Berlīnes kauja
Berlīnes kauja bija pēdējā lielā ofensīva Eiropas karadarbības laukā Otrajā pasaules karā. Tā ilga no 1945. gada 16. aprīļa līdz 2. maijam, kaujā uzvaru guva PSRS karaspēks. Pēdējā Sarkanās Armijas uzbrukuma mērķis bija virzība līdz Elbas krastiem un visas vāciešu organizētās pretestības likvidēšana savā ceļā, tajā skaitā Berlīnes ieņemšana un tās aizstāvju neitralizēšana.Šo uzdevumu realizācijai maršali Georgijs Žukovs un Ivans Koņevs varēja sūtīt uzbrukumā apmēram 1 640 000 cilv., 41 600 lielgabalus un mīnmetējus, 6300 tankus un varēja izmantot 3 gaisa armijas ar 8400 lidmašīnu. Pretī vācieši varēja sūtīt septiņas tanku un 65 kājnieku divīzijas (ar dažādu kaujasspēju līmeni), kā arī apmēram 100 atsevišķu bataljonu vai divizionu (kopā apmēram pusmiljonu cilvēku). Pamatā pilsētas aizstāvju spēkus veidoja iznīcināto divīziju personālsastāvs vai jaunveidotas vienības no pensionāriem, jauniešiem, slimajiem un ievainotajiem, bieži vien propagandas samusinātu cilvēku vai notiesāto savāktu no cietumiem un nometnēm un SS vienību sadzītu ierakumos, nosūtīti no bunkuriem kas atradās Reihskancelejā ar pavēli izveidot vēl vienu armiju uz reiha drupām. 1945. gada 12. janvārī padomju spēki uzsāka uzbrukumu Berlīnei. Uzbrukuma beigās viņi apstājās pie Oderas upes, apmēram 60 km uz austrumiem no Berlīnes. Aizsardzības gatavošana Berlīnes nomalē tika uzsākta 20. martā. Pirms galvenās kaujas Berlīnē padomju karaspēks spēja ielenkt pilsētu. 1945. gada 20. aprīlī tika uzsākta Berlīnes centra bombardēšana, tika veikti arī citi uzbrukumi. Vācu spēki nebija labi organizēti, aprīkoti. Nākamo dažu dienu laikā padomju spēki ātri virzījās uz priekšu un sasniedza pilsētas centru. Pirms kaujas beigām Vācijas vadonis Ādolfs Hitlers un vairāki viņa sekotāji izdarīja pašnāvību. Pilsētas aizstāvji beigu beigās padevās 2. maijā, tomēr cīņas turpinājās līdz 8. maijam (PSRS tobrīd jau bija 9. maijs), kas arī ir Otrā pasaules kara beigas Eiropā.