Bela Achmadulina
Bela Achmadulina (rus. Белла (Изабелла) Ахатовна Ахмадулина, 1937 m. balandžio 10 d. – 2010 m. lapkričio 29 d.) – Rusijos poetė. Gimė totoriaus ir rusės–italės šeimoje. Mokyklos metais dirbo žurnaliste laikraštyje „Metrostojevec“, pradėjo rašyti eiles. 1960 m. baigė Maksimo Gorkio Literatūros institutą. 1959 m., būdama 22 metų, Bela Achmadulina parašė vieną žymiausių savo eilėraščių По улице моей который год… („Tiek metų – žingsniai, tolstantys gatve…“), kuris 1975 m., įdainuotas Alos Pugačiovos, panaudotas filme „Likimo ironija arba Po pirties“. 1964 m. Bela Achmadulina suvaidino Vasilijaus Šuškino filme „Gyvena toks vaikinas“ (Живёт такой парень). 1962 m. išleido savo pirmąjį poezijos rinktinį „Styga“. XX a. 8-ajame dešimtmetyje Bela Achmadulina persikėlė į Gruziją, vertė gruzinų poetų (Nikolozo Baratašvilio, Galaktiono Tabidzės, Iraklio Abašidzės ir kt.) eiles. Bela Achmadulina rėmė tarybinius disidentus, rengė juos ginančius straipsnius bei pasisakymus laikraštyje „New York Times“, „Laisvės radijuje“, „Amerikos balse“. 1988 m. dalyvavo tarptautiniame poezijos festivalyje Kvala Lumpūre. Paskutiniuosius metus sunkiai sirgo, viešumoje nesireiškė. Mirė 2010 m., palaidota Novodevičės kapinėse. 1955–1958 m. buvo ištekėjusi už Jevgenijaus Jevtušenkos, 1959–1968 m. – už Jurijaus Nagibino, 1973 m. – už Eldaro Kulijevo, nuo 1974 m. – už Boriso Mesererio. Susilaukė dviejų dukterų – Anos (nuo Nagibkino) ir Jelizavetos (nuo Kulijevo). Achmadulinos kūryboje vyrauja savianalizės, poetinio pašaukimo temos, jausmingai perteikiama romantinė gėrio ir blogio, dvasingumo ir moralinio nuopuolio priešprieša, archajiški kalbos elementai derinami su šnekamąja intonacija. Vėlesnėje kūryboje atsispindi konkreti gyvenimo patirtis, išgyvenimai reiškiami paprastesne, epiškesne forma. Parašė esė apie rusų rašytojus. Achmadulinos eilėraščių išversta į lietuvių kalbą.