Nikolajus Andrejevas (1920)
Nikolajus Andrejevas (rus. Николай Дмитриевич Андреев, 1920 m. vasario 16 d. – 1997 m. lapkričio 15 d.) – sovietinis bei rusų kalbininkas, indoeuropeistas, filologijos mokslų daktaras, profesorius, vyresnysis mokslinis bendradarbis Rusijos mokslų akademijos Leningrado kalbotyros institute. Kilęs iš senos dvarininkų Kurakinų giminės. Iš motinos pusės buvo architekto V. N. Bobrovo anūkas. Dalyvavo TSRS-suomių Žiemos kare, Antrajame pasauliniame kare. Būdamas karininku, dalyvavo kariniuose veiksmuose Leningrado fronte. Apdovanotas Raudonosios Žvaigždės ordinu. Įkūrė automatinio vertimo laboratoriją, išaugusią į didelę matematinės lingvistikos katedrą Sankt Peterburgo universitete. Išvertė į rusų kalbą Emilio Benvenisto „Индоевропейское именное словообразование“ (1955 m.) Savo knygoje „Раннеиндоевропейский праязык“ laikydamas save Antuano Mejė ir E. Benvenisto darbų tęsėju, rekonstravo ankstyvąją indoeuropiečių prokalbę, kuri, jo nuomone, yra pagrindinė dar senesnės – borealinės prokalbės – atšaka (nepainioti su S. Starostino (rus. С. А. Старостин) borėjų kalbos teorija).