Artikulācijas vieta
Artikulatorajā fonētikā par līdzskaņa artikulācijas vietu sauc aktīvā (kustīgā; parasti kāda no mēles daļām) un pasīvā (nekustīgā) artikulētēju saskarsmes vieta balss traktā gaisa plūsmas noslēgšanas brīdi. Kopīgi ar artikulācijas veidu un fonāciju tiek iegūts līdzskaņa raksturīgais skanējums. Artikulācijas vieta tiek definēta pēc abiem artikulētājiem; gan pēc aktīvā, gan pasīvā. Piemēram, aktīva apakšlūpa var kontaktēt gan ar pasīvu augšlūpu (bilabiāls līdzskanis, kā [m]), gan augšzobiem (labiodentāls līdzskanis, kā [f]). Cietā aukslēja var kontaktēties gan ar mēles priekšējo, gan ar pakaļējo daļu. Ja lieto mēles priekšdaļu, tad artikulācijas vietu sauc par retrofleksu; ja lieto mēles pakaļējo daļu, tad artikulācijas vietu sauc par "dorsāli-palatālu" vai vienkārši palatālu. Ir pieci galvenie aktīvie artikulētāji: Lūpa (labiāls līdzskanis), Mēles lokanais galiņš (koronāls līdzskanis), Mēles vidēji-pakaļējā (dorsālā) daļa (dorsāls līdzskanis), Mēles pamatne kopā ar uzgāmuru (radikāls līdzskanis), Balsene (glotāls līdzskanis). Šie artikulētāji var darboties gan neatkarīgi cits no cita, gan divi vai vairāki vienlaicīgi koartikulācijā. Pasīvā artikulācija toties ir bez stingri nospraustām robežām. Tādas vietas, kā lingvolabiāla un interdentāla, interdentāla un dentāla, dentāla un alveolāra, alveolāra un palatāla, palatāla un velāra, velāra un uvulāra var saplūst viena ar otru un līdzskanis var tikt izrunāts kā vidējs starp nosauktajām artikulācijas vietām. Lietojot mēles lokano galu izšķir laminālu (mēles gala augšējā virsma), apikālu (mēles galiņš) un subapikālu (mēles gala apakšējā virsma) artikulācijas. Arī šīs artikulācijas var saplūst viena ar otru bez stingras robežas.