Paškaitējums
Paškaitējums ir tīša sava ķermeņa savainošana bez pašnāvības nolūka. Daži zinātnieki izmanto tehniskākas definīcijas, kas saistītas ar šīs uzvedības specifiskiem aspektiem. Šāda darbība var tikt veikta ar mēķi atvieglot citādi nepanesamas emocijas, nerealitātes sajūtu un nejutīgumu. Slimība ir iekļauta Diagnostiskajā un statistiskajā garīgo slimību rokasgrāmatā (DSM-IV-TR), kā robežpersonības traucējumu un klīniskās depresijas simptoms. Dažkārt tā tiek saistīta ar garīgu slimību, psiholoģisku traumu un piedzīvotu vardarbību, tostarp emocionālu un seksuālu vardarbību, ēšanas traucējumiem vai garīgām īpašībām, piemēram, zemu pašvērtējumu vai perfekcionismu. Tomēr statistiska analīze ir grūti veicama, jo daudzi paškaitnieki slēpj savus savainojumus. Paškaitnieki nereti tiek uzskatīti par pašnāvnieciskiem, taču lielākajā daļā gadījumu tas tā nav. Neletāls paškaitējums ir bieži sastopams jauniešu vidē visā pasaulē un, tā izplatības dēļ, termins paškaitējums aizvien vairāk tiek izmantots, lai apzīmētu jebkuru neletālu paškaitniecisku aktu, neatkarīgi no nolūka. Pastāv vairākas metodes, ko izmanto paškaitnieku ārstēšanai. Tās lielākoties koncentrējas vai nu uz pamatā esošo iemeslu vai arī pašas rīcības ārstēšanu. Gadījumos, kad paškaitējums ir saistīts ar depresiju, var tikt nozīmēta antidepresantu terapija. Alternatīvas pieejas ir izvairīšanās tehniku apgūšana, kas koncentrējas uz paškaitnieka uzmanības pievēršanu citām darbībām, vai paškaitnieciskās darbības aizvietošana ar drošākām metodēm, kas neizraisa neatgriezenisku bojājumu.