Naujasis Kamerūnas
Naujasis Kamerūnas (vok. Neukamerun) buvo centrinės Afrikos teritorija, kurią Prancūzija perdavė Vokietijai 1911 m. 1907 m. Pradėjęs dirbti Vokietijos Kamerūno gubernatorius Teodoras Zaicas pasisakė už Prancūzijos Kongo teritorijų įsigijimą. Vokiečiai norėjo užimti teritorijas į rytus nuo Kamerūno, ir pasiekti Kongo upę, kuri būtų tapusi pagrindiniu susisiekimo keliu. Prancūzija ir Vokietija buvo priešininkai kovoje dėl Maroko. Po Agadyro krizės šios dvi valstybės susitarė derėtis 1911 m. O lapkričio 4 d. pasirašė Feso sutartį. Prancūzija sutiko perleisti dalį Prancūzijos Kongo Vokietijos naudai, mainais į tai, kad vokiečiai atsisakytų pretenzijų į Maroką. Vokiečiams teko teritorija šiaurės rytų Kamerūne tarp Logonės ir Šario upių. Kamerūno kolonija išaugo nuo 465 000 km² iki 760 000 km². Tuo metu Otas Gleimas buvo Kamerūno gubernatorius. Išplėstinė kolonija tapo žinoma kaip Didysis Kamerūnas. Mainai sukėlė diskusijas Vokietijoje; oponentai teigė, kad naujos teritorijos nepatrauklios investicijoms, komerciniam naudojimui ar kitam pelnui gauti. Pirmojo pasaulinio karo metu Prancūzija norėjo atgauti teritorijas. 1916 m. Prancūzija užėmė teritorijas po Vokietijos pajėgų pralaimėjimo Vakarų Afrikoje. Prancūzija ėmė kontroliuoti Kamerūną turėdama Tautų lygos mandatą. Siena buvo tokia, kokia buvo 1911 m. Naujasis Kamerūnas (Neukamerun) nustojo egzistuoti. Šiandien ši teritorija yra Čado, Centrinės Afrikos Respublikos, Kongo Respublikos ir Gabono dalis.