Vēlīnais antīkais laikmets
Vēlīnais antīkais laikmets ir vēsturnieku apzīmējums laikmetam, kura laikā Romas impērijas teritorijā notika pāreja no klasiskā antīkā laikmeta uz viduslaikiem. Šim laikmetam parasti pieskaita laika posmu no 3. līdz 8. gadsimtam, sākot ar laiku, kad Romā beidzās trešā gadsimta krīze, līdz islāma iekarojumu laikam. Termins tiek izmantots, lai uzsvērtu, ka antīkā kultūra nevis sabruka un tika pilnībā aizvietota, bet gan vairāku gadsimtu laikā tā mainījās, radot viduslaiku kultūru. Šajā laikā antīko grieķu-romiešu kultūru papildināja ģermāņu paražas un kristietība, veidojot mūsdienu Eiropas pamatus. No latīņu valodas sāka veidoties romāņu valodas. Sākot ar Diokletiāna valdīšanu sākās impērijas dalīšana rietumu un austrumu daļās, kā arī imperatora varas dalīšana. 4. gadsimtā nodibināja jaunu imperiālo galvaspilsētu Konstantinpoli, un kristietība pakāpeniski kļuva par valsts reliģiju. 5.gadsimta Lielās tautu staigāšanas rezultātā Rietumromas impērija sadalījās barbaru karalistēs un beidza pastāvēt. 6. gadsimtā Justiniāns Lielais daļēji atjaunoja impērijas teritoriālo vienotību, taču līdz ar musulmaņu iebrukuma sākumu 7. gadsimtā aizsākās Austrumromas noriets. No nestabilajām barbaru karalistēm rietumos izveidojās Kārļa Lielā franku impērija.