Senās kulta vietas
Senās kulta vietas jeb kulta pieminekļi ir apvienota kategorija[jāprecizē], kas apvieno dažādu citu kategoriju pieminekļus, kas bijuši pagānisku kultu objekti. Tajā ietilpst alas, avoti, koki, kulta kalni utt. Jau kopš 10. gadsimta rakstītajos avotos ir minētas kulta vietas baltu apdzīvotajā teritorijā, konkrēti — sakarā ar Prāgas bīskapa Adalberta 997. gada neveiksmīgo misiju prūšu zemē. Kad Adalberts prūšus aicina atstāt savus aklos un nedzirdīgos dievu tēlus (idola surda et muta), bīskapam pretī stājas un to nogalina prūšu „elku priesteris un sazvērnieku vadonis”. Brēmenes Ādams (11. gadsimta 70. gadi), atsaucoties uz Adalberta mocekļa nāvi, prūšiem pārmet, ka viņi svešiniekiem aizliedzot tuvoties svētbildēm un avotiem. Par kuršiem šis autors raksta, ka viņiem esot daudz burvju un pareģu, kas bijuši mūku tērpos. Sakrālas vietas nozīme bija arī kapulaukiem — senču atdusas vietām, kur, domājams, tāpat notika dažādi rituāli.