Maskava—Gailīši
Maskava—Gailīši ir krievu rakstnieka un satīriķa Venedikta Jerofejeva pseidobiogrāfisks postmodernistisks prozas dzejolis. Sarakstīts no 1969. līdz 1970. gadam un izplatīts samizdatā, pirmo reizi tika publicēts 1973. gadā Izraēlā un vēlāk, 1977. gadā, Parīzē. Padomju Savienībā tas tika publicēts tikai 1989. gadā, Perestroikas laikmetā, literārajā almanahā Vesķ (Весть) un žurnālā Atturība un kultūra (Трезвость и Культура) nedaudz saīsinātā formā. Stāsts seko intelektuālam alkoholiķim Veņam (jeb Veņičkam), kurš dodas ar piepilsētas vilcienu 125 km braucienā no Maskavas pa Gorkijas dzelzceļa līniju, lai apmeklētu savu skaisto mīļoto sievieti un bērnu Petuškos (Gailīšos), pilsētā, kuru stāstītājs raksturo gandrīz utopiski. Stāsta sākumā viņš ir nupat atlaists no darba kā telefona kabeļu ierīkošanas brigādes priekšnieks, par to, ka veidoja grafikus par alkohola daudzumu, ko viņš un viņa kolēģi laika gaitā patērēja. Šie grafiki parādīja skaidru korelāciju ar personīgajām iezīmēm. Piemēram, komjaunatnes pārstāvim grafiks bija līdzīgs Kremļa mūrim, bet Veņas grafiks vienkārši rādīja viņa nespēju novilkt taisnu līniju izdzertā alkohola daudzuma dēļ. Pēdējo naudu Veņička tērē dzērieniem un pārtikai ceļojumā. Atrodoties vilcienā, viņš iesaistās garos monologos par vēsturi, filozofiju un politiku. Viņš arī iedraudzējas ar daudziem saviem ceļabiedriem un pie vairākām alkohola pudelēm pārrunā dzīvi Padomju Savienībā. Visbeidzot Venička aizguļas, nokavē savu staciju un pamostas vilcienā, kas dodas atpakaļ uz Maskavu. Joprojām piedzēries, pusapziņā un fantastisku vīziju mocīts, viņš bezmērķīgi klīst pa naksnīgās pilsētas ielām, uzduras ļaundaru bandai, bēg no tās un tiek noslepkavots.