Verdzība
Verdzība ir sociāli un juridiski beztiesisku cilvēku (vergu) atrašanās cita cilvēka īpašumā (kā kustamais īpašums), kurš tos izmanto darbā kādā tautsaimniecības nozarē vai atsevišķu darbu veikšanai. Kā jebkuru īpašumu, vergus varēja pirkt un pārdot. Mūsdienās verdzība juridiski vairs nepastāv, bet ja sastopama, tad ir nelegāla. Vēsturiski pastāvējusi virkne verdzības tipu: patriarhālā verdzība — kad cilvēks nav brīvs savā izvēlē, taču dzīvo īpašnieka ģimenē kā melnstrādnieks; klasiskā verdzība — kur cilvēks ir absolūti beztiesisks, viņu var pirkt, pārdot, nogalināt; dzimtbūšana — no zemes īpašnieka atkarīgais zemnieks, kurš pilda klaušas un daļu savas ražas bez maksas atdod zemes īpašniekam, kuru nevar pamest; seksuālā verdzība — cilvēks ir beztiesisks, un viņa vienīgā funkcija ir apmierināt sava īpašnieka vai tā klientu seksuālās vēlmes. Pirmā starptautiskā konvencija, kas bija vērsta pret verdzību, tika noslēgta Tautu Savienības ietvaros 1926. gadā. 1756. gadā aptuveni 450 litrus ruma varēja apmainīt pret spēka gados esošu vīriešu kārtas vergu.[nepieciešama atsauce] Mūsdienās cilvēku turēšana verdzībā un piespiedu darbs ir aizliegts lielākajā daļā valstu, kā arī saskaņā ar starptautiskajām tiesībām. Tā kā reāli verdzība nelegāli joprojām pastāv (tiek uzskatīts, ka visā pasaulē verdzībā tiek turēti 27 miljoni cilvēku), pēdējā laikā izveidojusies aktīva starptautiska abolicionisma kustība par verdzības likvidēšanu.