Didžioji armija
Didžioji armija (pranc. La Grande Armée) – pagrindinės prancūzų karinės pajėgos, kurioms vadovavo imperatorius Napoleonas Bonapartas Napoleono karų metu. 1804–1808 m. ji pasiekė daugybę karinių pergalių, kurios leido Prancūzijos imperijai kontroliuoti didžiąją Europos dalį. Visuotinai pripažinta viena geriausių kada nors surinktų karinių pajėgų, ji patyrė didžiulius nuostolius per pražūtingą 1812 m. invaziją į Rusiją, po kurios taip ir neatgavo savo strateginio pranašumo. Didžioji armija buvo suformuota 1804 m. iš Vandenyno pakrančių armijos (pranc. L'Armée des côtes de l'Océan) – daugiau kaip 100 000 karių, kuriuos Napoleonas buvo subūręs planuotai invazijai į Didžiąją Britaniją. Vėliau Napoleonas dislokavo kariuomenę Rytų Europoje, kad pašalintų bendrą Austrijos ir Rusijos, kurios priklausė prieš Prancūziją sudarytai Trečiajai koalicijai, grėsmę. Vėliau Didžioji armija buvo pagrindinė karinė jėga, dalyvavusi 1805 ir 1807 m. kampanijose, kuriose ji pelnė savo prestižą, ir 1812, 1813–14 ir 1815 m. konfliktuose. Be savo dydžio ir daugianacionalinės sudėties, Didžioji armija pasižymėjo naujoviškomis formuotėmis, taktika, logistika ir ryšiais. Nors daugumai kontingentų vadovavo prancūzų generolai, išskyrus lenkų ir austrų korpusus, kariai galėjo pakilti į aukštesnes pareigas nepriklausomai nuo klasės, turto ar tautybės. Didžiąją armiją sudarė šeši korpusai, kuriems vadovavo Napoleono maršalai ir vyresnieji generolai. 1805 m. pabaigoje Austrijos ir Rusijos kariuomenėms pradėjus rengtis įsiveržti į Prancūziją, Didžioji armija buvo greitai įsakyta persikelti per Reiną į pietų Vokietiją, o tai lėmė Napoleono pergales prie Ulmo ir Austerlico. Napoleonui užgrobus valdžią visoje Europoje, Prancūzijos kariuomenė augo, verbuodama karius iš okupuotų ir sąjungininkių šalių. 1812 m. prasidėjus Rusijos kampanijai, ji pasiekė aukščiausią lygį – milijoną vyrų, o Didžiąją armiją sudarė 413 000 prancūzų karių ir daugiau kaip 600 000 karių iš viso, įskaitant ir užsienio rekrutus. 1812 m. vasarą Didžioji armija lėtai žygiavo į rytus, o rusai, jai artėjant, atsitraukė. Po Smolensko užėmimo ir pergalės prie Borodino 1812 m. rugsėjo 14 d. prancūzai pasiekė Maskvą. Tačiau kariuomenė jau buvo gerokai sumažėjusi dėl susirėmimų su rusais, ligų (daugiausia vidurių šiltinės), dezertyravimo, karščio, išsekimo ir ilgų ryšių linijų. Armija mėnesį praleido Maskvoje, bet galiausiai buvo priversta žygiuoti atgal į vakarus. Šaltis, badas ir ligos, taip pat nuolatinis kazokų ir rusų persekiojimas lėmė visišką Didžiosios armijos kaip kovinės jėgos sunaikinimą. Iš Rusijos išvyko tik 120 000 vyrų, iš kurių 50 000 buvo austrai, prūsai ir kiti vokiečiai, 20 000 – lenkai ir tik 35 000 – prancūzai. Kampanijos metu žuvo daugiau kaip 380 000 karių. Napoleonas vadovavo naujai armijai per 1813 m. kampaniją Vokietijoje, 1814 m. Prancūzijos gynybą ir 1815 m. Vaterlo kampaniją, tačiau Didžioji armija niekada nebesugrįžo į 1812 m. birželio mėn. aukštumas. Iš viso nuo 1805 iki 1813 m. į Prancūzijos kariuomenę buvo pašaukta daugiau kaip 2,1 mln. prancūzų.