Barbarų krantas
Barbarų krantas (Barbarija, Berberija, Berberų krantas) – senovinis Šiaurės Afrikos, arba Magribo, pavadinimas, nuo XVI a. iki XIX a. taikytas Osmanų imperijos pakraščių šalims, garsėjusioms piratavimu: Alžyro ir Tuniso karalystėms, Tripolitanijai (nūdienos Libija) bei Maroko sultonatui. „Berberų“ egzonimas. Piratavimas šiaurinėje Afrikos pakrantėje buvo populiarus visais laikais, tačiau nuo XVI a. šio verslo ėmėsi ir monarchai. 1625 m. Alžyro piratų laivynui priklausė 100 įvairaus dydžio laivų ir nuo 8000 iki 10000 žmonių, kas sudarė ketvirtadalį miesto darbo jėgos, neskaičiuojant tiesiogiai su uostu susijusios veiklos. XVII a. antroje pusėje laivų skaičius sumažėjo vidutiniškai iki 25, tačiau šie buvo kur kas didesni už ankstesnius, tad piratų vis tiek liko apie septynis tūkstančius. Negana to, 2500 vyrų priklausė piratų laivynui Tripolyje, 3000 Tunise, dar keli tūkstančiai mažesniuose pakrantės uostuose. Piratų laivynui samdėsi ne tik vietos arabai ir berberai, bet ir turkai, graikai, albanai, sirai ir italai (ypač korsikiečiai). XVII a. pirmoji pusė laikoma Barbarų kranto piratų klestėjimo laikotarpiu. Vien Alžyre būta apie 20 000 piratų belaisvių. Turtingieji galėjo išsipirkti, visi kiti buvo pasmerkti vergijai. Ypač kentėjo Sicilijos, Neapolio ir Ispanijos keliautojai, tačiau tarp įkaitų pasitaikė ir anglų bei vokiečių. Valstybės, norinčios, kad jų piliečių piratai neliestų, turėjo mokėti mokestį. Tai darė net galingiausios Europos šalys, kol pagaliau ėmėsi veiksmų. 1665 m. Britanija pasiuntė admirolą Robertą Bleiką nubausti Tunisą. Tokių baudžiamųjų ekspedicijų britų laivynas, kartais pats vienas, kartais drauge su olandais, atliko daug, ypač Karolio II valdymo metais. 1682 m. ir 1863 m. prancūzai apšaudė Alžyrą. 1805 m. pirmąją sausumos operaciją užjūryje įvykdė Jungtinių Amerikos valstijų jūrų pėstininkai ir laivynas Tripolyje – dalis pastangų išvaduoti amerikiečių įkaitus ir padaryti galą Barbarų kranto piratavimui.