Smēķēšanas ierobežojumi nacistiskajā Vācijā
Smēķēšanas ierobežojumi nacistiskajā Vācijā — jaunākajos laikos pirmā smēķēšanas ierobežošanas valsts politika, kas tika īstenota Trešajā reihā līdz 1945. gadam. To aizsāka ar savu nākšanu pie varas NSDAP kuras vadības lielākā daļa bija naidīgi noskaņoti pret smēķēšanu. Arī partijas līderis Ādolfs Hitlers, uzskatīdams sevi par veselīga dzīvesveida atbalstītāju, uzskatīja smēķēšanu par izskaužamu Trešajā reihā, jo, viņaprāt, tā apdraudēja āriešu "rases tīrību" — tabaka un alkohols tika uzskatīti par cilvēku deģenerējošām indēm. Kā viens no argumentiem par sliktu smēķēšanai bija tas, ka Vācijas sabiedroto vadoņi — Musolīni un Franko, — bija pārliecināti smēķēšanas pretinieki, savukārt Vācijas ienaidnieki — Staļins, Rūzvelts, Čerčils, — bija smēķētāji. Nacistu uzsāktās smēķēšanas ierobežošanas programmā 1938. gadā aizliedza smēķēt pastniekiem un kara lidotājiem, 1939. gadā aizliedza publiski smēķēt NSDAP partijas biedriem, kā arī SS pārstāvjiem dienesta pienākumu izpildes laikā. Aizliedza smēķēt sabiedriskajā transportā, valsts iestāžu publiskajās telpās, ierobežoja izsniedzamo tabakas devu armijā, palielināja akcīzes nodokli tabakai, uzsāka aktīvu propagandas kampaņu, ar plakātu izvietošanu publiskajā telpā, lekcijām, publikācijām, nemitīgiem atgādinājumiem presē un medijos. Šīs propagandas kampaņā pirmo reizi parādās jēdziens "pasīvā smēķēšana" (Passivrauchen). Hitlers personīgi piešķīra līdzekļus Jēnas Universitātei īpaša Smēķēšanas neveselīguma izpētes institūta (Wissenschaftliches Institut zur Erforschung der Tabakgefahren) Karla Astela (Karl Astel) vadībā dibināšanai, lai nodrošinātu smēķētāju vajāšanai zinātniski argumentētu pamatojumu.