Teorija odvraćanja
Teorija odvraćanja odnosi se na učenost i praksu o tome kako prijetnje ili ograničena sila jedne strane mogu uvjeriti drugu stranu da se suzdrži od pokretanja nekog pravca djelovanja. Tema je dobila sve veći značaj kao vojna strategija tokom Hladnog rata u pogledu upotrebe nuklearnog oružja. Povezana je, ali istovremeno i različita od koncepta uzajamnog osiguranog uništenja modelirajući preventivnu prirodu nuklearnog napada punog razmjera, koji bi razorio obje strane u nuklearnom ratu. Centralni problem odvraćanja zasnovan je na tome kako vjerodostojno zaprijetiti vojnom akcijom ili nuklearnom kaznom protiv protivnika uprkos troškovima odvraćanja. Odvraćanje se široko definiše kao svaka upotreba prijetnji (direktnih ili indirektnih) ili ograničene sile koja ima za cilj da odvrati potencijalnog agresora od poduzimanja radnje i održavanja mira. Odvraćanje predstavlja suprotnost u odnosu na prisilu, koja je pokušaj da se učesnik (kao što je država) navede da preduzme akciju (tj. promijeni "status quo"). Oba predstavljaju oblike prinude. Prisila se smatra težom za uspješno splrovođenje u odnosu na odvraćanje. Odvraćanje također ima tendenciju da se razlikuje od odbrane ili upotrebe pune sile u ratu. Odvraćanje je većinom uspješno kada potencijalni napadač vjeruje da je vjerovatnoća vojnog uspjeha niska, a troškovi napada visoki. Centralni problem odvraćanja jeste vjerodostojno komuniciranje prijetnji drugoj strani. Odvraćanje ne zahtijeva nužno vojnu nadmoć.