Tautų apsisprendimo teisė
Tautų apsisprendimo teisė (angl. self-determination) – tai pagrindinis šiuolaikinės tarptautinės teisės principas ir autoritetingas Jungtinių Tautų Chartijos normų aiškinimas, kuris įpareigoja Jungtines Tautas. Žmogaus teisių diskurse išorinis apsisprendimas yra žmonių teisė suformuoti savo politinį vienetą, o vidinis apsisprendimas yra teisė į atstovaujamąją vyriausybę su visa rinkimų teise. Kaip tarptautinės teisės principas XX a. septintajame dešimtmetyje pripažinta apsisprendimo teisė yra susijusi su kolonizuotų teritorijų teise į nepriklausomybę arba kitais dekolonizacijos rezultatais. Šis principas nenurodo, kaip turi būti priimtas sprendimas, nei koks turėtų būti rezultatas – nepriklausomybė, federacija, protektoratas, tam tikra autonomija ar visiška asimiliacija. Tarptautiniu mastu pripažinta apsisprendimo teisė neapima kiekvienos etninės grupės buvusioje kolonijinėje teritorijoje teisės į nepriklausomą valstybę. Tarp tarptautinės teisės specialistų tebevyksta diskusijos apie mažumų ir čiabuvių, kuriems neleidžiama politiškai dalyvauti atstovaujamosiose vyriausybėse ir kurie kenčia sistemingus žmogaus teisių pažeidimus kaip grupė, teises. Vis dėlto, tautų apsisprendimo teisės principas savaime jiems nesuteikia teisės į atsiskyrimą. Pirmą kartą ši sąvoka buvo išreikšta 1860 metais, o vėliau greitai išplito. Pirmojo pasaulinio karo metu ir po jo šį principą skatino ir Sovietų Sąjungos lyderis Vladimiras Leninas, ir JAV prezidentas Woodrow Wilson. 1918 m. sausio 8 dieną paskelbęs savo Keturiolika punktų, 1918 m. vasario 11 dieną Wilson pareiškė: „Turi būti gerbiami nacionaliniai siekiai; žmonės dabar gali būti pajungti ir valdomi tik jų pačių sutikimu. „[Tautos] apsisprendimas“ nėra tik frazė; tai būtinas veikimo principas.“ Antrojo pasaulinio karo metais šis principas buvo įtrauktas į Atlanto chartiją, kurią 1941 m. rugpjūčio 14 dieną kartu paskelbė JAV prezidentas Franklin Roosevelt ir Jungtinės Karalystės ministras pirmininkas Winston Churchill, kurie pažadėjo laikytis Chartijos Aštuonių pagrindinių punktų. Tai buvo pripažinta tarptautine teise po to, kai punktai buvo aiškiai įtraukti į JT Chartiją. Apsisprendimo teisės įgyvendinimas gali būti politiškai sudėtingas, iš dalies dėl to, kad yra įvairių interpretacijų, kas sudaro žmonių grupę ir kurios grupės gali teisėtai pretenduoti į apsisprendimo teisę.