Dopinga lietošana Tour de France
Dopinga lietošana Tour de France laikā ir notikusi jau kopš pirmajām sacensībām 1903. gadā. Sākotnējo tūru dalībnieki lietoja dažādas vielas, to skaitā alkoholu un ēteri, lai nomāktu sāpju sajūtu, veicot ilgstošos izturības braucienus. Vēlāk braucēji sāka izmantot dažādas vielas, arī lai uzlabotu savu sniegumu un tūres organizatori, Starptautiskā riteņbraukšanas savienība (UCI), kā arī valdības iestādes ieviesa ierobežojumus, lai cīnītos ar šo praksi. Dopinga lietošana riteņbraukšanā bija pieredzēta arī pirms Tour de France. Riteņbraukšana jau kopš pirmssākumiem ir bijis galējību sporta veids, uzsvaru liekot gan uz ātrumu, braucot tandēmu, motociklu vai pat auto aizvējā, gan uz attālumu, kur ciešanas mudināja uz veidiem kā tās mazināt. Laikā līdz Otrajam pasaules karam netika aktualizētas nekādas sportisko principu vai veselības problēmas. Tās parādījās neilgi pirms Toma Simpsona nāves 1967. gada Tour de France. Makss Novičs žurnālā New York State Journal of Medicine atsaucās uz 1973. gada Tour de France kā "riteņbraukšanas murgu". 1998. gadā vācu žurnālists Hanss Halters rakstīja: Cik vien ilgi tūre ir pastāvējusi, kopš 1903. gada, tās dalībnieki ir lietojuši dopingu. Nav dopinga, nav cerību. Tūre patiesībā ir iespējama tikai tāpēc — nevis spītējot faktam — ka pastāv dopings. 60 gadus tas bija atļauts. Pēdējos 30 gadus tas ir bijis oficiāli aizliegts. Tomēr tas ir fakts; lieliski riteņbraucēji ir lietojuši dopingu, tad un tagad.