Epitaf
Epitaf (grčki: ἐπιτάφιος – epitaphios = posmrtni govor, iz ἐπί – epi = ulica, preko τάφος – taphos = grob) kratki je tekst u čast preminule osobe. Strogo govoreći, to se odnosi na tekst koji je upisan na spomeniku ili ploči, ali se može koristiti i u figurativnom smislu. Neke natpise su postavile same osobe prije njihove smrti, dok su druge izabrali oni kojih se tiče sahrana. Natpis može biti u vidu pjesme u stihu; pjesnici su bili poznati po sastavima vlastitog natpisa prije svoje smrti, što je uradio i William Shakespeare. Većina natpisa su kratki zapisi porodice, a možda i o karijeri i navikama pokojnika, često sa izrazom ljubavi ili poštovanja - "voljeni otac ..." - ali drugi su ambiciozniji. Iz renesanse do 19. stoljeća u zapadnoj kulturi, natpisi za značajne ljude su postali sve duži i pompezniji u opisima porijekla porodica, karijere, vrlina i uže porodice, često na latinskom. Međutim, najduži poznati starorimski natpis ima Laudatio Turiae, koji je prelazi gotovo svih 180 linija; slavi vrline žene, vjerojatno konzula. Neki epitafi su citati iz svetih tekstova ili aforizmi. Jedan od pristupa od mnogih natpisa je da 'govore' čitaocu kao upozorenje na vlastitu smrtnost. Iskrivljenim trik drugih je da se zatraži čitaocu da sići svoje odmorište, utoliko što čitalac će morati da se stoji na terenu iznad kovčeg da pročita natpis. Neki od rekordnih dostignuća (npr. prošlosti političari imajte na umu godine svog mandata). Gotovo svi (osim onih kojima je to nemoguće po definiciji, kao što je grob neznanog vojnika) sadrže ime, godinu ili datum rođenja i datum smrti. Mnogi članovi obitelji se popisuju kao oni koji su podigli spomenik / nišan / nadgrobnu ploču (na primjer, "otac / majka / sin / kći / djeca / porodica").