Latvijas autonomijas idejas
Latvijas autonomijas idejas bija latviešu politiskā nacionālisma izpausmes, kas aizsākās līdz ar tautas atmodu 19. gadsimta beigās. Jau Baumaņu Kārlis savā 1873. gadā uzrakstītajā dziesmā „Dievs, svētī Latviju” lietoja Latvijas, kā zemes, vārdu. 1890. gadā kalendārā „Atbalss” tika publicēta Latvijas karte, ap to pašu laiku dzejnieks Eduards Veidenbaums sarakstīja dzejoli „Vai karš būs ar vāciešiem, krieviem”. Tālāk, balstoties uz Krievijas Impērijas federalizācijas idejām, pašnoteikšanās idejas attīstīja 1900. gadā uz Šveici emigrējušie jaunstrāvnieki. Politisku atzīšanu tās guva pēc 1905. gada revolūcijas. Pēc Februāra revolūcijas 1917. gadā, jaunajai impērijas valdībai ignorējot vairākkārtējus latviešu strēlnieku prasījumus, tās pārauga Latvijas republikas neatkarības idejā, kas īstenojās ar Latvijas valsts pasludināšanu 1918. gada 18. novembrī. Tikmēr vācbaltiešu politiķi 1918. gada martā atjaunoja Kurzemes un Zemgales hercogisti, bet septembrī izveidoja autonomu Baltijas hercogisti Vācijas Impērijas protektorātā, kas pašlikvidējās pēc impērijas sabrukuma 1918. gada novembrī.