Pandektu tiesības
Pandektu tiesības ir modernizētas jeb recepētas romiešu tiesības, kas aktualizējās no XVI līdz XIX gadsimtam, bet to ietekme salūkojama arī šobrīd. Tās tika pārveidotas par vispārējām tiesībām pēc kanonisko tiesību, vācu tiesību un tiesu prakses ietekmes. Rietumeiropā, Vācijā pastāvēja „vēsturiskā skola” – juristu, skolotāju un tiesību zinātnieku gurpa. Šī cilvēku grupa kļuva par pandektu kustības līderiem, kas attīstīja komplekso likumu un to struktūru, lai tā iekļautos un pielāgotos modernajai dzīvei. Pēc „vēsturiskās skolas” darbības, pandektu tiesības izplatījās Francijā, Itālijā, Lielbritānijā un ASV 19. gadsimta beigās, 20. gadsimta sākumā. Svarīgs darbs pandektu tiesību attīstībā ir 1734. gadā angļu jurista Džona Ailifes (John Ayliffe) eseja „A New Pandect of Roman Civil Law”. Arī Latvijas tiesību sistēmā manāma šo tiesību ietekme. Latvijas Republikas Civillikums ir veidots, galvenokārt izmantojot romiešu tiesības un pandektu tiesības. Tas tika izstrādāts, ievērojot romiešu - ģermāņu tiesību tradīciju, iekļaujot vietējās tradīcijas, vācu vēsturiskās tiesību skolas pandektu (pandektistu) doktrīnas ietvarā. Pandektistu doktrīna pēc būtības veidojas no lietu tiesību priekšmeta viedokļa. Šī doktrīna aplūko un konstruē varas attiecības starp personu un lietu, kas tai pieder. Šī doktrīna aplūko lietu un personu attiecības tikai pie nosacījuma, ka to starpā nav citu personu ietekmes. Šī ir vienkāršākā doktrīna, kas atzīst, ka tiesību subjektam ir tiesiska un tieša vara pār lietu.