Ahomų kalba
Ahomų kalba – mirusi kalba, labiausiai į vakarus nutolusi džuangų-tajų kalbų atšaka, kuria kalbėjo ahomų tauta. Ji įkūrė Ahomų karalystę ir valdė Brahmaputros upės slėnio dalis dabartinėje Asamo valstijoje Rytų Indijoje nuo XIII iki XVIII a. Ahomų kalbą karalystėje vartojo, kol XVII a. pradėjo įsigalėti asamų kalba. XVIII a. pradžioje jau nebuvo nė vieno šios kalbos kaip gimtosios vartotojo, nors yra šia kalba sukurtų išsamių rankraščių. Visiškai prarasta toninė kalbos sistema. Kalbą tik iš dalies dar žino nedidelė tradicinės ahomų religijos šventikų grupė, ir ji tenaudojama apeiginiams tikslams. Išlaiko kultūrinę reikšmę ir yra naudojama religinėms giesmėms ir literatūrai skaityti. Stengiamasi atgaivinti kalbą, remiantis esamų seserinių kalbų, ypač Tai-Aiton ir Tai-Phake, fonologija. Kalba klasifikuojama į pietvakarių tajų kalbų šiaurės vakarų pogrupį dėl glaudžių giminystės ryšių su šanų, chamti kalbomis ir labiau nutolusia tajų kalba. Nors kalba nebevartojama, išsamus 1795 m. ahomų ir asamų kalbų leksikonas, žinomas kaip „Bar Amra“, yra išsaugojęs kalbos formą, kuria buvo kalbama Ahomo karalystės laikotarpiu. Ahomų kalba yra svarbi tajų kalbos studijose. Ji praktiškai nebuvo paveikta nei monų-khmerų, nei indoarijų kalbų, ir jos rašytiniai paminklai datuojami XIII a.