Pašnāvība
Pašnāvība ir darbība, kurā persona pats pārtrauc savu dzīvi. Daudzās vārdnīcās tiek minēta arī tās metaforiskā nozīme, kas ir "tīša paša intereses iznīcināšana". Pašnāvība var notikt daudzu iemeslu dēļ, tostarp depresijas, vainas sajūtas, sāpju, finansiālu grūtību, kā arī citās negatīvās situācijās. Katru gadu gandrīz viens miljons cilvēku mirst no pašnāvības, kā rezultātā tā ir viens no galvenajiem nāves cēloņiem visā pasaulē. Tiek uzskatīts, ka katru gadu tiek veikti 10 līdz 20 miljoni pašnāvības mēģinājumu, kas nebeidzas ar nāvi. Uzskatus par pašnāvību ietekmējuši viedokļi par eksistenciālām tēmām, piemēram, reliģiju, godu un dzīves jēgu. Lielākā daļa Rietumu un dažas Āzijas reliģijas — Ābramiskās reliģijas, hinduisms — uzskata pašnāvību par nosodāmu darbību. Kristieši pašnāvību uzskata par nopietnu noziegumu un grēku pret Dievu, jo tic, ka dzīvība ir svēta. Japānā pastāvošie uzskati par godu un reliģiju noveda pie harakiri jeb seppuku attīstības, kas ir viens no vissāpīgākajiem pašnāvības veidiem. Tas tika pieņemts kā kļūdu vai grēku izpirkšanas veids, vai arī kā protesta izpausme samuraju ērā. 20. gadsimtā pašnāvība pašuzupurēšanās veidā tika izmantota kā protesta līdzeklis vai arī kā militāra vai teroristiska taktika, kas izpaudās kā kamikadzes vai pašnāvnieki-teroristi. Sati bija hinduistu tradīcija bērēs, kad atraitne sevi sadedzināja uz mirušā vīra bēru sārta. Pašnāvība, kuru palīdzējis veikt medicīniskais personāls (eitanāzija), un tiesības uz nāvi ir pretrunīgs ētikas jautājums, kas skar cilvēkus, kas ir nāvīgi slimi, cieš ārkārtīgas sāpes un/vai kam ir minimāla dzīves kvalitāte slimības vai ievainojuma dēļ. Pašuzupurēšanās citu dēļ parasti netiek uzskatīta par pašnāvību, jo tās mērķis nav nogalināt sevi, bet izglābt kādu citu. Parasti mūsdienu medicīnā tiek uzskatīts, ka pašnāvība ir garīgās veselības traucējumu izpausme. Tā tiek saistīta ar tādiem psiholoģiskiem faktoriem kā grūtībām cīņā ar depresiju, nebeidzamām ciešanām vai bailēm, vai kādām citām garīgām slimībām vai problēmām. Pašnāvība dažkārt tiek uzskatīta par "saucienu pēc palīdzības" vai uzmanības, vai arī līdzekli, kā paust izmisumu un vēlmi aizbēgt, nevis kā patiesa vēlēšanās mirt. Lielākā daļa cilvēku, kas izdara pašnāvības mēģinājumu, no tā nenomirst, taču cilvēki, kas veikuši vairākus pašnāvības mēģinājumus, pakļauti daudz lielākam riskam mirt no izdevušās pašnāvības.