Koncentrācijas nometne
Koncentrācijas nometne ir no ārpasaules nošķirts un apsargāts, autonoms nometnes komplekss lielu ļaužu masu preventīvai aizturēšanai un izolēšanai. Kaut arī ar lielu ļaužu masu aizturēšanu un ieslodzīšanu sastopamies jau sen, jaunajos laikos gandrīz visos lielākajos karos, pirmās koncentrācijas nometnes mūsdienu izpratnē parādījušās 1830. gados Ziemeļamerikas indiāņiem. 1895. gadā Spānijai piederošajā Kubā, tās izveidotas sacelšanās dalībnieku un atbalstītāju izolēšanai; briti izveidoja koncentrācijas nometņu tīklu angļu—būru kara laikā būru partizānu un to atbalstītāju izolēšanai; 1904. gadā vācieši ierīkoja koncentrācijas nometnes Namībijā, ieslogot tajās herero cilts sacelšanās dalībniekus; šādas nometnes tika ierīkotas Krievijas Impērijas teritorijā pēc boļševiku uzvaras 1917. gadā; Padomju Savienībā pastāvēja tā sauktais Gulags (ГУЛАГ) - Главное управление исправительно-трудовых лагерей, трудовых поселений и мест заключения — НКВД (NKVD) apakšnodaļa, kura no 1934. līdz 1960. gadam pārvaldīja visus cietumus un darba nometnes PSRS teritorijā. Gulags bija svarīgākais politisku represiju instruments PSRS; 1914. gadā Austroungārijā, Talerhofā (Štīrijā), Galicijas, Bukovinas un serbu rusofilu izolēšanai; 1915. gadā Osmaņu impērijā - deportēto armēņu izolēšanai; 1920. gadā Polijā - Sarkanās armijas karagūstekņu koncentrācijas nometnes; 1920. gadā Somijā - komunistu izolēšanai domātās koncentrācijas nometnes; 1941.-1946. ASV japāņu izcelsmes pilsoņu un nacistiem simpatizējošo izolēšanai; 1941.-1945. Horvātijā serbu un ebreju ieslodzīšanai; 1933.-1945. nacistiskajā Vācijā režīma pretinieku, aizdomās turēto, čigānu un ebreju, homoseksuālistu un kriminālnoziedznieku masveida izolēšanai. 1990. gados Balkānos - Horvātijā, Bosnijā - kaujinieku un tos atbalstošo civiliedzīvotāju ieslodzīšanai.