Spēka impulss
Spēka impulss klasiskajā mehānikā ir vektoriāls fizikāls lielums, kas vienāds ar spēka un tā darbības ilguma reizinājumu. Sastopami atšķirīgi spēka impulsa apzīmējumi: J → {\displaystyle {\vec {J}}} , J F → {\displaystyle {\vec {J_{F}}}} , I → {\displaystyle {\vec {I}}} , I F → {\displaystyle {\vec {I_{F}}}} , kā arī citi. Lieluma SI mērvienība ir ņūtonsekunde (N⋅s). Elementārais spēka impulss d J → {\displaystyle \operatorname {d} \!{\vec {J}}} kādā laika momentā d t {\displaystyle \operatorname {d} \!t} iegūstams pēc izteiksmes d J → = F → d t {\displaystyle \operatorname {d} \!{\vec {J}}={\vec {F}}\operatorname {d} \!t} , kur F → {\displaystyle {\vec {F}}} ir spēks. Savukārt, spēka impulss kādā laika intervālā no t 0 = 0 {\displaystyle t_{0}=0} līdz t {\displaystyle t} : J → = ∫ 0 t F → d t {\displaystyle {\vec {J}}=\int \limits _{0}^{t}{\vec {F}}\operatorname {d} \!t} . Ar spēka impulsu var sniegt vienu no Otrā Ņūtona likuma formulējumiem: ķermeņa impulsa p → {\displaystyle {\vec {p}}} izmaiņa ir vienāda ar ķermenim pieliktā spēka impulsu, tas ir, Δ p → = J → {\displaystyle \Delta {\vec {p}}={\vec {J}}} .