Kardiopulmonālā reanimācija
Kardiopulmonālā reanimācija (KPR) ir ārkārtas procedūra, kurā bieži tiek kombinētas krūškurvja kompresijas ar mākslīgo ventilāciju, lai manuāli saglabātu neskartu smadzeņu darbību, līdz tiek veikti turpmāki pasākumi, lai atjaunotu spontānu asinsriti un elpošanu cilvēkam, kuram ir sirds apstāšanās. Ieteicams tiem, kuri nereaģē, neelpo vai elpo, piemēram, agonāla elpošana. KPR ietver krūškurvja saspiešanu pieaugušajiem no 5 un 6 cm dziļi un ar ātrumu vismaz 100 līdz 120 minūtē. Glābējs var arī nodrošināt mākslīgo ventilāciju, vai nu izelpojot gaisu subjekta mutē vai degunā (atdzīvināšana no mutes mutē), vai izmantojot ierīci, kas iespiež gaisu subjekta plaušās (mehāniskā ventilācija). Pašreizējie ieteikumi liek uzsvaru uz agrīnu un kvalitatīvu krūškurvja kompresiju, nevis mākslīgo ventilāciju; Neapmācītiem glābējiem ir ieteicama vienkāršota KPR metode, kas ietver tikai krūškurvja saspiešanu. Tomēr bērniem tikai kompresijas var izraisīt sliktākus rezultātus, jo bērniem problēma parasti rodas elpošanas, nevis sirds problēmu dēļ. Krūškurvja saspiešanas un elpošanas attiecība pieaugušajiem ir no 30 līdz 2. Maz ticams, ka tikai ar KPR pietiktu, lai atjaunotu sirdsdarbību. Tās galvenais mērķis ir atjaunot daļēju ar skābekli bagātinātu asiņu plūsmu uz smadzenēm un sirdi. Mērķis ir aizkavēt audu nāvi un pagarināt īsu iespēju veiksmīgai atdzīvināšanai bez neatgriezeniskiem smadzeņu bojājumiem. Lai atjaunotu dzīvotspējīgu jeb "perfuzējošu" sirds ritmu, parasti ir jāievada elektrošoks subjekta sirdij, ko sauc par defibrilāciju. Defibrilācija ir efektīva tikai noteiktiem sirds ritmiem, proti, kambaru fibrilācijai vai bezpulsa ventrikulārai tahikardijai, nevis asistolijai vai bezpulsa elektriskās aktivitātes gadījumā. Ja nepieciešams, ieteicams veikt agrīnu šoku. KPR var izraisīt sirds ritmu, kas var būt šokējams. Parasti KPR tiek turpināts, līdz personai ir spontānas asinsrites atgriešanās (ROSC) vai tiek pasludināta par mirušu.