Zidine i rimska graditeljska tehnika
Rimljani su uglavnom u gradnji primjenjivali grčke i etrurske tehnike čiji je temelj bila pečena cigla koja se obrađivala suho i bez žbuke. Ako je kamenje imalo nepravilan oblik govorilo se o opus siliceum, a ako je bilo pravilno o opus quadratum. Kamenje se međusobno povezivalo klinovima i kukama ili ih je spajala sama težina. Taj se način gradnje počeo primjenjivati krajem republike, mahsuz u Saturnovu hramu i Marcelovu teatru. Bez obzira na to, ova tehnika je donijela sa sobom dva velika nedostatka. Usprkos fantastičnom tehničkom razvoju dizalica (Rimljani su se služili koloturom koji im je omogućavao da podignu kamene blokove teške više desetaka tona) postupci podizanja i sastavljanje blokova ostavili su tragove. Bilo je nemoguće položiti uže oko kamenog bloka i podići ga nekoliko metara u vis bez da se na nekom mjestu prethodno ne predvidi kakav urez ili izbočenje koje pomaže pri hvatanju. Što se tiče klinova i kuka njihova posljedica nije bila samo udubljenje u kamenu, već im je nedostatak bio taj što nisu mogli garantovati stabilnost građevine ukoliko bi na različitim tačkama došlo do potresanja. Tlo na kojem su morali raditi rimski graditelji odlikovalo se izuzetnom gipkošću, tako da je nejednaka dubina temelja pojedinih dijelova morala uticati na ravnotežu, a u skladu s time i na otpornost cjeline.: