Brīvpiekļuves atmiņa
Brīvpiekļuves atmiņa jeb operatīvā atmiņa (angļu: random-access memory — RAM) ir datoru atmiņa, kurai centrālais procesors spēj piekļūt tieši, tas ir, izpildīt tur esošās programmas vai apstrādāt tur esošos datus. Procesors tieši spēj piekļūt tikai operatīvajai atmiņai un lasāmatmiņai, tāpēc pirms apstrādes vai izpildes citu veidu atmiņu saturs vispirms jāielādē operatīvajā atmiņā. Brīvpiekļuves atmiņai parasti raksturīga labāka ātrdarbība nekā diskiem, taču tās saturs pēc elektrības atslēgšanas izzūd. Operatīvā atmiņa veic īslaicīgu datu glabāšanu un no tās apjoma ir atkarīga datora ātrdarbība. Jo lielāks ir operatīvās atmiņas apjoms, jo vienmērīgāk darbosies operētājsistēma un ātrāk ielādēsies programmas. Mājas vajadzībām pietiks ar apjomu no 4GB līdz 8GB, savukārt spēļu datoriem un resursietilpīgu programmu lietošanai būs vajadzīgi 8 līdz 32 GB atmiņas. Ātrums tiek mērīts MHz, vissvarīgākais ir tas, ka operatīvajai atmiņai jābūt savietojamai ar pamatplati. Populārākie RAM atmiņas tipi ir DDR, DDR2, DDR3 vai arī DDR4. Brīvpiekļuves atmiņa uzglabā programmas un datus to apstrādes laikā. Operatīvo atmiņu, tāpat kā procesoru, izgatavo no elektroniskiem elementiem, un tajā notiek ātra informācijas ierakstīšana un nolasīšana. Tas nodrošina efektīvu mijiedarbību ar centrālo procesoru, izmantojot ātrdarbīgo sistēmas kopni. Taču operatīvajai atmiņai piemīt būtisks trūkums. Tā ir energoatkarīga, t.i., izslēdzot datoru, informācija operatīvajā atmiņā zūd. Tāpēc pirms darba beigām iegūtie rezultāti noteikti jāieraksta palīgatmiņā. Dažreiz, attiecībā uz vecākām skaitļošanas sistēmām, lieto jēdzienu brīvpieejas atmiņa, kā pretstatu virknes pieejas atmiņai, jo tai ir iespējams piekļūt jebkādā secībā (virknes pieejas atmiņa būtu magnētiskā lente, kur lai nolasītu datus, kas atrodas lentes otrā galā būtu vispirms jāpārtin visa lente). Mūsdienu tehnoloģijās brīvpiekļuves atmiņa izpaužas kā integrālās ķēdes mikroshēmas ar MOS (metāla-oksīda-pusvadītāju) atmiņas šūnām. Operatīvā atmiņa parasti ir saistīta ar nestabiliem atmiņas veidiem (piemēram, dinamiskās brīvpiekļuves atmiņas (DRAM) moduļiem), kur saglabātā informācija tiek zaudēta, ja tiek pārtraukta strāvas padeve, lai gan ir izstrādāta arī negaistošā operatīvā atmiņa. Pastāv citi patstāvīgi atmiņu veidi, kas nodrošina brīvpiekļuves piekļuvi lasīšanas darbībām, bet tie vai nu neatļauj rakstīšanas operācijas, vai tiem ir cita veida ierobežojumi. Tie ietver lielāko daļu ROM tipu un zibatmiņas tipu, ko sauc par NOR-Flash. Datoros lietotā operatīvā atmiņa pamatā ir veidota no silīcija mikroshēmām. Ir divi galvenie atmiņas veidi: statiskā atmiņa (SRAM, static RAM) (informācija tiek saglabāta trigeros), tai ir mazāka ietilpība, lielākas izmaksas, bet labāka ātrdarbība, to lieto par CPU kešu (cache). dinamiskā atmiņa (DRAM, dynamic RAM) (informācija tiek saglabāta kondensatorā), tai ir lielāka ietilpība, jo lai saglabātu vienu bitu informācijas, pietiek ar vienu tranzistoru (SRAM vajadzēja 6), tāpēc tai ir mazākas izmaksas, taču tā ir lēnāka un tajai ir nepieciešamas speciāla atmiņas atjaunošana (refresh). DRAM lieto kā galveno datora atmiņu. Datoru galvenā atmiņa parasti sastāv no mikroshēmām, kas atrodas uz nelielām, šaurām, garām platēm (atmiņas moduļiem). Tie iedalās pēc interfeisa specifikācijas (kontaktu skaits un izvietojums) un pēc lietotās atmiņas tehnoloģijas (visos gadījumos tā ir dinamiskā atmiņa). Vēsturiski ir bijuši sastopami dažādu veidu atmiņas moduļi. Mūsdienās (2008) izplatītākie ir DIMM moduļi parastajiem datoriem un SODIMM moduļi portatīvajiem datoriem. Vēsturiski vēl ir bijuši lietoti SIMM moduļi (līdzīgi DIMM, tikai divreiz šaurāka datu maģistrāle) un RIMM (rambus) bija dārgi un netika plaši lietoti. Mūsdienās visplašāk tiek pielieta dubultas datu pārraides jeb DDR (Double Data Rate) tipa atmiņa, tās ātrums tiek mērīts GB/s, MHz un MT/s (Mega Transfers per second), piemēram, DDR4-3200 darbojās 3200MT/s jeb 1600 MHz frekvencē uz I/O kopni jeb 400 MHz frekvencē uz pašiem atmiņas čipiem ar teorētisko datu pārraides ātrumu ~25,6 GB/s.