Pulmonālā hipertensija
Pulmonālā hipertensija (PH) ir paaugstināta asinsspiediena stāvoklis plaušu artērijās. Simptomi ir elpas trūkums, ģībonis, nogurums, sāpes krūtīs, kāju pietūkums un ātra sirdsdarbība. Stāvoklis var apgrūtināt vingrošanu. Sākums šai slimībai parasti ir pakāpenisks. Tiek uzskatīts, ka pacientam ir pulmonālā hipertensija, ja vidējais pulmonālais arteriālais spiediens miera stāvoklī ir lielāks par 25 mm Hg vai slodzes laikā lielāks par 30 mm Hg. Cēlonis bieži nav zināms. Riska faktori ir ģimenes anamnēze, iepriekš bijušie asins recekļi plaušās, HIV/AIDS, sirpjveida šūnu slimība, kokaīna lietošana, hroniska obstruktīva plaušu slimība, miega apnoja, dzīvošana lielā augstumā un mitrālā vārstuļa problēmas. Pamatmehānisms parasti ietver iekaisumu un sekojošu plaušu artēriju pārveidošanos. Diagnoze vispirms ietver citu iespējamo cēloņu izslēgšanu. Pašlaik nav iespējams izārstēt plaušu hipertensiju, lai gan turpinās pētījumi par ārstēšanu. Ārstēšana ir atkarīga no slimības veida. Var izmantot vairākus atbalsta pasākumus, piemēram, skābekļa terapiju, diurētiskus līdzekļus un zāles, kas kavē asins recēšanu. Medikamenti, ko īpaši lieto plaušu hipertensijas ārstēšanai, ir epoprostenols, treprostinils, iloprosts, bosentāns, ambrisentāns, macitentāns un sildenafils. Smagos gadījumos var būt iespēja veikt plaušu transplantāciju. Tiek lēsts, ka sastopamības biežums Amerikas Savienotajās Valstīs ir aptuveni 1000 jaunu gadījumu gadā. Sievietes tiek skartas biežāk nekā vīrieši. Parasti sākas vecumā no 20 līdz 60 gadiem. Plaušu hipertensiju atklāja Ernsts fon Rombergs 1891. gadā.