I²C
I²C (Inter-Integrated Circuit) ir vairāku vedēju, single-ended, virknes datorsistēmu kopne. Tās pamata pielietojums ir zema ātruma perifērijas integrālo shēmu pievienošana procesoriem, un mikrokontrolieriem nelielā attālumā. Kopni 1980. gadu sākumā izstrādāja Philips Semiconductor (tagad NXP Semiconductors). Datu pārraide I²C kopnē ir divvirziena, ātrums standarta režīmā ir 100 kbit/s. Pēdējās protokola versijas ļauj pievienot vairāk mezglu un darboties lielākā ātrumā (400 kbit/s Fast mode, 1 Mbit/s Fast mode plus jeb Fm+ un 3.4 Mbit/s High Speed mode), kā arī 16 bitu adresāciju. Ultra fast mode ir vienvirziena, ar pārraides ātrumu līdz 5 Mbit/s.