Elektriskā kapacitāte
Elektriskā kapacitāte (latīņu: capacitas — 'ietilpība') ir materiālu ķermeņu (strāvas vadītāju) vai to sistēmu spēja uzkrāt elektrisko lādiņu. Kapacitāti izsaka kā vadītāja uzkrātā lādiņa q {\displaystyle q} attiecību pret vadītāja virsmas potenciālu φ {\displaystyle \varphi } un apzīmē ar C {\displaystyle C} . Kapacitāte rāda, cik liels elektriskais lādiņš ir nepieciešams, lai vadītāja virsmas potenciāls izmainītos par vienu vienību. C = q φ {\displaystyle C={\frac {q}{\varphi }}} Kapacitāte ir atkarīga no ķermeņa izmēriem un formas, kā arī no vides, kurā atrodas vadītājs, absolūtās dielektriskās caurlaidības. Izolētas lodes kapacitāte C = 4 π ε r {\displaystyle C=4\pi \varepsilon r} , kur ε {\displaystyle \varepsilon } ir vides absolūtā dielektriskā caurlaidība, r {\displaystyle r} ir lodes rādiuss. SI sistēmā kapacitāti mēra farados. Vienu faradu liela kapacitāte nozīmē, ka, vadītāja lādiņam palielinoties par vienu kulonu, virsmas potenciāls pieaug par vienu voltu. 1 farads ir ļoti liela kapacitāte, piemēram, Zemes kapacitāte ir ~700 µF. Elektronikā izmantojamo kondensatoru kapacitāti parasti mēra mikrofarados vai pikofarados. Ja vairāki vadītāji atrodas līdzās, to kapacitātes mainās un vadītāju sistēmas kapacitāte nav vienāda ar izolētu vadītāju kapacitāšu summu.