Jūdejas province
Jūdejas province bija Senās Romas province, kas atradās Vidusjūras austrumos, mūsdienu Izraēlas, Jordānijas un Palestīnas autonomijas teritorijā. Tā pastāvēja no 6. līdz 132. gadam bijušo Hasmoneju un Hēroda Jūdejas ķēniņvalsts apgabalos. Jūdejas nosaukums cēlies no dzelzs laikmeta Jūdejas valsts. 117. gadā Jūdejas province ziemeļos robežojās ar Sīriju, austrumos un dienvidos ar Petrejas Arābiju, bet rietumos to apskaloja Vidusjūra. Pēc tam, kad 63. gadā pr.Kr. Romas Republika iekaroja Jūdeju, tajā palika pusautonoma lēņa sistēma. Jūdejas apvienošanu romiešu provincē veica pirmais Romas imperators Oktaviāns, atsaucoties uz iedzīvotāju aicinājumu, kas protestēja pret Hēroda Arhelaja cietsirdīgo valdīšanu. Oficiālā iedzīvotāju skaitīšana, kuru organizēja Sīrijas vietvaldis Publijs Sulpicijs Kvirīnijs pēc Romas tiešās pārvaldes ieviešanas, radīja spriedzi iedzīvotājos un izraisīja dumpi Jūdas Galilieša vadībā. Vēl no svarīgiem notikumiem reģionā var minēt leģendāro Jēzus Nācarieša krustā sišanu ap 30-33. gadu (kā rezultātā izveidojās kristietība), bet 37. gadā imperators Kaligula pavēlēja ebreju templī uzstādīt savu statuju. Pieaugošā neapmierinātība ar romiešu valdīšanu noveda pie Pirmā jūdu-romiešu kara 66—73. gados un, gala rezultātā, pie Jeruzalemes aplenkuma un tempļa iznīcināšanas 70. gadā, pieliekot punktu Otrā tempļa periodam. 132. gadā Jūdejas province tika apvienota ar Galileju un paplašināto provinci Sīrijas Palestīnu.