Datora atmiņa
Datorā atmiņa ir ierīce vai sistēma, ko izmanto, lai saglabātu informāciju tūlītējai lietošanai datorā vai saistītā datora aparatūrā un digitālās elektroniskās ierīcēs. Termins atmiņa bieži ir sinonīms terminam primārā krātuve vai galvenā atmiņa. Arhaisks atmiņas sinonīms ir glabātuve . Datora atmiņa darbojas ar lielāku ātrumu, salīdzinot ar krātuvi, kas ir lēnāka, bet lētāka un lielāka. Papildus atvērto programmu glabāšanai datora atmiņa kalpo kā diska kešatmiņa un rakstīšanas buferis, lai uzlabotu gan lasīšanas, gan rakstīšanas veiktspēju. Operētājsistēmas aizņem RAM ietilpību kešatmiņas saglabāšanai, kamēr tas nav nepieciešams programmatūrai. Ja nepieciešams, datora atmiņas saturu var pārsūtīt uz krātuvi. Izplatīts veids, kā to izdarīt, ir atmiņas pārvaldības tehnika, ko sauc par virtuālo atmiņu . Mūsdienu atmiņa tiek realizēta kā pusvadītāju atmiņa, kur dati tiek glabāti atmiņas šūnās, kas veidotas no MOS tranzistoriem un citiem integrētās shēmas komponentiem. Ir divi galvenie pusvadītāju atmiņas veidi - gaistošā un nepastāvīgā. Negaistošās atmiņas piemēri ir zibatmiņa un ROM, PROM, EPROM un EEPROM atmiņa. Nepastāvīgās atmiņas piemēri ir dinamiskā brīvpiekļuves atmiņa (DRAM), ko izmanto primārajai krātuvei, un statiskā brīvpiekļuves atmiņa (SRAM), ko izmanto CPU kešatmiņai . Lielākā daļa pusvadītāju atmiņas ir sakārtotas atmiņas šūnās, kurās katrā ir viens bits (0 vai 1). Zibatmiņas organizācija ietver gan vienu bitu katrā atmiņas šūnā, gan daudzlīmeņu šūnu, kas spēj saglabāt vairākus bitus vienā šūnā. Atmiņas šūnas ir sagrupētas vārdos ar fiksētu vārda garumu, piemēram, 1, 2, 4, 8, 16, 32, 64 vai 128 biti. Katram vārdam var piekļūt, izmantojot N bitu bināro adresi, tādējādi ļaujot atmiņā saglabāt 2 N vārdus.