Panikas lēkme
Panikas lēkme ir pēkšņs intensīvu baiļu un diskomforta periods, kas var ietvert sirdsklauves, svīšanu, sāpes krūtīs vai diskomfortu krūtīs, elpas trūkumu, trīci, reiboni, nejutīgumu, apjukumu vai tuvojošos nolemtības vai kontroles zaudēšanas sajūtu. Parasti simptomi sasniedz maksimumu desmit minūšu laikā pēc sākuma un ilgst aptuveni 30 minūtes, bet ilgums var atšķirties no sekundēm līdz stundām. Lai gan tās var būt ārkārtīgi biedējošas un satraucošas, pašas panikas lēkmes nav fiziski bīstamas. Panikas lēkmju būtiskās iezīmes paliek nemainīgas, lai gan sarežģītā DSM-IV terminoloģija dažādu panikas lēkmju veidu aprakstīšanai (ti, situācijai piesaistīta/noteikta, situācijai pakļauta un negaidīta/neparedzēta) tiek aizstāta ar terminiem negaidītas un paredzamās panikas lēkmes. Panikas lēkmes darbojas kā marķieris un prognostisks faktors diagnozes smagumam, gaitai un blakusslimībām daudzos traucējumos, tostarp, bet ne tikai, trauksmes traucējumos. Tādējādi panikas lēkmes var uzskaitīt kā specifikāciju, kas attiecas uz visiem DSM-5 traucējumiem. Panikas lēkmes var izraisīt vairāki traucējumi, tostarp panikas traucējumi, sociālās trauksmes traucējumi, pēctraumatiskā stresa traucējumi, narkotisku vielu lietošanas traucējumi, depresija un medicīniskās problēmas. Panikas lēkmes var tikt aktivizētas vai rasties negaidīti. Smēķēšana, kofeīns un psiholoģiskais stress palielina panikas lēkmes risku. Pirms diagnozes noteikšanas ir jāizslēdz apstākļi, kas izraisa līdzīgus simptomus, piemēram, hipertireoze, hiperparatireoze, sirds slimības, plaušu slimības, narkotiku lietošana un disautonomija. Panikas lēkmes ārstēšanai jābūt vērstai uz pamatcēloņiem. Tiem, kuriem ir bieži lēkmes, var izmantot psihoterapeitu vai medikamentus. Var palīdzēt arī elpošanas apmācība un muskuļu relaksācijas metodes. Ar panikas lēkmi sirgstošajiem ir lielāks pašnāvības risks. Eiropā aptuveni 3% iedzīvotāju noteiktā gadā piedzīvo panikas lēkmes, savukārt Amerikas Savienotajās Valstīs tās skar aptuveni 11%. Tās ir biežāk sastopamas sievietēm nekā vīriešiem. Tās bieži sākas pubertātes vai agrīnā pieaugušā vecumā. Bērni un vecāki cilvēki tiek skarti retāk.