Izkaisītā skleroze
Izkaisītā, izsētā jeb multiplā skleroze (saīsinājumā MS) ir hroniska autoimūna slimība. Tās cēloņi vēl nav pilnībā noskaidroti. Paša cilvēka imūnsistēma uzbrūk centrālajai nervu sistēmai (CNS), izraisot iekaisumu galvas un muguras smadzeņu mielīna apvalkā, kas vietām daļēji vai pilnīgi noārdās. Šo procesu sauc par demielinizāciju. Tādējādi samazinās nervu spēja pārvadīt impulsus uz un no smadzenēm, kas izraisa izkaisītās sklerozes simptomus — piemēram, uztveres orgānu traucējumus, kustību traucējumus — atkarībā no bojājuma vietas. Demielinizācijas vietā veidojas cieti rētaudi — skleroze, no kuras cēlies slimības nosaukums. Lielākai daļai pacientu vidējais dzīves ilgums neatšķiras no populācijas vidējā dzīves ilguma, tomēr īpaši agresīvas slimības formas gadījumā dzīves ilgums var būt saīsināts. Saskarsmē ar izkaisītās sklerozes slimnieku nav iespējams saslimt veselam cilvēkam, jo tā nav infekcijas slimība. Izkaisīto sklerozi pirmo reizi diagnosticēja franču ārsts Žans Martins Šarko 1868. gadā, bet anatomiskos muguras smadzeņu bojājumus pirmo reizi aprakstīja 1838. gadā Roberts Karsvells (Robert Carswell).