Mininis transportas
Mininis transportas (rus. минный транспорт) – stambus karo laivas, vežiojantis mininius (ginkluotus kártinėmis minomis) ar torpedinius katerius. Mininio transporto idėją 1876 m. pasiūlė admirolas Stepanas Makarovas, o 1877 m. keleivinis garlaivis buvo perdirbtas į mininį transportą „Velikij Kniaz Konstantin“ ('Didysis kunigaikštis Konstantinas'). Mininiai transportai labai padidino mininių ir torpedinių katerių veikimo nuotolį, šie kateriai pasidarė tinkamesni puolimui. Kai kurie mininiai transportai, tokie kaip Rusijos „Velikij Kniaz Konstantin“ ir Prancūzijos „Foudre“, turėjo sistemą, leidusią greitai įkaitinti katerių garo katilus (tuometinius katerius varė garo mašinos). Mininių transportų trūkumas buvo katerių pakėlimo ir nuleidimo į vandenį sunkumas jūrai banguojant. Ši problema buvo išspręsta tik Antrojo pasaulinio karo metais, kai buvo sukurti dokiniai desantiniai laivai. Šarvuočio „Inflexible“, ginkluoto ir nuleidžiamais mininiais kateriais, kapitonas, paklaustas, ką darytų, jei jo šarvuotis sutikų jūroje kitą tokio pat stiprumo šarvuotį, atsakė: „Aš pasistengčiau išvengti mūšio laikydamasis už priešininko matomumo ribų. O sulaukęs sutemų nuleisčiau į vandenį abu savo mininius katerius ir pasiųsčiau pulti priešo šarvuotį.“ Admirolas Makarovas, žinodamas kuklias mininių katerių galimybes (lėtumas, ginklas – kártinės minos, silpna konstrukcija, netikimas audringai jūrai), numatė, kad šio tipo laivai tinka tik inkaravietėse stovintiems laivams atakuoti. Taip mininiai transportai bei mininiai kateriai ir buvo naudojami Rusijos-Turkijos kare. Rusijos-Japonijos karas buvo tokių laivų naudojimo pabaiga. Tuo metu jau pasirodė torpediniai kateriai, gerokai pranašesni už mininius katerius, tačiau laivai buvo apginkluoti vadinamąja priešminine artilerija, skirta kovai su torpediniais kateriais ir minininkais. Rusijos-Japonijos karo metu tik dviem kateriams, nuleistiems nuo šarvuočių, pavyko sėkminai atakuoti.