Absolūtisms
Absolūtisms ir monarhijas pakāpe, kurai raksturīga absolūta, vienpersoniska monarha vara. Pastāv dažādas, pat visai atšķirīgas absolūtisma kā politiskas sistēmas definīcijas. Ikdienas līmenī absolūtismu definē kā neierobežotu monarha varu, taču jāņem vērā, ka līdzās tomēr pastāvēja visdažādākie padomdevēja institūti, kuros piedalījās brīvo kārtu pārstāvji. Tā ka tīrā veidā absolūtisms nekur nerealizējās, jo: tam traucēja reģionālās starpvaras (aristokrātija); kārtu ietekme netika pilnīgi iznīcināta (pilsētas monarham ir nepieciešamas kā atbalsts pret pārāk lielu aristokrātijas un baznīcas varu). Jauno laiku sākumā Eiropā iezīmējas varas koncentrācijas tendences viena monarha rokās un šī monarha varas palielināšanās. Veidojās troņa mantošanas kārtība. Taču jebkura parādība vai vēsturisks process ir ierobežots laikā un telpā. Tāpēc arī absolūtisms var būt ierobežots laikā un saistīts ar viena konkrēta monarha valdīšanu, tā autoritāti un spēju pārvaldīt valsti. Bieži vien katram jaunam monarham pēc kāpšanas tronī bija jāatjauno sava absolūtā vara. Zinātniskajā literatūrā pastāv termins "teritoriālais absolūtisms". Absolūtisms Eiropā veidojās XVII—XVIII gs., bet Spānijā mazliet agrāk nekā citās valstīs (XVI). Tā galvenās pazīmes: no monarha atkarīgas trešās kārtas izvirzīšanās, kas pamazām pārņem aristokrātijas funkcijas valsts pārvaldē; centralizēts birokrātiskais aparāts un centralizēta armija, ko uztur no valsts kases; valdnieks dominē pār reģionālās aristokrātijas pretenzijām uz autonomiju; īpašumtiesības un kultūru nepakļauj valsts kontrolei. Jau XVI gs. iezīmējās varas koncentrācijas tendence vienpersoniski valdnieka rokās (un šī valdnieka autoritātes nostiprināšana), taču turpat līdzās pastāvēja visdažādākie padomdevēja institūti, kuros piedalījās valstī pastāvošo brīvo kārtu pārstāvji (skat. Kārtu pārstāvniecība). Tomēr šim periodam ir raksturīga arī kārtu pretošanās valdnieka autoritātei (bieži vien jaunajam valdniekam, lai nostiprinātos tronī, nācās ievērojami pakļauties kārtu spiedienam). Taču ir raksturīga tendence: vienlaicīgi ar valsts apvienošanas un varas centralizācijas politikas panākumiem valdnieki sāka pamazām atteikties no kārtu pārstāvniecības augstāko institūtu palīdzības valsts pārvaldē (valsti jau varēja itin labi pārvaldīt profesionālā ierēdniecība, un kārtu pārstāvju sapulces sāka sasaukt aizvien retāk un retāk, tikai ļoti svarīgu jautājumu izlemšanai). Absolūtisma tendences bija ierobežotas laikā un saistītas ar viena konkrēta valdnieka personības spēku un spēju pārvaldīt valsti atbilstoši saviem priekšstatiem (t.s. teritoriālais absolūtisms). Tikai XVII—XVIII gs. var sākt runāt par absolūtismu kā par politisku sistēmu.