Orgons
Orgonu enerģijas akumulators Orgons ir hipotētisks universāls dzīvības spēks, ko pirmo reizi aktualizēja Vilhelms Reihs 20. gadsimta 30. gados. Pēc Reiha nāves 1957. gadā, viņa students Čārlzs Kellijs attīstīja teoriju, ka orgons ir antientropisks visuma princips, radošs substrāts, kas pēc dabas pielīdzināms Mesmera dzīvnieku magnētismam (1779), Reihenbaha odiskajam spēkam (1845) u.c. Orgonu uzskatīja par bezveidīgu, visuresošu vielu, līdzīgi kā gaismu nesošo ēteru, bet vairāk asociēja ar dzīvo enerģiju, nevis inerto matēriju. Tas, iespējams, varēja darboties, lai radītu visu lielumu organizācijas un reorganizācijas, sākot ar mazākajām mikroskopiskām daļiņām, orgonu teorijā sauktām par bioniem, beidzot ar makroskopiskām struktūrām, piemēram, organismiem, mākoņiem vai pat galaktikām. Orgonu enerģija tiek plaši uzskatīta par pseidozinātni. Reiha teorija stāsta, ka ķermeniskā orgona trūkums vai nepilnīgums var būt dažādu saslimšanu sakne, piemēram, vēža. Tāpat kā Freida teorijā libido trūkums vai nepilnīgums ir sakne neirozei. Reihs nodibināja Orgonu institūtu 1942. gadā, lai veiktu tālākus pētījumus par orgona enerģiju pēc tam, kad 1939. gadā emigrēja uz ASV. Viņš to izmantoja, lai publicētu ar šo tēmu saistītu literatūru un izplatītu par to materiālus vairāk nekā vienu desmitgadi. Reihs izgudroja specializētus „orgonu akumulatorus” — ierīces, kas šķietami varēja savākt un uzkrāt orgona enerģiju no apkārtējās vides veselības uzlabošanai vai pat laika apstākļu izmainīšanai. Ne medicīna, ne citas zinātnes neatbalsta orgonu konceptu un pētījumi šajā jomā beidzās līdz ar Orgonu institūta pastāvēšanu.