Monolatrija
Monolatrija (mono… + sen. gr. λατρεία = latreia – 'garbinimas') – vienos dievybės garbinimas, neneigiant, kad egzistuoja ir kitos dievybės, garbinamos kitų genčių, tautų ir pan. Laikomas raidos tarpsniu tarp politeizmo ir monoteizmo. Nėra tapatus henoteizmui. Skirtingai nuo monolatrijos, monoteizmas neigia kitų dievų egzistavimą, o henoteizme garbinamas vienas dievas, neneigiant, kad kiti gali garbinti kitus dievus. Manoma, kad monolatrijos terminą pirmasis galėjo pavartoti Julius Wellhausen. Teigiama, kad monolatrija būdingiausia Artimųjų Rytų tikėjimams. Monolatrijos apraiškų esama Senajame Testamente: iki Babilono nelaisvės (VI a. pr. m. e.) greta Jahvės kulto aptinkama ir kitų dievų garbinimo pėdsakų. Anot Gerd Theissen, monolatrijos laikotarpiu tuo, kad kitų tautų garbinami dievai egzistuoja, nebuvo abejojama, tačiau laikytasi nuostatos, jog izraelitai turį garbinti tik savo tautos dievą Jahvę.