Ģimenes politika
Ģimenes politika ir sociālās politikas sastāvdaļa, kas cieši saistīta ar demogrāfijas politiku. Ģimenes politikas galvenie uzdevumi saistās ar stipras un stabilas ģimenes veidošanu, apzinātas demogrāfiskās situācijas uzlabošanu un nelabvēlīgo sociālo parādību mazināšanu. Ģimenes politika ir valsts institūciju speciāli iniciēti lēmumi un darbība attiecībā uz ģimeni. Gan ģimenes politika, gan demogrāfijas politika ir pasākumu kopums nolūkā sasniegt vēlamo stāvokli, apzināti mainot demogrāfiskos procesus, to virzību un struktūru. Ģimenes politikas mērķi, salīdzinājumā ar demogrāfijas politiku galvenokārt ir konkrētāki, šaurāki un galvenokārt attiecināmi uz ģimenisko vērtību un saišu stiprināšanu. Katra valsts pati izvēlas, kādā veidā tā realizē ģimenes politiku attiecībā pret bērnu aprūpi, dzimstības veicināšanu un sieviešu nodarbinātību. Šo valstu izvēli ietekmē: 1) valstu politikas veidošanās vēsturiskais konteksts, tradīcijas; 2) valstu politisko līderu un partiju izvirzītie mēŗki, ko vēlas sasniegt ar ģimenes politikas realizāciju. Saskaņā ar dāņu pētnieka G. Espinga-Andersena piedāvājumu tradicionāli ir uzsvērtas trīs sociālās drošības sistēmas: konservatīvā, liberālā un sociāldemokrātiskā. G. Espings-Andersens savā 1990. gada darbā „Kapitālisma labklājības trīs pasaules” valstu sistēmas ir grupējis, pamatojoties uz valsts un brīvā tirgus attiecībām, noslāņošanos (stratifikāciju), pilsoņu sociālajām tiesībām un dekomodifikāciju jeb veidu, kā valstu politikas sistēmas atbrīvo vai neatbrīvo savus pilsoņus no tirgus attiecību atkarības. Pētījumi pierāda, ka šī klasifikācija kļūst dalītāka, ja tiek salīdzināta, balstoties uz ģimenes politikas, bērnu aprūpes politikas un dzimumu līdztiesības politikas salīdzinājumu. G. Espings-Andersens savā 1999. gada darbā „Pēcindustriālo ekonomiku sociālie pamati piekrīt feministu kritikai un ievieš divus jaunus kritērijus: ģimenizācija jeb familizācija un deģimenizācija jeb defamilizācija, pēc kuriem dalīt valstis un valstu ģimenes politikas. Familizācija ietver sistēmu, kurā valsts politika atbalsta pieņēmumu, ka ģimenei pašai ir jāspēj parūpēties par saviem ģimenes locekļiem. Familizāciju spēcīgi ietekmē Romas Katoļu Baznīcas principi un tieši subsidiaritātes princips, kas uzskata, ka ne valsts, ne pašvaldība nedrīkst ietekmēt ģimenes pašas autonomiju un atbildību. Savukārt defamilizācija notiek tad, kad ģimenes atbildība un nodrošinājums tiek atvieglots vai nu ar tirgus, vai labklājības valsts palīdzību. Izmērāmie kritēriji ir: valsts izdevumi, kas tiek tērēti ģimeņu atbalstam; bērnu, kas jaunāki par 3 gadiem, daudzums aprūpes iestādēs; veco ļaužu daudzums, kuri saņem mājas aprūpi. Turpmāk darbā tiks apskatīta sociālā un ģimenes politika saskaņā ar abiem (1990. g. un 1999. g.) G. Espinga-Andersena darbiem un tajos piedāvāto triju kategoriju dalījumu un familizācijas, defamilizācijas pakāpes noteikšanu.