Toskanos didžioji kunigaikštystė
Toskanos didžioji kunigaikštystė (it. Granducato di Toscana, lot. Magnus Ducatus Etruriae) – buvusi Centrinės Italijos monarchija, Florencijos kunigaikštystės įpėdinė. Kunigaikštystę valdė Medičiai, kol išnyko 1737 m. Nors Toskana neturėjo Florencijos respublikos tarptautinio pripažinimo, ji vis tiek Medičių valdoma klestėjo. Tai ypač pasireiškė valdant Kozimui I ir jo sūnums, bet nuo Ferdinando II laikų kunigaikštystė patyrė didelį ekonominį nuosmūkį, kurio žemiausias taškas buvo Kozimo III valdymas. Didžiausias Medičių valdymo metų nuopelnas buvo iškilimas į didžiojo kunigaikščio rangą, už kurį imperatoriui Kozimas I sumokėjo 100 000 dukatų. Mirus Jonui de Medičiui ir išnykus pagrindinei Medičių šakai, po sutarties su kitomis didžiosiomis Europos valstybėmis, sostas kaip kompensacija atiteko Lotaringijos kunigaikštystę po ATR įpėdinystės karo praradusiam Marijos Teresės vyrui Pranciškui Steponui iš Habsburgų Lotaringų dinastijos, tolimam Medičių giminaičiui. Jo valdymo metu Toskaną kontroliavo jo vietininkas Markas de Bovo-Kraonas. Pranciškaus palikuonys gyveno ir valdė Toskaną iki 1859 m., išskyrus trumpą laikotarpį, kai Napoleonas buvo ją atidavęs Parmos Burbonams. Žlugus Napoleono santvarkai 1814 m., kunigaikštystė buvo atkurta. 1859 m. Toskaną prijungė Jungtinės Centrinės Italijos Provincijos, Sardinijos karalystės satelitinė valstybė. Toskana buvo formaliai aneksuota po 1860 m. vykusio referendumą, kuriame 95 % balsavo už.