Paralēlās tonalitātes
Mūzikā paralēlās tonalitātes ir mažora un minora tonalitātes, kurām ir vienādas atslēgas zīmes; paralēlajām tonalitātēm sakrīt visas notis, bet tās ir sakārtotas citā veselu toņu un pustoņu secībā. Atšķirībā no vienvārda tonalitātēm, kurām ir vienāda tonika, paralēlajam minoram un tā attiecīgajam paralēlajam mažoram tonikas nesakrīt. Paralēlās tonalitātes ir radniecīgu tonalitāšu veids, un modulācija starp paralēlām tonalitātēm mūzikā ir bieži sastopama. Lai melodijās atšķirtu minora tonalitāti no attiecīgā paralēlā mažora, bieži var apskatīt melodijas pirmo noti vai akordu, kas parasti ir tonika vai dominante (piektā nots); arī pēdējā nots vai akords mēdz būt tonika. Paaugstināta septītā pakāpe ir arī norāde uz minoru skalu (nevis mažoru): piemēram, gan Do mažoram, gan la minoram pie atslēgas nav nevienas zīmes, bet, ja melodijā bieži pamanāms sol♯ (septītā pakāpe minorā, kas paaugstināta par pustoņi), tad šī melodija visticamāk ir la minorā, nevis do mažorā. Minora tonalitātes tonika ir trīs pustoņus zem tās paralēlā mažora tonikas. Piemēram, gan Sol mažorā, gan mi minorā pie atslēgas ir viena zīme – fa diēzs –, tāpēc mi minors ir paralēlais minors Sol mažoram, un otrādi – sol mažors ir mi minora paralēlais mažors. Mažora sestā pakāpe ir tā paralēlā minora tonika, savukārt paralēlā mažora tonika ir minora tonalitātes trešā pakāpe. Visi paralēlo mažoru un minoru pāri ir redzami tablā: