Didžiojo Penketo asmenybės bruožų teorija
Didžiojo Penketo asmenybės bruožų teorija (arba tiesiog Didysis penketas) – viena iš asmenybės bruožų teorijų. Terminą 1981 m. pasiūlė amerikiečių psichologas Liuisas Goldbergas. Teoriją išplėtojo L. Goldberg, Paul Costa, Robert McCrae. Tai taip pat yra dažniausiai taikomas asmenybės bruožų tyrinėjimo metodas psichologijoje. Kai kurie tyrėjai teigia, jog modelis pritaikomas ir asmenybės anomalijoms nustatyti, pavyzdžiui, psichopatijai arba, tiksliau, antisocialios asmenybės ir kitiems asmenybės sutrikimams diagnozuoti. Anot teorijos, kiekvieno žmogaus asmenybė gali būti priskirta vienai iš penkių plačių empiriškai nustatytų dimensijų arba faktorių (ekstravertiškumas, sutarumas, atvirumas patirčiai, sąmoningumas, neurotiškumas). Kiekviena iš penkių dimensijų yra dvipolis veiksnys (pvz., ekstraversija ir intraversija), kuris atspindi asmenybę plačiausiu abstrakcijos lygiu. Kiekvienas iš dvipolių veiksnių turi speciﬁškesnius asmenybės aspektus (pvz., socialumas), kurie susideda iš daugybės speciﬁškų asmenybės bruožų (pvz., šnekus, mėgstantis bendrauti). Visos asmenybės varijuoja tarp šių penkių dimensijų vyraujant vienai iš jų, ir kiekvieno vyraujanti asmenybės dimensija gali kisti. Tam tikru metu vyraujanti asmenybės dimensija ne tik nulemia emocinį, elgesio ir kognityvinį stilius, reakcijų į aplinką pobūdį, bet ir turi įtakos psichinei bei somatinei sveikatai, psichikos sutrikimų raiškai. Nors kai kurie autoriai kaip Didžiojo penketo trūkumą įvardija nepakankamą teorinį pagrįstumą, kiti pabrėžia privalumus: empirinį pagrįstumą, bruožų stabilumą bėgant laikui, praktinę vertę, patvirtintą tarpkultūrinių tyrimų. Praktiškai modelis taikomas visame pasaulyje ir yra vienas realiausių pretendentų tapti bendrai pripažįstama asmenybės teorija.