Britu Rietumāfrika
Britu Rietumāfrika (angļu: British West Africa) bija termins, ko izmantoja, lai apzīmētu vairākas Britu impērijas kolonijas Rietumāfrikā. Šīs kolonijas eksistēja no 19. gadsimta sākuma līdz 20. gadsimta vidum. Britu Rietumāfrika nebija vienota politiska vienība, bet gan kolektīvs termins dažādu koloniju kopumam, kuras Lielbritānija pārvaldīja šajā reģionā. Galvenās kolonijas, kas veidoja Britu Rietumāfriku, bija: Nigērija: Vislielākā un visapdzīvotākā Lielbritānijas kolonija Rietumāfrikā. Tā tika izveidota 1914. gadā, apvienojot Dienvidu Nigērijas protektorātu un Ziemeļu Nigērijas protektorātu. Nigērija kļuva neatkarīga 1960. gadā. Gana (agrāk Zelta krasta kolonija): Šī kolonija, kas sākotnēji bija pazīstama kā Zelta krasts, bija viena no pirmajām, kas kļuva par Lielbritānijas koloniju Rietumāfrikā. Gana ieguva neatkarību 1957. gadā, kļūstot par pirmo Āfrikas koloniju, kas sasniedza neatkarību. Sjerraleone: Izveidota 1808. gadā kā kolonija atbrīvotajiem vergiem, kuriem tika piešķirta brīvība pēc tam, kad Britu impērija 1807. gadā aizliedza vergu tirdzniecību. Sjerraleone kļuva neatkarīga 1961. gadā. Gambija: Neliela teritorija ap Gambijas upi, kas tika formāli nodibināta kā britu kolonija 1888. gadā, kaut gan Lielbritānijas ietekme šajā reģionā bija jūtama jau 17. gadsimtā. Gambija ieguva neatkarību 1965. gadā. Britu Rietumāfrikas kolonijas tika pārvaldītas gan tieši, izmantojot britu amatpersonas, gan netieši, izmantojot vietējos vadītājus, kuri pārstāvēja Lielbritānijas intereses. Koloniālā pārvalde radīja izteiktu ekonomisko un sociālo struktūru, kas ietekmēja šo valstu attīstību arī pēc neatkarības iegūšanas. Līdz 20. gadsimta vidum kolonijām piešķīra arvien lielāku autonomiju, kas galu galā noveda pie neatkarības kustībām un šo valstu neatkarības pasludināšanas. Pēc neatkarības iegūšanas šīs valstis pārtrauca saikni ar Britu impēriju un kļuva par suverēnām valstīm.