Smolensko apgultis (1513 m. žiema)
Smolensko apgultis 1513 m. žiemą – 1513 m. sausio-vasario mėnesiais vykęs Lietuvos didžiosios kunigaikštystės ir Maskvos didžiosios kunigaikštystės ginkluotųjų pajėgų susidūrimas, nesėkmingas maskvėnų mėginimas užimti Smolensko miestą, vienas Ketvirtojo (1512–1522 m.) LDK-Maskvos karo (Dešimtmečio karo) mūšių. Auganti ir stiprėjanti Maskvos Didžioji Kunigaikštystė susirėmė su LDK dėl buvusios Kijevo Rusios teritorijų. Įtampa sukėlė karų seriją, prasidėjusią 1492 m. 1512 m. lapkritį vėl kilus karui, Maskvos pagrindinis tikslas buvo užimti Smolenską – svarbią tvirtovę, kelių sankirtą ir prekybos centrą, kuris nuo 1404 m. priklausė Lietuvai. Greta strateginės svarbos Smolenskas Maskvos kunigaikščiui Vasilijui III turėjo ir simbolinę reikšmę – jis šį miestą laikė savo tėvonija, nes 1404 m., Vytauto pajėgoms užėmus miestą pastarojo valdovas Jurijus Sviatoslavovičius pabėgo į Maskvą ir perėjo į vietos kunigaikščių tarnybą. Smolenskas buvo įsikūręs strategiškai patogioje vietoje, prieigas prie jo ribojo aukšti upės šlaitai ir pelkės. Miesto sienos buvo daugiausiai medinės, tačiau įrengtos ant aukšto pylimo. Vasilijus III, siekdamas išvengti nesėkmingos Dmitrijaus Žilkos vadovautos 1502 m. kampanijos prieš Smolenską klaidų, kuomet atsargų ir įrangos tiekimą apsiautėjams apsunkino dėl vasaros lietaus pažliugę keliai, nusprendė pulti žiemą, pasinaudoti sušalusia žeme bei užšalusiais ežerais ir upėmis. Siekiant išskaidyti LDK jėgas, maskvėnų pajėgos vadovaujamos Vasilijaus Šamiačičiaus, surengė netikėtą reidą prieš Kijevą, o Novgorodo kunigaikščio Vasilijaus Šuiskio daliniai – į Cholmą. Pastaruosius išpuolius sėkmingai atmušė Kijevo vaivados Jurgio Radvilos vadovaujamos pajėgos. Maskvėnų pajėgos iš Maskvos pradėjo judėti lapkričio ir gruodžio mėnesiais, o Smolenską pasiekė sausio pradžioje. Užpuolikų pajėgas sudarė apie 15,5 tūkst karių, apie 140 pabūklų. Vienu aktyviausių maskvėnų karvedžių buvo iš LDK pabėgęs Mykolas Glinskis, daug prisidėjęs tiek rengiant žygiui artileriją, tiek mėgindamas įkalbėti gynėjus pasiduoti. Gerokai mažesnėmis pajėgomis disponavę Konstantino Ostrogiškio vadovaujami Smolensko gynėjai pasirinko pasyvaus pasipriešinimo taktiką, užsidarė mieste, nerengė išpuolių. Tokia taktika rėmėsi viltimi, jog apie užpuolimą žinojęs karalius atsiųs pastiprinimą. Taip pat gynėjai tikėjosi, kad žiemos sąlygomis greitai baigsis maisto atsargos, kurias užpuolikams pavyks susirasti miesto apylinkėse. Maskvėnai pradžioje nemėgino šturmuoti miesto. Jie įsirengė artilerijos pozicijas ir pradėjo apšaudymą. Sausio pabaigoje, supratęs kad laikas veikia prieš jį, Vasilijus III įsakė surengti miesto šturmą. Šturmas nepavyko ir maskvėnai patyrė labai didelių nuostolių – skirtingų šaltinių duomenimis jie neteko nuo 2 iki 4 tūkst. karių, nors šiuolaikinėje rusų literatūroje teigiama, kad šie nuostoliai tikriausiai yra kiek išpūsti. Nepavykus šturmui maskvėnai dar keletą savaičių tęsė miesto apšaudymą. Šeštos apsiausties savaitės pabaigoje, matydamas artėjantį pavasario atolydį ir norėdamas išvengti bet kokį judėjimą apsunkinančių pažliugusių kelių, Vasilijus III įsakė nutraukti apgultį ir grįžti į Maskvą. Nesėkmigas puolimas nesustabdė Vasilijaus III ambicijų užimti Smolenską. Tų pačių metų vasaros pabaigoje jis surengė dar vieną nesėkmingą antpuolį prieš Smolenską, o kitų metų vasarą – apsirūpinęs perbėgėlio Mykolo Glinskio parūpinta artilerija iš Šventosios Romos Imperijos – dar kartą puolė ir užėmė miestą.