Virsmas apgaismojums
Fotometrijā apgaismojums ir gaismas plūsmas daudzums, kas krīt uz virsmas laukuma vienību. To aprēķina pēc formulas: E = Φ / S {\displaystyle E=\Phi /S} , kur E - apgaismojums, Φ - gaismas plūsma (lm), S - virsmas laukums (m2). Plaknes apgaismojumu, ko rada punktveida gaismas avots, aprēķina pēc formulas E = I r 2 ∗ c o s α {\displaystyle E={\frac {I}{r^{2}}}*cos\alpha } , kur I - avota gaismas stiprums (lm), r - attālums līdz gaismas avotam (m), α - gaismas staru krišanas leņķis. Apgaismojumu raksturo arī spilgtuma funkcija, kas nosaka cilvēka spilgtuma uztveri. Līdzīgs fizikālais lielums ir gaismas izstarojums - gaismas plūsma uz laukuma vienību, ko izstaro virsma. SI atvasinātajās vienībās apgaismojumu mēra luksos (lx) vai lūmenos uz kvadrātmetru ( cd · sr · m −2 ). Pēdu svece ir nemetriska (nav SI sistēmā) apgaismojuma vienība, ko izmanto fotogrāfijā. Apgaismojums agrāk bieži tika saukts par spilgtumu. "Spilgtumu" nevajadzētu izmantot kvantitatīvam aprakstam, bet gan kvalitatīvam aprakstam attiecībā uz fizioloģiskām sajūtām un gaismas uztveri. Cilvēka acs spēj redzēt nedaudz vairāk par 2 triljonu vienību lielu diapazonu - baltu priekšmetu klātbūtne ir nedaudz pamanāma zvaigžņu gaismā 5 × 10−5 lx, spilgtajā daļā ir iespējams lasīt lielu tekstu 108 lx lielā apgaismojumā, vai pat apmēram 1000 reižu lielā apgaismojumā nekā tiešos Saules staros, lai gan tas var būt ļoti neērti un var izraisīt ilgstošus pēcattēlus acī.  