Šafijski mezheb
Šafijski mezheb arapski: شَافِعِي jest jedna od četiri pravne škole (mezheba) u sunitskom islamu. Osnivač ove škole je bio Imam Šafija, "otac muslimanske jurisprudencije", u ranom 9. stoljeću. Ostale tri škole sunitske škole (mezheba) su Ḥanafijska, malikījska i hanbelijska škola. Kao i druge škole fikha, šafije priznaju prve četiri halife kao zakonite nasljednike Muhammeda i oslanja se na Kur'an i "provjerene (sahih)" knjige hadisa kao primarne izvore prava. Šafijska škola potvrđuje autoritet i božanskog davanja zakona (Kurʾān i Sunnet) i ljudskih spekulacija u vezi sa Zakonom. Tamo gdje su odlomci Kurʾāna i/ili hadisa dvosmisleni, škola traži smjernice Kijasa (analogno rezonovanje). Idžma (konsenzus učenjaka ili zajednice) je "prihvaćen, ali nije naglašen". Škola je odbacila ovisnost o lokalnim tradicijama lično mišljenje i Istiḥsān (pravna diskrecija) kao izvore pravnog presedana. Šafijska škola je bila široko praćena na Bliskom istoku sve do uspona Osmanlija i Safavida. Trgovci su pomogli u širenju šafijskog islama preko Indijskog okeana, sve do Indije i Jugoistočne Azije. Šafijska škola danas se pretežno nalazi u dijelovima Hidžaza i Levanta, Donjeg Egipta i Jemena, te među kurdskim narodom, na Sjevernom Kavkazu i preko Indijskog okeana (Rog Afrike i Svahilijske obale u Africi i priobalju Južne i Jugoistočne Azije).[1]