Feniķiešu raksts
Feniķiešu raksts ir fonogrāfiski konsonantiska rakstība, viena no pirmajām fonētiskajām rakstībām. Attīstījusies feniķiešu civilizācijā aptuveni 11. gadsimtā p.m.ē., un kļuva par pamatu lielākajai daļai mūsdienu alfabētu. Feniķiešu raksts tika izmantots, lai rakstītu agrīnā dzelzs laikmeta semītu kanaāniešu valodās, kuras vēsturnieki iedalīja feniķiešu, pūniešu, ammoniešu, edomiešu, moābiešu un senebreju valodā, kā arī senajā aramiešu valodā. Raksta izmantošana Feniķijā (piekrastes Levantē) izraisīja tā plašu izplatību ārpus kanaāniešu areāla — feniķiešu tirgotāji izplatīja to visā Vidusjūras piekrastē, kur to pārņēma un adaptēja daudzas citas kultūras. Tas kļuva par vienu no visplašāk izmantotajām rakstīšanas sistēmām. Feniķiešu alfabēts tika izmantots Senajā Kartāgā līdz 2. gadsimtam pirms mūsu ēras (pazīstams kā pūniešu alfabēts), savukārt citviet tas izplatījās daudzos nacionālajos alfabētos, tostarp aramiešu un samariešu alfabētos, vairākos anatoliešu rakstos un agrīnajos grieķu alfabētos. Tuvajos Austrumos īpaši veiksmīgs kļuva aramiešu raksts, cita starpā radot ebreju kvadrātveida rakstību un persiešu un arābu rakstību. Feniķiešu rakstā ietilpa 22 burti, izmantoti tikai līdzskaņi, teksti tika rakstīti horizontāli no labās uz kreiso pusi.