Vandens atmintis
Vandens atmintis – idėja, kad po daugybės skiedimų vanduo gali atsiminti medžiagas, kurios kada nors jame buvo ištirpusios, net jei po skiedimų skiedžiamosios medžiagos visiškai nelieka. Teigiama, kad prieš kiekvieną skiedimą vanduo turi būti supurtytas, kitaip efektas neįvyks. Vandens atminties idėją 1988 m. iškėlė prancūzų imunologas Jacques Benveniste, norėdamas paaiškinti tariamą homeopatinių vaistų terapinį poveikį, nes homeopatinių vaistų gamyboje veiklioji medžiaga yra taip smarkiai atskiedžiama, kad galutiniame produkte paprastai nebelieka nei vienos jos molekulės. Nors kai kurie tyrimai, tarp jų ir atlikti paties J. Benveniste, remia tokio efekto egzistavimą, identiškų dvigubai aklų tyrimų (kai nei tiriamieji, nei tiriantieji nežino, kas priklauso kontrolinei grupei, o kas iš tiesų vartoja tiriamąją medžiagą) rezultatai buvo priešingi ir neigė J. Benveniste tvirtinimus apie vandens atminties egzistavimą. Vėlesni bandymai aptikti vandens atminties efektą atkartojant J. Benveniste eksperimentus taip pat buvo nesėkmingi. Apskritai, vandens atminties koncepcijai mokslinė bendruomenė nepritaria. 2005 m. išleistas vandenilinio ryšio vandenyje tyrimas parodė, kad struktūros, kurios, manoma, turėtų būti atsakingos už vandens atmintį, išsilaiko tik labai mažą sekundės dalį.