Dzīvsudrabs zivīs
Dzīvsudraba klātbūtne zivīs rada bažas par veselību cilvēkiem, kuri tās ēd, īpaši sievietēm, kuras plāno, vai ir iestājušās grūtniecībā, ir barojošas mātēs vai ir mazi bērni. Zivis un vēžveidīgie bieži vien savos ķermeņos koncentrē dzīvsudrabu metildzīvsudraba veidā, ko uzskata par ļoti toksisku dzīvsudraba organisko savienojumu. Ir zināms, ka elements bioakumulējas cilvēkos, tāpēc bioakumulācija jūras veltēs tiek pārnesta uz cilvēku populācijām, kur var izraisīt saindēšanos ar dzīvsudrabu. Dzīvsudrabs ir bīstams gan dabiskajām ekosistēmām, gan cilvēkiem, jo tas ir metāls, par kuru zināms, ka tas ir ļoti toksisks, jo īpaši tāpēc, ka tā neirotoksiskā iedarbība spēj bojāt centrālo nervu sistēmu. Cilvēka kontrolētās zivju ekosistēmās, ko parasti izmanto, lai tirgū ražotu meklētās jūras velšu sugas, dzīvsudrabs nepārprotami paceļas pa barības ķēdi caur zivīm, kas patērē mazo planktonu, kā arī caur nepārtikas avotiem, piemēram, zemūdens nogulsnēm. Ir pierādīts, ka zivju produkti satur dažādu daudzumu smago metālu, īpaši dzīvsudrabu un taukos šķīstošos piesārņotājus no ūdens piesārņojuma. Zivju sugas, kas ir ilgmūžīgas un atrodas pārtikas ķēdē, piemēram, marlīna, tunzivis, haizivs, zobenzivis, makrele un skuju zivs satur augstāku dzīvsudraba koncentrāciju nekā citas. Vaļveidīgie (vaļi un delfīni) arī bioakumulē dzīvsudrabu un citus piesārņotājus, tāpēc populācijas, kas ēd vaļu gaļu, piemēram, japāņi, islandieši, norvēģi un Fēru salas, arī ir neaizsargātas pret dzīvsudraba uzņemšanu.