Maršrutēšanas informācijas protokols
Maršrutēšanas informācijas protokols (angļu: Routing Information Protocol (RIP)) vēsturiski bija viens no biežāk lietotajiem maršrutēšanas protokoliem. Pārsvarā tas tiek lietots nelielos iekšējos tīklos. Neskatoties uz to, ka eksistē daudzi citi maršrutēšanas protokoli, kas pārspēj RIP konverģences ātrumā un mērogojamībā (EIGRP, OSPF, IS-IS u.c.), RIP joprojām tiek pielietots, jo to atbalsta daudzas iekārtas un operētājsistēmas un šī protokola konfigurācija ir ļoti vienkārša. RIP priekšteci — protokolu Gateway Information Protocol izstrādāja Xerox PARC kā protokolu kopas PARC Universal Packet sastāvdaļu. Vēlāka šī protokola versija Routing Information Protocol bija iekļauta XNS protokolu kopā. Pirmā RIP versija, kas atbalstīja IP bija iekļauta BSD UNIX kā routed dēmons. 1988. gadā RIP tika standartizēts ar RFC 1058. RIP ir distance-vector maršrutēšanas protokols un izmanto Bellmana-Forda algoritmu. Par metriku tas izmanto lēkumu skaitu hop-count — maršrutētāju skaitu caur kuriem paketei jāiet, lai sasniegtu adresātu. Lēkumu skaita maksimālā vērtība RIP protokolā ir 15. Vērtība 16 nozīmē nesasniedzamu maršrutu. Nelielā maksimālā vērtība samazina maršrutēšanas cilpu rašanās iespējamību, bet arī ierobežo RIP protokola mērogojamību. RIP izmanto split horizon un holddown mehānismus lai nesūtītu nepareizu maršrutēšanas informāciju un nepieļautu maršrutēšanas cilpas. RIP rotokolā holddown taimeris ir 180 sekundes. RIP protokols sūta citiem maršrutētājiem pilnu maršrutēšanas informācijas tabulu katras 30 sekundes. Mazā tīkla ar nelielām maršrutēšanas tabulām tas nerada problēmas, bet lielākos tīklos RIP maršrutēšanas jauninājumi var veidot lielu datu apjomu. Mūsdienu RIP realizācijās jauninājumu izsūtīšanas laiks tiek mainīts, lai izvairītos no situācijas, kad maršrutētāji sūta jauninājumus reizē. Maršrutēšanas informācijas pārraidei RIP protokla datu bloki (PDU) tiek iekapsulēti UDP. RIP izmanto UDP porta numuru 520. Ir trīs RIP protokola versijas: RIPv1, RIPv2 un RIPng.