Priekškambaru mirdzēšana
Priekškambaru mirdzēšana, mirdzaritmija jeb ātriju fibrilācija (AF vai A-fib) ir patoloģisks sirds ritms (aritmija), ko raksturo ātra un neregulāra sirds priekškambaru saraušanās. Tā bieži sākas kā īsi patoloģiski sitienu periodi, kas laika gaitā kļūst garāki vai nepārtraukti. Mirdzaritmija var sākties arī kā citas aritmijas forma, piemēram, priekškambaru plandīšanās, kas pēc tam pārvēršas par AF. Bieži mirdzaritmijas epizodēm nav simptomu. Dažreiz var būt sirdsklauves, ģībonis, reibonis, elpas trūkums vai sāpes krūtīs. Slimība ir saistīta ar paaugstinātu sirds mazspējas, demences un insulta risku. Tas ir supraventrikulāras tahikardijas veids. Augsts asinsspiediens un sirds vārstuļu slimības ir visizplatītākie AF riska faktori. Citi, ar sirdi saistīti riska faktori ir sirds mazspēja, koronāro artēriju slimība, kardiomiopātija un iedzimta sirds slimība. Jaunattīstības valstīs sirds vārstuļu slimības bieži rodas reimatiskā drudža rezultātā. Ar plaušām saistīti riska faktori ir HOPS, aptaukošanās un miega apnoja. Citi faktori ir pārmērīga alkohola lietošana, tabakas smēķēšana, cukura diabēts un tirotoksikoze. Tomēr puse gadījumu nav saistīti ar kādu no šiem riskiem. Veselības aprūpes speciālisti var pamanīt AF, taustot pulsu, un apstiprināt šo diagnozi, interpretējot elektrokardiogrammu (EKG). Tipiskā kardiogrammā, AF parādās kā neregulāri izvietoti QRS kompleksi bez nosakāmiem P viļņiem - to vietā ir fibrilācijas viļņi, kuri rodas priekškambarī. Veselīga dzīvesveida veicināšana, piemēram, svara zudums cilvēkiem ar aptaukošanos, regulāra fiziskā aktivitāte un mazāks alkohola patēriņš, var samazināt mirdzaritmijas risku un samazināt tās slogu, ja tāds ir. AF bieži ārstē ar medikamentiem, lai palēninātu sirdsdarbības ātrumu līdz normālam diapazonam (ritma kontrole) vai pārveidotu ritmu normālā sinusa ritmā. Elektriskā kardioversija var pārvērst AF normālā sirds ritmā, un tā bieži ir nepieciešama ārkārtas gadījumos, ja persona ir ar nestabilu veselības stāvokli. Ablācija dažiem cilvēkiem var novērst AF atkārtošanos. Tiem, kuriem ir zems insulta risks, ar AF nav obligāti nepieciešama asins škidrināšana, lai gan daži veselības aprūpes sniedzēji var izrakstīt antitrombocītu līdzekļus kā aspirīnu vai citas zāles, kas novērš asins recēšanu. Tiem, kuriem ir vairāk kā zems risks, eksperti parasti iesaka zāles pret recēšanu. Antikoagulanti ietver varfarīnu un tiešos perorālos antikoagulantus. Lielākajai daļai cilvēku ir lielāks insulta risks. Lai gan šīs zāles samazina insulta risku, tās palielina asiņošanas biežumu. Priekškambaru mirdzēšana ir visizplatītākais nopietnais sirds ritma traucējums, un no 2020. gada tas skar vairāk kā 33 miljonus cilvēku visā pasaulē. Kopš 2014. gada tas skāra aptuveni 2 līdz 3% Eiropas un Ziemeļamerikas iedzīvotāju. Tas bija pieaugums no 0,4 līdz 1% iedzīvotāju kopš 2005. gada. Jaunattīstības valstīs tiek skarti aptuveni 0,6% vīriešu un 0,4% sieviešu. Cilvēku ar AF procentuālais īpatsvars palielinās līdz ar vecumu - 0,1% jaunāki par 50 gadiem, 4% vecumā no 60 līdz 70 gadiem un 14% vecāki par 80 gadiem. AF un priekškambaru plandīšanās 2015. gadā izraisīja 193 300 nāves gadījumu, salīdzinot ar 29 000 1990. gadā. Jean-Baptiste de Sénac bija pirmais reģistrētais zināmais cilvēks ar neregulāru pulsu 1749. gadā. Britu kardiologs Tomass Lūiss bija pirmais ārsts, kurš to dokumentēja izmantojot EKG 1909. gadā.