Apofatinė teologija
Apofatinė teologija (dar apofatiumas, apofazė) – teologija, pagal kurią Dievas esąs nepažinus protu, dėl to jo neįmanoma nusakyti teigiamais apibrėžimais. Dievo prigimtis aiškinama pasitelkiant neigimo, antinomijos, paradokso metodus. Jai priešinga katafatinė teologija. Susiklostė IV a. kaip reakcija į Eunomijų ir kitus mąstytojus, pabrėžusius katafatinę teologiją. Apofatinės teologijos ištakos atsekamos iki atvaizdų draudimo Senajame Testamente, be to, antropomorfizmą atmetė senovės graikų filosofai. Apofatinė teologija gilias tradicijas turi Rytų Bažnyčiose. Anot Pseudodionisijo Areopagito, atmetusi visus Dievo įvaizdžius ir idėjas apie jį, siela pasineria į „tamsą, pranokstančią supratimą“, kur „visiškai susivienija su Neapsakomuoju“. Atitikmuo Vakarų Bažnyčiose – negatyvioji teologija. Apofatinis metodas sutinkamas ir Rytų religinėse tradicijose (hinduizme, budizme, taoizme).