Metanoetika
Metanoetika (grčki: "μετανοῶ" - pretvorbe, pokajanje ; japanski - pojam "zangedō 懺悔道 iz dō 道" staze i zange 懺悔" priznanje, pokajanje") je pojam koji je skovao japanski filozof nauke Hajime Tanabe u svom djelu iz 1945. "Filozofija kao metanoetika". Pojam označava način bavljenja filozofijom (ili oblik "ne-filozofije) koji razumije granice razuma. Metoda koju je Tanabe koristio da bi došao do ovog zaključka oslanja se na transcendentalnu analizu koju je razvio njemački filozof Immanuel Kant, Tanabe usklađuje metodu s budističkim konceptom apsolutnog ništavila i idejama iz budizma, zena i kršćanstva. Tanabe navodi da Kant nije dovoljno daleko odveo kritiku razuma smatrajući da radikalna kritika razuma treba da postavi pitanje da li sám razum može razumjeti njegovu sposobnost da utjelovljuje samosvijest i konačnu stvarnost. Pojedinac koji ostvaruje razum treba da ostane svjestan krize razuma i da antinomiju, te racionalno nerješive kontradikcije koje razum otkopava, vidi kao osnovu za ličnu obnovu. Kriza razuma nije samo poremećaj misli, nego on obuhvata i krizu volje. Kako pojedinac razumije radikalne granice razuma u suočavanju s antinomijama, postaje svjestan onoga što je Kant nazvao radikalnim zlom. To je volja da se djeluje u skladu sa željama izvan onih koje predstavlja racionalna refleksija. S ovom spoznajom dolazi dodatna kriza, a time i mogućnost metanoje. U ovom stanju krize, pojedinac dobija perspektivu potrebnu da vidi drugi izvor prosvjetljenja. Tanabe koristi šin budistički izraz "druge moći" da označi ovaj izvor, koji se naziva i apsolutno ništavilo. Ova metanoja uviđa neadekvatnost ljudskih napora da otkrije izvor samosvijesti i predaje mu se. Ovo predanje pruža moć da se nastavi potraga za smislom usred svakodnevnog života i da se djeluje na suosjećajan i dobrotvoran način kako bi druge doveo do samospoznaje.