Nacionaliniai Raudonosios Armijos junginiai
Nacionaliniai Raudonosios Armijos junginiai – Raudonosios Armijos junginiai (korpusai, divizijos, brigados), suformuoti Antrojo pasaulinio karo metais pagal nacionalinį principą. Tokiuose junginiuose kareiviai ir karininkai būdavo parenkami pagal tautybę ar bent gyvenamąją vietą. Daug tų tautybių kareivių ir karininkų tarnavo ir nenacionaliniuose daliniuose. Raudonojoje Armijoje nuo pačių pradžių buvo nacionalinių dalinių, ta tradicija perimta iš carinės Rusijos. Tačiau XX a. 3-ią dešimtmetį tokių dalinių buvo labai nedaug. 1938 m. kovo 7 d. VKP(b) CK ir TSRS LKT nutarimu „Apie nacionalinius Raudonosios Armijos dalinius ir junginius“ (О национальных частях и формированиях РККА) buvo įvestas nenacionalinis karinės tarnybos organizavimo principas, taikytas bet kurių tautybių TSRS piliečiams. Sunki karo su Vokietija pradžia privertė TSRS vyriausybę ieškoti būdų padidinti kariuomenės kovingumą. 1941 m. rugpjūčio mėn., remiantis Valstybinio Gynybos komiteto nutarimu Nr. 383, vėl imta formuoti nacionalinius dalinius. Pirmu tokiu junginiu tapo 201-oji Latvių šaulių divizija, kurios 90 % sudarė Latvijos TSR gyventojai (daugiau kaip pusė – latviai). Antrojo pasaulinio karo metais nacionaliniai junginiai buvo suformuoti 11-oje sąjunginių respublikų. Iš viso jų buvo 66: 26 šaulių ir kalnų šaulių divizijos, 22 kavalerijos divizijos, 18 šaulių brigadų. Iš jų 37 junginiai dalyvavo karo veiksmuose. Daugelis karinių dalinių karo metais kaitė savo numerius ir pavadinimus, o kai kurie nacionaliniai daliniai prarado savo nacionališkumą. Nacionaliniai junginiai Tarybinėje Armijoje egzistavo iki 6-ojo dešimtmečio vidurio.