Luteīns
Luteīns (no latīņu valodas luteus, kas nozīmē "dzeltens") ir ksantofils un viens no 600 zināmajiem dabā sastopamajiem karotinoīdiem. Luteīnu sintezē tikai augi, un tāpat kā citi ksantofili lielos daudzumos ir atrodami zaļos lapu dārzeņos, piemēram, spinātos, kāpostos un dzeltenajos burkānos. Zaļajos augos ksantofili darbojas, lai modulētu gaismas enerģiju un kalpotu kā nefotoķīmiski dzesinātāji, lai fotosintēzes laikā tiktu galā ar hlorofila tripletu (uzbudināta hlorofila forma), kas tiek pārmērīgi ražots ļoti augstā gaismas līmenī. Par šo tēmu skatiet ksantofila ciklu. Dzīvnieki luteīnu iegūst, uzņemot augu barību. Cilvēka tīklenē luteīns no asinīm uzsūcas īpaši dzeltenajā makulā, lai gan precīza tā loma organismā nav zināma. Luteīns ir atrodams arī olu dzeltenumos un dzīvnieku taukos. Luteīns ir izomērisks ar zeaksantīnu, kas atšķiras tikai ar vienas dubultās saites izvietojumu. Luteīns un zeaksantīns organismā var tikt savstarpēji pārveidoti, izmantojot starpproduktu, ko sauc par <i id="mwJA">mezo</i>-zeaksantīnu. Galvenais luteīna dabiskais stereoizomērs ir (3R,3′R,6′R)-beta, epsilon-karotīna-3,3′-diols. Luteīns ir lipofīla molekula un parasti nešķīst ūdenī. Konjugēto dubultsaišu (poliēna ķēdes) garā hromofora klātbūtne nodrošina raksturīgās gaismas absorbcijas īpašības. Poliēna ķēde ir jutīga pret oksidatīvu noārdīšanos gaismas vai siltuma ietekmē, un tā ir ķīmiski nestabila skābēs. Luteīns augos atrodas kā taukskābju esteri, un viena vai divas taukskābes ir saistītas ar abām hidroksilgrupām. Šī iemesla dēļ luteīna esteru pārziepjošana (deesterifikācija), lai iegūtu brīvu luteīnu, var iegūt luteīnu jebkurā molārā attiecībā no 1:1 līdz 1:2 ar pārziepjojošo taukskābi.