Sporta ģenētika
Sporta ģenētika ir ģenētikas virziens, kas pēta cilvēka genomu fiziskajā aspektā (galvenokārt — sportisko) darbību. Pirmoreiz termins «fiziskā ģenētika (vai kustību) darbība» (Genetics of Fitness and Physical Performance) ieviesa Klods Bušarom 1983. gadā. Tajā laikā viņš publicēja divus rakstus vienā žurnāla numurā «Exercise and Sport Science reviews» [Bouchard, 1983a, b], kurā publicēja apkopotus faktus, pirmkārt, par individuālām atšķirībām reakcijā uz fiziskajām aktivitātēm, otrkārt, par pārmantošanu — vairāku fizisku, fizioloģisku un bioķīmisku īpašību, iesaistītu fiziskajās darbības. Fiziskā ģenētika iekļauj sevī sporta ģenētiku un dažus aspektus antropoģenētikas и medicīnas ģenētiku. Bez tā, fiziskās ģenētikas darbībā ir dažādas metodes: molekulāras (QTL-kartēšana, biočipu tehnoloģija), ģenealoģiski un bioķīmisķi. Svarīgi, ka 1980. gadā fiziskā ģenētika (sporta ģenētika) sāka pamazām attīstīties kā oficiālā starpatautiskā nozare ģenētikas jomā. Tbilisī Olimpiskā zinātniskā kongresā «Mūsdienu sports» bija pasludināts «Starptautiskas zinātniskas sabiedrības radīšana (un attiecīgi — sabiedrības mūsu valstī) sporta ģenētikā un somatikā».Tomēr šī jauna zinātnes nozare nebija vēl noformējama kā mācību disciplīna. Sporta ģenētika nav ienākusi ar līdztiesīgu nodalījumu institūtu fiziskas kultūras un fiziskās audzināšanas pedagoģisku institūtu fakultāšu akadēmiju mācību plānos. Mācību grāmatās un vadības sportistiem un treneriem (nelielos izņēmumos) arvien nav ģenētisku norādiijumu.