Supraventrikulārā tahikardija
Supraventrikulāra tahikardija (SVT) ir ātrs sirds ritms, ko izraisa patoloģiska elektriskā aktivitāte sirds augšējā daļā. Ir četri galvenie veidi: priekškambaru mirgošana (ātriju fibrilācija jeb mirdzaritmija), paroksismāla supraventrikulāra tahikardija (PSVT), priekškambaru plandīšanās (ātriju undulācija) un Volfa—Parkinsona—Vaita sindroms. Iespējams, ir sešas PSVT apakšnodaļas. Visiem tiem raksturīgi simptomi var būt sirdsklauves, ģībonis, svīšana, elpas trūkums un/vai sāpes krūtīs. Šie patoloģiskie ritmi sākas vai nu no priekškambariem, vai no atrioventrikulārā mezgla. To pamatā parasti ir viens no diviem mehānismiem: atkārtots uzbudinājums vai palielināts automātiskums. Cits ātra sirds ritma veids ir kambaru aritmija — ātrs ritms, kas sākas sirds kambarī. Diagnoze parasti tiek veikta, izmantojot elektrokardiogrammu (EKG), holtera monitoru vai notikumu monitoru. Lai izslēgtu konkrētus cēloņus, piemēram, hipertireozi vai elektrolītu patoloģijas, var veikt asins analīzes. Īpaša ārstēšana ir atkarīga no SVT veida un tā var ietvert medikamentus, medicīniskās procedūras vai ķirurģiju. Dažos gadījumos efektīvi var būt vagālie manevri vai procedūra, kas pazīstama kā katetra ablācija. Priekškambaru mirgošanas gadījumā var izmantot kalcija kanālu blokatorus vai beta blokatorus. Ilgtermiņā dažiem cilvēkiem palīdz asins šķidrinātāji (antikoagulanti), piemēram, aspirīns vai varfarīns. Priekškambaru mirgošana skar apmēram 25 uz 1000 cilvēkiem, paroksismāla supraventrikulāra tahikardija 2,3 uz 1000, Volfa—Parkinsona—Vaita sindroms 2 uz 1000, un priekškambaru plandīšanās — 0,8 uz 1000.