Francijas Likumdošanas sapulce
Francijas Likumdošanas sapulce (franču: l’Assemblée nationale législative), darbojās no 1791. gada 1. oktobra līdz 1792. gada 21. septembrim, bija Francijas karalistes vienpalātas likumdošanas orgāns, kura 745 deputātus, atbilstoši 1791. gada 14. septembra konstitūcijai, ievēlēja uz divu gadu pilnvaru termiņu. Jaunā konstitūcija Francijā ieviesa konstitucionālo monarhiju, kas izrādījās dzīvot nespējīga. Ņemot vērā Nacionālās Satversmes sapulces pieņemto lēmumu, Likumdošanas sapulces vēlēšanās nepiedalījās neviens no iepriekšējā parlamenta deputātiem. Vēlēšanās balsot drīkstēja tikai nodokļus maksājošie vīrieši un dalība vēlēšanās bija zema. Jaunais parlaments precīzāk atspoguļoja Franču revolūcijas pirmo gadu laikā notikušās izmaiņas sabiedrības uzskatos un tajā bija pārstāvēti tikai ap 40 aristokrātu un garīdznieku. Pārējo deputātu lielākā daļa bija juristi, provinču buržuāzijas un pašvaldību pārstāvji. Politiski svarīgākais Sapulces lēmums bija kara pieteikšana austriešu Bohēmijas un Ungārijas karalim 1792. gada 20. aprīlī, kas aizsāka Revolucionāro karu ēru, kas turpinājās līdz 1815. gadam. Kara sākums arī radikalizēja valsts iekšpolitisko attīstību, un noveda līdz karaļa gāšanai 10. augustā. Deputātu izvietojums Likumdošanas sapulces mājvietā, bijušajā manēžā, deva pirmsākumu mūsdienu politiskā spektra dalījumam (Labējie, Centristi, Kreisie). Deputātu vairākums, ap 345 deputāti bija mēreni centristi, kas atbalstīja revolūciju, un atbilstoši savām centrālajām sēdvietām zālē, tika dēvēti par Līdzenumu vai Purvu. Parlamentā par ietekmi cīnijās ap 260 konstitucionālās monarhijas piekritēji fejoni (Feuillants) un 136 jakobīņu kluba biedri Žaka-Pjēra Briso (Jacques-Pierre Brissot) vadībā, kas pakāpeniski ieguva Purva deputātu atbalstu. Šajā laikā no jakobīņiem vēl nebija atšķēlušies žirondisti. Jakobīņus atbalstīja arī radikālie republikāņi no Kordeljeru kluba. Reaģējot uz 1791. gada 22. augustā Haiti sākušos afrikāņu vergu revolūciju, Sapulce, kuras deputāti dumpī vainoja verdzības sistēmu, izlēma uz salu nosūtīt sarunu vedējus, nevis apspiest to ar bruņotu spēku. Vergu dumpja izraisītais cukura trūkums atkal izraisīja nabadzīgo iedzīvotāju neapmierinātības protestus 1791. gada beigās un 1792. gada sākumā. Notika izmaiņas arī sabiedrībā – baznīca zaudēja monopolu uz laulību reģistrāciju, sievietēm piešķīra tiesības pieprasīt šķiršanos. 9. novembrī Briso atbalstītāji panāca stingrus sodus pret valsti pametušajiem aristokrātu emigrantiem, kurus vadīja karaļa brāļi. Viņus apvainoja dzimtenes nodevībā, konspirācijā pret revolūciju un viņu īpašumus, neatgriešanās gadījumā, draudēja konfiscēt. Stingrus sodus 29. novembrī ieviesa arī pret tiem katoļu garīdzniekiem, kas joprojām nebija zvērējuši uzticību valstij. Karaļa lēmums bloķēt šos likumus izraisīja spriedzi ar deputātiem.