Liutprands
Liutprands (latīņu: Liutprandus; dzimšanas gads nezināms, miris 744. gadā) bija langobardu karalis no 712. līdz 744. gadam ar rezidenci Pāvijā. Glābjoties no Ariperta II, jaunības dienas pavadīja kopā ar tēvu Ansprandu Bavārijā. Atgriezās Lombardijā 712. gadā un pēc tēva nāves ieņēma troni. Kad 726. gadā Bizantijas imperators Leons III Izaurs sāka ikonoklasma kustību, Liutprands uzbruka Bizantijas īpašumiem Itālijā, ieņemot Emīliju. 728. gadā ar Romas pāvestu Gregoru II noslēdza t.s. Sutru dāvinājumu, piešķirot pāvestam zemes ap Romu, tādējādi likdams pamatus Pāvesta valstij. Liutprands ieņēma Korsiku, lai aizsargātu to no mauru izbrukumiem no Baleāru salām. Tika atvairīti slāvu uzbrukumi Friuli. Liutprands nodibināja draudzīgas attiecības ar franku valdnieku Kārli Martelu, palīdzēdams tam cīņā pret mauriem. 735./36. gadā, sakarā ar slimību, piekrita, ka Hildeprands tika iecelts par līdzvaldnieku. Cīnījies pret Romas pāvestu Gregoru III, aplenkdams Romu.