Jean-Baptiste Lamarck
Jean-Baptiste Pierre Antoine de Monet, chevalier de Lamarck (1. august 1744. – 18. decembar 1829.), često poznat jednostavno kao Lamarck ( /ləˈmɑːrk/ ; Francuski: [ʒɑ̃batist lamaʁk] ), bio je francuski prirodnjak. Bio je vojnik, biolog i akademik, i rani zagovornik ideje da se biološka evolucija odvijala i odvijala u skladu sa prirodnim zakonima. Lamark se borio u Sedmogodišnjem ratu protiv Pruske i dobio je nagradu za hrabrost na bojnom polju. Pošto je poslan u Monako, Lamark se zainteresovao za prirodnu istoriju i odlučio da studira medicinu. Povukao se iz vojske nakon ranjavanja 1766. godine i vratio se studijama medicine. Lamark je razvio posebno interesovanje za botaniku, a kasnije, nakon što je objavio trotomno delo Flore françoise (1778), postao je član Francuske akademije nauka 1779. Lamarck se uključio u Jardin des Plantes i imenovan je za katedru botanike 1788. Kada je francuska nacionalna skupština 1793. godine osnovala Muséum national d'Histoire naturelle, Lamarck je postao profesor zoologije . Godine 1801. objavio je Système des animaux sans vertèbres, veliko djelo o klasifikaciji beskičmenjaka, termin koji je navodno on skovao. U publikaciji iz 1802. postao je jedan od prvih koji je koristio termin " biologija " u njegovom modernom smislu. Lamark je nastavio svoj rad kao glavni autoritet u zoologiji beskičmenjaka . Zapamćen je, barem u malakologiji, kao taksonomista značajne reputacije. Moderna era općenito pamti Lamarcka po teoriji nasljeđivanja stečenih karakteristika, nazvanoj lamarkizam (netačno nazvan po njemu), mehko nasljeđivanje ili teorija upotrebe/neupotrebe, koju je opisao u svojoj Philosophie zoologique iz 1809. godine. Međutim, ideja mehkog nasljeđivanja davno je prethodila njemu, činila je samo mali element njegove teorije evolucije, a u njegovo vrijeme su je prihvatili mnogi istoričari prirode. Lamarckov doprinos evolucijskoj teoriji sastojao se od prve istinski kohezivne teorije biološke evolucije, u kojoj je alhemijska kompleksirajuća sila vodila organizme uz ljestvicu složenosti, a druga ekološka sila ih je prilagođavala lokalnom okruženju korištenjem i neupotrebom karakteristika, razlikujući ih od drugih organizama. Naučnici su raspravljali o tome da li napredak u polju transgeneracijske epigenetike znači da je Lamarck bio u određenoj mjeri u pravu ili ne. U svojoj knjizi Philosophie zoologique, Lamarck je opisao Boga kao "uzvišenog autora prirode". Lamarkovi religiozni pogledi su ispitani u knjizi Lamarck, osnivač evolucije (1901) od Alpheusa Packarda. Prema Packardu iz Lamarkovih spisa, on se može smatrati deistom. Filozof biologije Michael Ruse opisao je Lamarcka, "kako vjeruje u Boga kao nepomičnog pokretača, tvorca svijeta i njegovih zakona, koji odbija čudesno intervenirati u svom stvaranju." Biograf James Moore opisao je Lamarcka kao "temeljnog deistu". Historičar Jacques Roger je napisao: "Lamarck je bio materijalista do te mjere da nije smatrao potrebnim pribjegavanje bilo kojem duhovnom principu... njegov deizam je ostao nejasan, a njegova ideja stvaranja nije ga spriječila da vjeruje u sve. priroda, uključujući najviše oblike života, bila je samo rezultat prirodnih procesa." Lamarck je uglavnom poznat po svojim pogledima na evoluciju, koji su odbačeni u korist razvoja darvinizma. Njegova teorija evolucije postigla je slavu tek nakon objavljivanja knjige Charlesa Darwina O porijeklu vrsta (1859.), što je podstaklo kritičare Darwinove nove teorije da se oslone na Lamarckovu evoluciju kao na dobro utvrđenu alternativu.