Šēgrena sindroms
Šēgrena sindroms (latīņu: syndroma Sjögren) ir hroniska autoimūna iekaisuma slimība, kas visbiežāk skar sinovijas audus un organisma gļotādas, kas izpaužas ar sausumu degunā, mutes dobumā, makstī, dedzināšanu acīs un sāpēm locītavās. Kad simptomi parādās pilnīgi veselam cilvēkam, runā par primāro Šēgrena sindromu. Sekundārais Šēgrena sindroms attīstās uz citu — visbiežāk autoimūnu — slimību fona, tādu kā sistēmiskā sarkanā vilkēde, reimatoīdais artrīts, izkaisītā skleroze. Pati par sevi tā parasti nav cilvēku nāves cēlonis, bet dažas tās komplikācijas var būt bīstamas. Šēgrena sindromu atklāja zviedru oftalmologs Henriks Šēgrens (Henrik Samuel Conrad Sjögren, 1899—1986) 1933. gadā, tā tika nosaukta viņa vārdā un viņa dzimšanas diena 23. jūlijā izvēlēta par šīs slimības un cīņas pret to emblemātisko dienu. Šēgrena sindroms pieder pie retajām slimībām. Pareizas diagnozes uzstādīšanai vairumā gadījumu paiet vidēji 4,7 gadi pēc pirmo simptomu parādīšanās.