Industrializācija
Industrializācija ir sociālo un ekonomisko izmaiņu periods, kas pārveido cilvēku grupu no agrāras sabiedrības uz industriālu, iekļaujot plašu ekonomikas pārorganizāciju ražošanas mērķiem. Industriālo strādnieku algai pieaugot, pieaug arī tirgus visu veidu patērētāju precēm un pakalpojumiem, papildus stimulējot industriālās investīcijas un ekonomisko izaugsmi. Pirmās pārmaiņas no lauksaimniecības ekonomikas uz industriālu notika industriālās revolūcijas laikā no 18. gadsimta vidus līdz 19. gadsimta sākumam vairākos Eiropas un Ziemeļamerikas reģionos, sākoties Lielbritānijā, pēc tam Beļģijā, Vācijā un Francijā. Šīs agrās industrializācijas iezīmes bija tehnoloģiskais progress, pāreja no lauksaimniecības darbiem uz rūpniecību, finanšu investīcijas jaunajā industriālajā struktūrā un pirmās attītības tendences sabiedrības kārtu apziņā un ar to saistītajās teorijās. Vēlāk šī tika nosaukta par pirmo industriālo revolūciju. "Otrā industriālā revolūcija" apzīmē vēlākas izmaiņas 19. gadsimta vidū pēc tvaika dzinēja uzlabojumiem, iekšdedzes dzinēja izgudrošanas, elektrības praktiskas izmantošanas un kanālu, dzelzceļu, elektrolīniju ierīkošanas. Šai fāzei lielu grūdienu deva konveijera izgudrošana. Par darba vietām kļuva akmeņogļu raktuves, tēraudlietuves un audumu fabrikas. Līdz ar 20. gadsimta beigām par vienu no industrializētākajiem pasaules reģioniem kļuva Austrumāzija. BRICS valstis (Brazīlija, Krievija, Indija, Ķīna un Dienvidāfrika) piedzīvo industrializācijas procesu.