Harabo mitas
Harabo mitas arba Dunu teogonija, Dunu dinastija – babiloniečių mitas, pasakojantis apie Dunu vietovės įkūrimą ir šios vietovės dievų kilmę. Manoma, kad Harabo mitas greičiausiai susiklostė II tūkst. pr. m. e. pradžioje. Visas mito tekstas nėra išlikęs. Esama tik vienos Harabo mito kopijos. Ją, kasinėdamas senovinio Siparo miesto vietoje, XIX a. aptiko Hormuzd Rassam. Harabo mite pasakojama apie dievų kraujomaišą bei tėvažudystes, skirtingų dievų kartų priešpriešą. Dievai, minimi mite, įkūnija dangų, žemę, jūrą, upę, arklą, laukinius ir prijaukintus gyvūnus, piemenį, ganyklas, vaismedį, vyną. Kaip teigiama, įvairūs mito įvykiai siejami su metų laikų kaita. Būta ne vienos vietovės, pavadintos Dunu (arba Dunumu). Viena jų buvo netoliese Isino miesto, kita buvo išsidėsčiusi dešiniajame Eufrato krante (dabar šiaurinė Sirija). Nors dunnu reiškia įtvirtintą gyvenvietę, šis žodis gali būti verčiamas ir kaip „jėga“, „smurtas“.