Uraninīts
Uraninīts (urāna piķis, nasturāns) ir ar urānu bagāts (88,15%) minerāls, kas galvenokārt sastāv no UO2 (urāna oksīda), bet satur arī UO3, svina, torija un retzemju elementu oksīdus. Tas vienmēr satur arī rādiju un hēliju, kas rodas, urānam sadaloties. Dažreiz tiek uzskatīts, ka franču fiziķis Anrī Bekerels 1896. gadā atklāja radioaktivitāti, izmantojot uraninīta paraugu, taču īstenībā tika izmantoti mākslīgi urāna sāļi. Marija Sklodovska-Kirī atklāja rādiju no Jahimovas (Čehija) atvestā uraninīta paraugā; šajā minerālā tika atklāti arī tādi radioaktīvi elementi kā polonijs un aktīnijs. Arī hēliju atklāja uraninīta paraugā pēc tam, kad šāda elementa eksistenci pierādīja Saules spektroskopiskie uzņēmumi. Uraninīts satur arī nelielu daudzumu svina izotopu — Pb-206 un Pb-207. Šie izotopi ir attiecīgi urāna izotopu U-238 un U-235 radioaktīvās sabrukšanas gala produkts. Rādija saturs uraninītā — aptuveni 0,1 mg/kg. Uraninīts nelielā daudzumā satur arī ārkārtīgi retu elementu — tehnēciju (ap 0,2 ng/kg), kurš rodas urāna-238 sabrukšanas procesā. Uraninīts sastopams sulfīdus saturošajās hidrotermālajās dzīslās, kas atrodas skābajos magmatiskajos iežos, piemēram pegmatītos. Minerāls sastopams kā saplūdusi masa, ķekarveida agregāti. Ļoti reti atrodami arī kubiskas formas kristāli. Radioaktivitāte — 70 Bq/g līdz 150 kBq/g.