Posebne potrebe
U kliničkoj dijagnostici i funkcionalnom razvoju, posebne potrebe (ili dodatne potrebe) odnose se na pojedince kojima je potrebna pomoć zbog invaliditeta koji mogu biti medicinski, mentalni ili psihološki. Smjernice za kliničku dijagnozu date su u Dijagnostičkom i statističkom priručniku za mentalne poremećaje i Međunarodnoj klasifikaciji bolesti 9. izdanje. Posebne potrebe mogu se kretati od osoba s autizmom, Aspergerovim sindromom, cerebralnom paralizom, Downovim sindromom, disleksijom, diskalkulijom, dispraksijom, disgrafijom, sljepoćom, gluhoćom, ADHD-om i cističnom fibrozom. Također mogu uključivati rascjepe usana i nedostajuće udove. Vrste posebnih potreba razlikuju se po težini, a učenik s posebnim potrebama klasificira se kao težak slučaj kada je njegov IQ između 20 i 35. Tim učenicima obično je potrebna pomoć u školi i imaju različite usluge da bi uspjeli u drugačijem okruženju. U prošlosti su osobe s invaliditetom često izbjegavane i držane u izolaciji u mentalnim bolnicama ili ustanovama. U mnogim zemljama, one su viđene kao sramota za društvo, često suočene s kaznama mučenja, pa čak i pogubljenja. U SAD, nakon izrade Zakona o obrazovanju osoba s invaliditetom i mnogih drugih propisa, učenici s invaliditetom nisu mogli biti isključeni ili diskriminirani u obrazovnom sistemu.