Žemės reformos Lietuvoje
Žemės ūkis Lietuvoje kultivuotas jau neolite (4–2 tūkstantmetyje pr. m. e.), kai pradėti laikyti gyvuliai, sėjami miežiai, sorai, kviečiai, vėliau ankštiniai augalai. Išsivystė kaplinė žemdirbystė, geležies amžiuje ją pakeitė lydiminė, vėliau miškinė dirvoninė žemdirbystė. XIII–XIV a. žemdirbystė jau buvo pagrindinis žmonių verslas, XV a. atsirado baudžiava, tačiau žemdirbystė dar nebuvo pakankamai efektyvi. Pirmoji žemės (agrarinė) reforma Lietuvoje – feodalinė Valakų reforma, įvykdyta XVI a. antrojoje pusėje, ilgam įtvirtinusi feodalinius santykius, perėjimą prie taisyklingo trilaukio. Svarbi reforma – baudžiavos panaikinimas XIX a. (1807–1850 m. Klaipėdos krašte; 1864 m. Užnemunėje; 1861–1863 m. kitose Lietuvos dalyse), taip pat Stolypino reforma (1906–1914), kuria naikinti Valakų reforma nustatyti rėžiai, tarpurėžiai bei laukų išmėtymas, dalis kaimų išskirstyta į vienkiemius. Po Pirmojo pasaulinio karo trumpai egzistavusioje Lietuvos sovietinėje respublikoje (vėliau tapusioje Litbelu), nuspręsta nacionalizuoti dvarininkų, bažnyčių ir vienuolynų žemę, buvusiuose dvaruose pradėti kurti liaudies ūkiai ir komunos, tačiau reforma praktiškai neįvyko, išstūmus bolševikus iš Lietuvos.