Sprogstamoji kulka
Sprogstamoji kulka (rus. разрывная пуля) – kulka, viduje turinti sprogstamosios medžiagos užtaisą ir sprogstanti kulkai pataikius į kietą paviršių ar netrukus po to. Sprogstamosiose kulkose paprastai naudojami tokie sprogalai, kaip heksogenas, flegmatizuotas TEN ir kiti. Trotilas naudojamas rečiau, nes mažas jo kiekis prastai sprogsta. Kartais gali turėti ir padegamąjį užtaisą (baltasis fosforas, termitas ir pan.), kurį padega speciali kapsulė padegiklis. Paprastai sprogsta atsitrenkusios net į palyginus netvirtus daiktus – brezentą, fanerą, medžių šakas ir t. t. Kartais šnekamojoje kalboje neteisingai sprogstamosiomis kulkomis vadina kitas kulkas, uždraustas naudoti kovos veiksmuose – ekspansyviąsias ir dužiąsias kulkas. Anksčiau sprogstamąsias kulkas skirstė į dvi grupes: smūginės kulkos (rus. ударные пули) – neturi kapsulės ar sprogdiklio, užtaisytos sužadinančiąja sprogstamąja medžiaga (kokias naudoja kapsulėse, detonatoriuose ir pan.) Jos paprastos konstrukcijos, tačiau nesaugios. Jas nustojo naudoti dar Pirmojo pasaulinio karo metais dėl jautrumo smūgiams ir panašiems poveikiams. tikrosios sprogstamosios kulkos. Turi inicijuojančią kapsulę ir pagrindinį brizantinės sprogstamosios medžiagos užtaisą. Dabartinės sprogstamosios kulkos būna akimirkinio veikimo ar prišaudomosios. Šautuvinio kalibro kulkos sprogimas būna per silpnas pataikius į apsaugotą taikinį, todėl sprogstamąjį užtaisą dažnai papildo ir padegamasis užtaisas, pvz., rusiškos kulkos MDZ (rus. МДЗ; мгновенного действия зажигательная). Šautuvinio kalibro sprogstamosios kulkos buvo plačiai naudojamos Pirmojo pasaulinio karo metais kovai su aviacija. Aviacijoje jos dar naudojamos ir dabar. Pistoletinės sprogstamosios kulkos serijiniu būdu, manoma, nebuvo gaminamos, nors eksperimentiniai modeliai buvo sukurti.