17. maija ārkārtējās pilnvaras (1940)
17. maija ārkārtējās pilnvaras bija autoritārās Kārļa Ulmaņa valdības 1940. gada 17. maijā pieņemtais lēmums par to, kā Latvijas valdības rīcībspējas zaudēšanas gadījumā piešķirt ārkārtējas pilnvaras Latvijas sūtnim Lielbritānijā Kārlim Zariņam, un kā šīs pilnvaras izmantot. Uz šīs pilnvaras pamata Latvijas diplomātiskais un konsulārais dienests trimdā turpināja darboties līdz 1991. gadam. Ņemot vērā aizvien pieaugošos PSRS okupācijas draudus, Ulmaņa valdība 1940. gada 17. maijā pieņēma slepenu lēmumu par ārkārtējo pilnvaru piešķiršanas kārtību Zariņam gadījumā, ja kara apstākļu dēļ valdība vairs nebūtu rīcībspējīga. Pilnvara netika sagatavota kā atsevišķs dokuments, bet iekļauta valdības 17. maija lēmuma tekstā, kura norakstu 18. maijā nodeva Ārlietu ministram Munteram. Viņš par pieņemto lēmumu 22. maijā telegrāfiski informēja Zariņu un 1. maijā Zariņš saņēma pilnvarojuma tekstu diplomātiskajā pastā. Zariņš tās pašas dienas vakarā telegrafēja Munteram: "Saņēmu. Paldies. Visi mani spēki stāv Jūsu un mīļās dzimtenes rīcībā. Vajadzības gadījumā pilnvaras izmantošu saskaņā ar rīkojumu pēc labākās apziņas."