Matematinis grožis
Matematinis grožis apibūdina kai kurių matematikų gebėjimą jausti estetinį pasitenkinimą iš savo veiklos ir apskritai iš visos matematikos. Šį savo išgyvenimą jie išreiškia apibūdindami matematiką (ar bent kai kurias jos puses) kaip grožį. Matematikai savo veiklą gali laikyti tam tikra meno forma ar mažiausia kūryba, pavyzdžiui, tai galėtų būti ir algoritminis fraktalinis menas. Dažnai matematika lyginama su muzika ir poezija. Bertrandas Russellas savąjį matematinio grožio jautimą aprašė taip: Nešališkai kalbant, matematika išreiškia ne tik tiesą, bet ir aukščiausiąjį grožį – santūrų ir rimtą, tarsi skulptūroje, nesiremiantį jokia mūsų silpnosios prigimties dalimi, be jokių žavių spąstų, kuriuos  spendžia tapyba ar muzika, bet vis dėlto labai gryną ir atskleidžiantį tą nepalenkiamą tobulumą, kurį gali išreikšti tik didingiausias menas. matematikoje, kaip ir poezijoje, taip pat užtikrintai sutinkame tą tikro pasitenkinimo, pakylėjimo dvasią, jausmą, kad esi ne vien žmogus, kaip aukščiausio tobulumo kalvis. Paulis Erdiosas (Paul Erdős) savo požiūrį į neapsakomą grožį, kylantį iš matematikos, išreiškė taip: „Kodėl skaičiai yra gražūs? Klausimas toks pat, tarsi klaustume, kodėl yra graži Bethoveno Devintoji simfonija. Jei nesuvokiate kodėl, niekas jums nesugebės paaiškinti. Aš tiesiog žinau, kad skaičiai yra gražūs. Jeigu jie būtų negražūs, tada niekas negalėtų būti gražu.“