Arnolds Beklīns
Arnolds Beklīns (Arnold Böcklin, dzimis 1827. gada 16. oktobrī Bāzelē, miris 1901. gada 16. janvārī Sandomeniko klosterī pie Florences) bija šveiciešu gleznotājs, grafiķis un skulptors, simbolisma pārstāvis. Beklīns dzimis Bāzelē, bet viņa vecāki cēlušies no Šveices ziemeļu pilsētas Šafhauzenes. Viņa tēvs Kristians Frederiks Beklīns bija cēlies no senas zīda tirgotāju dzimtas. No 1845. līdz 1847. gadam Beklīns studējis Diseldorfas Mākslas akadēmijā, pēc tam kā ainavu gleznotājs apceļojis Šveici, Nīderlandi, Franciju. No 1850. līdz 1857. gadam dzīvojis un darbojies Romā, no 1860. līdz 1862. gadam bijis profesors Veimāras Mākslas akadēmijā. Vēlāk Beklīns dzīvojis Bāzelē, Minhenē, bet mūža nogali pavadījis Fjezolē Florences tuvumā. Beklīns ir viens no ievērojamākajiem simbolisma māksliniekiem. Viņa darbiem raksturīgi mitoloģiski un fantastiski, dažkārt arī alegoriski tēli, kas bieži vien darbojas uz antīkās arhitektūras fona. Beklīna daiļradi it sevišķi tās sākumposmā, spēcīgi iespaidojis romantisms. Gleznu tematikai daudz kopīgā ar prerafaelītu brālibu. Sirreālisti Makss Ernsts, Džordžo de Kīriko un Salvadors Dalī uzskatījuši viņu par vienu no nozīmīgākajiem sirreālisma priekštečiem. Pats pazīstamākais Beklīna darbs ir glezna "Mirušo sala" (1880—1886), kurai tika radītas piecas nedaudz atšķirīgas versijas.