Vulkaninė žiema
Vulkaninė žiema – žymus oro temperatūros nukritimas, kylantis dėl ugnikalnio išsiveržimo metu išmestų vulkaninių pelenų ir sieros rūgšties. Gausus šių medžiagų kiekis atmosferoje sudaro tankią dangą, per kurią sunkiau prasiskverbia Saulės spinduliai, padidėja Žemės albedas. Dalelės gali padengti visą Žemės rutulį ir laikytis atmosferoje keletą metų. Tai smarkiai paveikia Žemės klimatą, augaliją. Panašios sąlygos susidarytų dėl branduolinio karo arba susidūrimo su kosminiu kūnu. Pilno masto vulkaninės žiemos susidarė išsiveržus tokiems superugnikalniams kaip Toba (prieš 71-73 000 metų). Pasak mokslininkų, dėl šio išsiveržimo vidutinė Žemės temperatūra nukrito 1 °C, prasidėjo ledynmetis, Pietryčių Azijoje išnyko miškai, labai sumažėjo žmonių populiacija, masiškai išmirė gyvūnų rūšys. Tačiau ir silpnesni išsiveržimai padarė žymią įtaką žmonijos istorijai. 535-536 m. klimato atšalimas siejamas su ugnikalnių veikla; 1315-1317 m. didysis badas, spėjama, kilo dėl Kaharoa ugnikalnio Naujojoje Zelandijoje išsiveržimo; 1452 ar 1453 m., spėjama, povandeninio Kuvaė ugnikalnio išsiveržimas sukėlė masinius neramumus pasaulyje; Dėl 1600 m. įvykusio Vainaputinos ugnikalnio Peru išsiveržimo kitais metais Europoje kilo badas; 1783 m. Islandijoje išsiveržęs Lakio ugnikalnis išmetė daug sieros dioksido, dėl kurio prasidėjo žmonių, gyvulių, derliaus žūtis Vakarų Europoje; 1815 m. Indonezijoje įvykęs Tamboros išsiveržimas sukėlė vadinamuosius metus be vasaros; 1883 m. išsiveržus Krakatau ugnikalniui 4 metus iš eilės buvo neįprastai šaltos, sniegingos žiemos; 1991 m. išsiveržęs Pinatubo ugnikalnis 2-3 metams atvėsino vidutinę Žemės oro temperatūrą.