Rusenorskas
Rusenorskas (rus. руссенорск, angl. russenorsk, norv. russenorsk) – pidžinas, rusų ir norvegų kalbų mišinys, kuriuo tarpusavyje kalbėjo Šiaurės Norvegijos norvegai ir Kolos pusiasalio rusai jūrininkai, žvejai, banginių ir jūros žvėrių medžiotojai bei pirkliai. Kiti rusenorsko pavadinimai: moja på tvoja, kas darkyta rusų kalba reiškė 'aš kalbu tavo kalba' (моя по твоя). kak sprek. Ši kalba atsirado dėl tos pačios priežasties kaip ir daugelis pidžinų ir prekybinių kalbų – reikėjo bent minimaliai susikalbėti žmonėms, kurių kalbos nėra giminingos, todėl nesuprantamos (kaip kad dėl giminingumo būtų iš dalies suprantamos lenkų ir rusų kalbos ar norvegų ir vokiečių). Rusenorską daugiausia vartojo XVIII-XIX a. ir pirmą XX a. dešimtmetį. Jo naudojimas ėmė mažėti, kai prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui vokiečių kariniai laivai ėmė grasinti jūriniam susisiekimui tarp Murmansko ir Šiaurės Norvegijos. Ryšiai beveik visiškai nutrūko Murmansko apylinkėse įsigalėjus Tarybų valdžiai. Kaip ir visi pidžinai, rusenorskas nebuvo visavertė kalba. Jos leksikonas buvo susijęs su prekyba, jūros verslu Arktyje (žuvų, meteorologiniai pavadinimai ir pan.), gramatika – labai rudimentinė. Šiuo metu žinomi maždaug 400 rusenorsko žodžių, iš kurių ~50 % yra norvegiški, ~40 % – rusiški, likę paimti iš kitų kalbų (anglų, olandų, vokiečių, suomių, samių). Kai kurie tyrinėtojai rusenorsko nelaiko pidžinu. Pvz., Leideno universiteto lingvistikos profesorius Frederikas Kortlandtas (Frederik Kortlandt) teigia, kad rusenorskas yra norvegų kalbos dialektas su daug rusiškų skolinių. Tačiau F. Kortlandtas iš viso neigia poreikį kalbotyroje išskirti pidžinus kaip ypatingą kalbų kategoriją.