Ebu-Hanifa
Nu’man ibn Sabit Ebu Hanifa (699–767; 80–150. po Hidžri) bio je osnivač hanefijske vjersko-pravne škole ili mezheba, koja je najrasprostranjenija u islamskom svijetu. Balkanski muslimani slijede hanefijsku školu, a rasprostranjena je u svim predjelima kojima su vladali Abasidi, Seldžuci, Osmanlije i Moguli. Njoj pripadaju i Turci, kao i veliki broj Egipćana, Pakistanaca, Indijaca i Afganistanaca. Hanefijsko stanovište u vezi s razilaženjem s drugim školama objašnjeno je u djelu Al-fiqh al-akbar. Ebu Hanifa rođen je u Kufi 80. po Hidžri. Njegovi preci rodom su iz Kabula, odakle je njegov djed Zuta došao u Kufu kao ratni zarobljenik i tu prihvatio islam. Bio je trgovac po profesiji, a poznavao je i Muhammedovog zeta i četvrtog halifu Aliju ibn Ebu-Taliba, s kojim je bio blizak. Ebu Hanifin otac Sabit u Kufi je držao pekaru, a on sam bio je zanatlija i proizvodio haz (vrstu tkanine; al-hazz). Bio je velikodušan i čak materijalno izdržavao svog učenika Ibn Jusufa. Njegov drugi učenik Zufer rekao je da se Ebu Hanifa toliko zanimao za teologiju da su u njega ljudi upirali prstom. Međutim, nije se toliko zanimao za tradicionalističku školu (ehlul-hadis) koliko za iračku racionalističku školu, čiji je osnivač bio Ali ibn Mes‘ud (umro 32/652) s centrom u Kufi. Ibn Šubruma za njega je rekao: "Svijet ga je slijedio, ali on s time nije htio imati ništa. Što se nas tiče, svijet s nama ne želi imati ništa, a mi trčimo za njim." Njegovi učitelji bili su Hammad Ebu Ismail ibn Sulejman, te Džafer El-Sadik, potomak poslanika Muhammeda, šesti po redu šiitski imam i osnivač džaferitske ili šiitske vjersko-pravne škole. Najpoznatiji učenici bili su mu Ebu Jusuf (113–182), Muhammed ibn Hasan Eš-Šejbani (135–189) i Ebu Huzejl Zufer ibn El-Huzejl (110–158). Ebu Jusuf postavio je temelje hanefijskog fikha, postao glavni kadija u Abasidskom halifatu i doprinio širenju hanefijske škole.