Pozitīvā psiholoģija
Pozitīvā psiholoģija pēta apstākļus, kas veicina cilvēku, grupu un iestāžu optimālu darbību. Tā pēta "pozitīvu subjektīvu pieredzi, pozitīvas individuālās iezīmes un pozitīvas institūcijas... tās mērķis ir uzlabot dzīves kvalitāti." Pozitīvā psiholoģija kā jauns psiholoģijas virziens radās 1998. gadā, kad Martins Seligmans to izvēlējās kā tēmu savam Amerikas Psiholoģijas asociācijas prezidenta pilnvaru termiņam. Tā ir reakcija pret senākām psiholoģijas praksēm, kas koncentrējās uz garīgām slimībām un uzsvēra disfunkcionālu uzvedību un negatīvu domāšanu. Pozitīvā psiholoģija balstās uz Abrahama Maslova, Rollo Meja un Karla Rodžersa humānistisko perspektīvu, kas mudina likt uzsvaru uz laimi, labklājību un pozitivitāti. Pozitīvā psiholoģija lielā mērā balstās uz Rietumu filozofiskās tradīcijas jēdzieniem, piemēram, Aristoteļa jēdzienu eudaimonia, kas parasti tiek tulkots ar apzīmējumiem "uzplaukums", "laba dzīve" vai "laime". Pozitīvie psihologi empīriski pēta apstākļus un procesus, kas veicina uzplaukumu, subjektīvu labklājību un laimi, bieži lietojot šos terminus kā sinonīmus. Pozitīvie psihologi iesaka vairākus faktorus, kas var veicināt laimi un subjektīvo labklājību, piemēram, sociālās saites ar partneri, ģimeni, draugiem, kolēģiem un plašākiem tīkliem, dalību klubos vai sabiedriskās organizācijās, fiziskus vingrinājumus un meditāciju. Garīgā prakse un reliģiska kalpošana ir vēl viens iespējams labsajūtas avots. Laime var pieaugt, palielinoties ienākumiem, lai gan virs noteiktas summas tā var sasniegt plato vai pat kristies.