Kristietība Albānijā
Kristietība Albānijā visā tās teritorijā kļuva par galveno ticību Romas pirmā kristiešu imperatora Konstantīna I valdīšanas laikā 325. gadā. Kopš 1100. gadiem Bizantijas jeb Austrumromas impērija veidoja savas misijas šajā apgabalā. Līdz ar Venēcijas ietekmes pieaugumu, 13. gadsimtā šajā apvidū sāka apmesties franciskāņi. Pirms osmaņu iebrukuma kristietība bija visu albāņu reliģija. Ziemeļalbāņi (gegi) turējās pie katolicisma, bet dienvidnieki (toski) bija austrumu pareizticības sekotāji. No 15. gadsimta līdz 19. gadsimtam Osmaņu impērijas valdīšanas laikā kristietību aizstāja jauno valdītāju islāma reliģija. Savā monogrāfijā Geografia Ecclesiastica dell'Albania , kas publicēta 1934. gadā, jezuītu albanologs Fulvio Kordinjano (1887—1951) uzskaitīja aptuveni 275 katoļu baznīcas, kas Albānijā vēl pastāvēja no 16. gadsimta beigām līdz 17. gadsimta vidum. Saskaņā ar strīdīgo 2011. gada tautas skaitīšanu, kura sliktās organizācijas dēļ neaptvēra lielu daļu iedzīvotāju, iedzīvotāju deklarētā reliģiskā piederība bija: 56,7% musulmaņu, 13,79% nedeklarēto, 10,03% katoļu, 6,75% pareizticīgo, 2,5% ateistu, 2,09% bektašu, 0,07% citu kristiešu un 0,02% pārējo. Eiropas Padome, kā arī daudzas citas iekšējās un ārējās organizācijas un grupas ir atzinušas par neuzticamu 2011. gada reliģijas un etniskās piederības skaitīšanu. 2015. gada pētījumā tika lēsts, ka no musulmaņu izcelsmes kristietībā ir pārgājuši aptuveni 13 000 cilvēku.