) kojim je potvrđivao sve njihove posjede, jamčio njihovu cjelovitost i obećavao zaštitu ako ih iko napadne. Unatoč njihovim rodbinskim vezama i takvim garancijama, odnosi Hrvatinića s knezovima Bribirskim zapali su u krizu za banovanja nad dijelom Bosne Pavlova brata Mladina I (1302-1304). Sinovi kneza Stjepana bili su, čini se, nezadovoljni Mladinovom upravom te su stali podupirati protivnike bribirske vlasti u Bosni. Zbog toga im je Mladin I oko 1303. počeo otimati posjede i gradove u Donjim krajima. Nakon tih vijesti Stjepanići se dalje vrijeme ne spominju. Tek u vrijeme velikog političkog raslojavanja među hrvatskim i bosanskim velikašima uoči pada bana Mladina II Bribirskog 1322. ponovo su aktivni na strani Mladinovih protivnika. Osim kneza Hrvatina Stjepanića, u izvornoj građi nakon 1320. po imenu zabilježen je knez Grgur Stjepanić, koji se u literaturi također dovodi u vezu sa Stjepanom, začetnikom roda Hrvatinića. Prevladava mišljenje da je Grgur bio mlađi brat Hrvatinov, a tek je Thallóczy ustvrdio da je Grgur bio sin Hrvatinova brata Stjepana. On se prvi put poimenice samostalno spominje u nedatiranoj povelji Stjepana II Kotromanića kojom mu je, za vjernu službu, ban darovao sela Čečavu, Hrastuš, Jakeš u Nenavišću, Volović i Modriču, jer je najvjerovatnije 1329-1330. na čelu banova izaslanstva išao u Bugarsku da mu dovede zaručnicu. Ban tom prigodom Grgura naziva velikim knezom. Poslije se Grgur spominje tek 1357. u vezi s ustupanjem svojih posjeda u Donjim krajima ugarskom kralju Ludoviku I, ali historičari nisu sigurni da li se tu radi o istoj ili pak o dvjema različitim osobama. U prilog drugoj pretpostavci govorila bi hronologija, naime činjenica da je Grgurov brat Hrvatin umro prije 1315, a sin mu Vukoslav Hrvatinić prije 16. aprila 1343. Najistaknutiji predstavnici ove porodice u kasnijem periodu su bili knez Vukoslav Hrvatinić te njegovi sinovi knez Vlatko i Vuk u 14. vijeku; krajem i početkom 15. vijeka najpoznatiji član ove obitelji bio vojvoda, a kasnije i herceg, Hrvoje Vukčić Hrvatinić i njegov brat, hrvatski ban, Vuk Vukčić, dok je u 15. vijeku najpoznatiji bio vojvoda Juraj Vojsalić. Posljednji poznati Hrvatinić bio je Matija Vojsalić, praunuk Vojislava Hrvatinića (brata Hrvoja Vukčić Hrvatinića), koji je od 1472. do 1476. bio osmanski kralj Bosne.