Daugavas svīta
Daugavas svīta (D3dg) ir augšdevona Frānas stāva stratigrāfiskā vienība Latvijā, kas ir izplatīta lielā valsts teritorijas daļā (Latvijas ielieces centrālajā daļā un Polijas-Lietuvas ieplakā), izņemot Latvijas ziemeļus un dienvidaustrumus. Svītas ziemeļu robeža iet no Baltijas jūras piekrastes uz dienvidiem no Pāvilostas rietumos līdz Alūksnei austrumos. Dienvidu robežai ir sarežģīta konfigurācija, un tā izsekojama no Skaistkalnes uz ziemeļaustrumiem līdz Ludzai. Tālāk ārpus Latvijas teritorijas svīta turpinās Pleskavas apgabalā, atsedzoties Veļikajas upes krastos, kā arī Baltkrievijas teritorijā. Dienvidu virzienā Daugavas svīta iestiepjas Lietuvas teritorijā, kur to faciāli aizvieto apakšdaļā Ņamuneļa slāņi, bet augšdaļā Istras svīta. Daugavas svīta transgresīvi uzguļ izskalotajiem un vietām karsta procesiem pakļautajiem Salaspils svītas dolomītiem, dolomītmerģeļiem, māliem un ģipšiem. Robeža ir skaidri izsekojama. Karotāžas diagrammās to raksturo lēcienveidīga gamma aktivitāte. Robeža starp Daugavas un Salaspils svītām būtībā ir robeža starp apakšējā un vidusfrāna nogulumiem. Augšdaļā svītu nosedz Katlešu svītas nogulumi. Šaurā joslā (1-10 km) gar izplatības rajona ziemeļu robežu un platākā (10-45 km) gar dienvidu malu Daugavas svītu sedz kvartāra nogulumi. Šajās zonās Daugavas, Tebras, Ventas, Abavas, Mēmeles, Lauces, Ogres, Lielās un Mazās Juglas, Gaujas, Aiviekstes, Ičas, Kiras, Kokavas, Vjadas, Rītupes, Ziemeļsusējas u.c. upju krastos ir sastopami Daugavas svītas atsegumi. Vispilnīgākais griezums ir gar Daugavas krastiem, no kuras arī ir ņemts svītas nosaukums (stratotipiskais atsegums ir Oliņkalns, kura lielākā daļa pašlaik atrodas zem Pļaviņu ūdenskrātuves ūdens). Svītas biezums svārstās no 5-8 m līdz 55-58 m.