Tvaika autotransporta līdzekļu vēsture
Tvaika autotransporta līdzekļu vēsture aptver ar tvaika dzinēju darbināmu transportlīdzekļu attīstību, kas paredzēti izmantošanai uz sauszemes bez piesaistītes sliedēm, gan uz parastiem autoceļiem, piemēram, tvaika automobilis un tvaika ekipāža, gan lauksaimniecībai vai smagajiem pārvadājumiem, piemēram, lokomobile. Pirmos eksperimentālos transportlīdzekļus uzbūvēja 18. un 19. gadsimtā, pēc tam, kad Ričards Trevitiks ap 1800. gadu konstruēja augstspiediena tvaika dzinēju, mobilās tvaika piedziņas mašīnas kļuva praktiski izmantojamas. 19. gadsimta pirmajā pusē tvaika transportlīdzekļu konstruēšanā tika panākts liels progress, un 1850. gados tos jau bija iespējams ražot komerciālos nolūkos. Šo progresu bremzēja tiesību akti, kas ierobežoja vai aizliedza tvaika spēkratu izmantošanu uz ceļiem. Tomēr no 1880. līdz 20. gadsimta 20. gadiem turpinājās transportlīdzekļu tehnoloģijas un ražošanas metožu pilnveidošana, un tika izstrādāti tvaika autotransporta līdzekļi daudziem pielietojumiem. Straujā iekšdedzes dzinēju tehnoloģijas attīstība 20. gadsimtā noveda pie tā, ka tvaika dzinējs kā komerciāls transportlīdzekļu piedziņas avots pārstāja pastāvēt, un pēc Otrā pasaules kara tika izmantoti salīdzinoši nedaudzi transportlīdzekļi. Daudzus no šiem transportlīdzekļiem iegādājās entuziasti, lai tos saglabātu, un daudzi eksemplāri joprojām ir saglabājušies. Pagājušā gadsimta sešdesmitajos gados gaisa piesārņojuma problēmas Kalifornijā uz īsu brīdi izraisīja interesi par tvaika piedziņas transportlīdzekļu izstrādi un izpēti kā iespējamu līdzekli piesārņojuma samazināšanai. Izņemot tvaika entuziastu interesi, gadījuma rakstura transportlīdzekļu replikas un eksperimentālās tehnoloģijas, pašlaik tvaika transportlīdzekļus neražo. Agrīnajiem reti sastopamajiem ar tvaiku darbināmajiem transportlīdzekļiem bija ievērojami trūkumi, raugoties no 100 gadus vēlāka skatupunkta. Tie bija lēni iedarbināmi, jo, lai radītu tvaiku, bija nepieciešams uzvārīt ūdeni. Tajos kā kurināmo izmantoja akmeņogles, kas izdalīja netīrus dūmus. Degviela bija apjomīga, un tā bija jāuzpilda ar rokām, izmantojot lāpstu. Dzinējam bija nepieciešams ūdens, un, ja to izmantoja ar maksimālo ātrumu, tam ūdens bija vajadzīgs biežāk. Lielākajai daļai transportlīdzekļu bija metāla riteņi un ne visai laba saķere. Tie bija smagi. Tāpat kā krāsnij, karstie pelni bija regulāri jāizvada. Vairumā gadījumu lietotājam pašam bija jāveic apkope. Ātrums bija neliels — aptuveni 20 jūdzes (32 km) stundā, un paātrinājums bija ļoti lēns. Tomēr šim laikam tā bija "augstā tehnoloģija". Vēlāk tvaika transportlīdzekļus ievērojami uzlaboja, jo tajos izmantoja tīrāku šķidro degvielu (petroleju), tie bija aprīkoti ar tvaika kondensatoriem un gumijas riepām, kā arī bija daudz vieglāki.