Hruščovka
Hruščovka (krievu: хрущёвка) ir kopējs apzīmējums sērijveida piecstāvu daudzdzīvokļu ēkām no dzelzsbetona paneļiem vai ķieģeļiem, kuru celtniecība lielos apjomos PSRS tika uzsākta 50. gadu otrajā pusē, Ņikitas Hruščova varas periodā. Ātri un lēti būvējamās mājas bija iecerētas kā pagaidu risinājums akūtajam dzīvokļu deficītam PSRS. Balto silikātķieģeļu hruščovkas Latvijā ir atpazīstamākie sava laikmeta simboli. Par hruščovkām Latvijā pieņemts saukt 1-316 un 1-318 sērijas balto silikātķieģeļu ēkas, taču lielākā daļa PSRS teritorijā celto hruščovku ir celtas no dzelzsbetona paneļiem. Rīgā 1-464 sērijas paneļu ēkas visvairāk celtas Juglas, Ķengaraga mikrorajonos un Āgenskalna priedēs. Laikā no 1956. līdz 1985. gadam PSRS tika uzcelti gandrīz 290 miljoni m2 visdažādāko sēriju un modifikāciju hruščovku, kas veidoja aptuveni 10% no padomju valsts kopējā dzīvojamā fonda. Lielajās PSRS pilsētās – Maskavā un Ļeņingradā – piecstāvu hruščovku celtniecību pārtrauca jau 20. gadsimta 60. gadu beigās un 70. gadu sākumā, jo tās aizņēma pārāk daudz pilsētas zemes un dzīvokļu krīzes ātrākai risināšanai uzsāka būvēt aizvien augstākas deviņu un divpadsmit stāvu paneļu un bloku ēkas. Jāņem vērā, ka PSRS dzīvokļi tika piešķirti par velti, arī komunālie maksājumi bija minimāli, tāpēc, lai arī cik neērtas būtu hruščovkas, lielākajai daļai to iedzīvotāju tas bija krietns solis uz augšu dzīves kvalitātē. Lai izvairītos no gadiem ilgas gaidīšanas dzīvokļu rindā, plaši bija izplatīti dzīvokļu īpašnieku kooperatīvi, kas piedalījās ēku celtniecības finansēšanā. Latvijā un it sevišķi Rīgā jaunos dzīvokļus bieži saņēma nevis vietējie iedzīvotāji, bet krievvalodīgie imigranti no pārējās PSRS un Baltijas Kara apgabala militārpersonas. Pēdējos gados daudzas hruščovkas Latvijā tiek vismaz daļēji nosiltinātas, iedzīvotāji par saviem līdzekļiem liek jaunus logus un tiek laboti jumti. Maskavā un Sanktpēterburgā pilsētas pašvaldības aktīvi nojauc vairāku sēriju paneļu hruščovkas un aizstāj tās ar jaunām ēkām. Joprojām risinās strīdi par to, cik ilgi šīs ēkas spēs nostāvēt. Sākotnēji tās tika būvētas kā pagaidu risinājums uz gadiem 15-25, līdz PSRS uzvarēs komunisms un iedzīvotāji pārcelsies uz labākiem dzīvokļiem. Būvēšanas laikā tika domāts, ka to maksimālais mūžs būs 50 gadi. Lielākās strukturālās problēmas ir tieši dzelzsbetona paneļu hruščovkām, kuras nav iespējams kapitāli remontēt vai pārbūvēt. Kvalitatīvi celtas un uzturētas ķieģeļu hruščovkas varētu nostāvēt gadus 150. No pirmajām 1-464 sērijas paneļu hruščovkām attīstīja tā saucamo veco un jauno lietuviešu projektu – paneļu un bloku ēkas, kas Rīgas mikrorajonos daudz tika celtas 60. un 70. gados.