Klasikinis Holivudo kinas
Klasikinis Holivudo kinas – kino kritikų terminas, vartojamas kalbant tiek apie pasakojamąjį, tiek apie vaizduojamąjį filmų kūrimo stilių, visų pirma susiformavusį paskutiniaisiais nebyliojo kino epochos metais – XX a. 2-ajame – 3-iajame dešimtmečiuose. Vėliau šis stilius įsigalėjo Amerikos kine Holivudo aukso amžiuje – maždaug nuo 1927 m. (atsiradus garsiniam kinui) iki 1969 m. Galiausiai jis tapo įtakingiausiu ir labiausiai paplitusiu filmų kūrimo stiliumi visame pasaulyje. Panašūs ar susiję terminai apima klasikinį Holivudo pasakojimą, Holivudo aukso amžių, senąjį Holivudą ir klasikinį tęstinumą. Šis laikotarpis taip pat vadinamas studijų epocha, kuri gali apimti ir vėlyvuosius nebyliojo kino metus. Klasikiniam Holivudo kinui būdingas aiškią pradžią, vidurį ir atomazgą turintis pasakojimas. Veikėjai yra individualizuoti, motyvuoti psichologiškai, o ne socialiai. Laikas klasikiniame Holivudo kine – nenutrūkstamas, linijinis ir vientisas, nebent, kaip išimtis, įterpiami praeitį vaizduojantys epizodai. Žiūrovui pristatoma erdvė turi kurti pastovumo įspūdį, įtikinti žiūrovą, kad objektai yra tikri, egzistuoja ne tik filme. Mėginama panaikinti dvimatiškumą (imituojama trimatė erdvė). Daug dėmesio skiriama žmogaus kūnui, mimikai, gestams. Laiko ir erdvės ypatybės paklūsta pasakojimui. Klasikiniam Holivudo kinui būdingi tam tikri kinomatografijos sprendimai: tęstinumo montažas (angl. continuity editing), 180 laipsnių taisyklė, 30 laipsnių taisyklė, kurie žiūrovui turi sustiprinti tikroviškumo įspūdį (tarsi jis savo akimis žvelgtų į veiksmo sceną) ir neleisti nutrūkti filmo pasakojimui; ribotas nutrūkstančių, peršokančių kadrų (angl. jump cut) naudojimas, nebent jie pasitelkiami kaip ašiniai kadrai (angl. axial cut) vaizdui priartinti arba atitolinti.