Atomu emisijas spektroskopija
Atomu emisijas spektroskopija (AES) ir atomu spektroskopijas apakšnozare, kas pēta elektroniskās pārejas atomos, kuras notiek ar gaismas kvanta izstarošanu (emisiju). Tās praktiskais pielietojums ir elementanalīze. Atomu spektroskopijā paraugs ir jāsadala par atsevišķiem atomiem, bet AES gadījumā šie atomi ir arī jāierosina. Tā kā emisijas nodrošināšanai paraugā ir jāsasniedz liela temperatūra, parasti izmanto elektrisko izlādi, kam gāzveida paraugā ir jārada pietiekami liela jonu koncentrācija. To var izdarīt ar ārējiem avotiem (liesma, jonizējošā starojuma lampa); tādā gadījumā izlādi sauc par nepatstāvīgu. Lai izlādes process kļūtu patstāvīgs, gāzē jārada apstākļi sekundāro jonu radīšanai – tas iespējams, ja brīvā noskrējiena laikā gāzes jons iegūst pietiekamu kinētisko enerģiju, lai jonizētu citu molekulu sadursmes laikā. Tas nozīmē, ka zemākā spiedienā izlādes inducēšanai ir nepieciešams mazāks uzliktais spriegums; tiesa, pat pie relatīvi zemiem spriegumiem (~ 10…100 V) šīs atšķirības manāmi izpaužas tikai, ja spiediens paraugā pārsniedz atmosfēras spiedienu vairākas reizes. Klasiskā AES, kurā izmanto dzirksteļizlādi un lokizlādi, parasti pēta metālu sakausējumus. Gāzu pētīšanai tradicionāli izmanto lokizlādi un mirdzizlādi, kā arī bezelektrodu izlādi augstfrekvences laukā. Ar gāzu hromatogrāfiem mēdz savienot detektorus, kas izmanto mikroviļņu inducēto plazmu, jo abām iekārtām piemērota nesējgāze ir hēlijs. Šķidru un vispār nevadošo (tai skaitā organisko vielu) paraugu analīzei mūsdienās visbiežāk izmanto iekārtas, kurās ierosināšanai lieto gredzenveida izlādi induktīvi saistītajā plazmā. Kopš 1990. gadiem aizvien aktīvāk attīstās metodes, kas balstās uz mirdzizlādi atmosfēras spiedienā; perspektīvā tā ļaus veikt analīzi arī ārpus laboratorijas.