Dailusis jojimas
Dailusis jojimas (pranc. dressage) – viena iš trijų Olimpinių žaidynių jojimo disciplinų (Tarptautinė jojimo federacija pripažįsta septynias). Disciplinos šaknys glūdi dar senovės Graikijoje, tačiau šiuolaikiniai principai pradėti vystyti Renesanso eroje, 1532 m. Federikui Grisone atidarius jojimo akademiją. Šiuos principus iškėlė klasikinio jojimo tėvu vadinamas François Robichon de La Guérinière. 1733 m. išleistoje jo knygoje iškelti principai, kuriais vadovaujamasi ir šiandien. Dailusis jojimas primą kartą įtrauktas į 1912 m. olimpines žaidynes Stokholme. Pagrindinis dailiojo jojimo tikslas – pasitelkus pažangius jojimo metodus plėsti įgimtas žirgo atletines savybes, skatinti jo norą šias savybes demonstruoti ir maksimalizuoti jo, kaip jojamo žirgo, potencialą. Aukščiausias lygis pasiekiamas tuomet, kai žirgas nesipriešindamas tuoj pat paklūsta net pačioms švelniausioms raitelio komandoms, tačiau išlieka atsipalaidavęs ir, atrodytų, dirba be pastangų. Būtent dėl to dailusis jojimas dažnai pavadinamas „žirgų baletu“ ar „žirgo šokiu“. Daliojo jojimo varžybose vertinama tai, kaip žirgas atlieka dailiojo jojimo testą, arba schemą – numatytą judesių seką apibrėžtos aikštelės ribose. Kiekvienas judesys vertinamas atsižvelgiant į testo lygį (yra didžiulis skirtumas tarp pradedančiųjų ir Grand Prix testų) pagal dešimties balų skalę. 0 taškų skiriama už neatliktą figūrą, o 10 – už atlikimą be priekaištų. Kaip bebutų, 100 % aukščiausiame lygmenyje dar nėra surinkęs nė vienas jojikas, ir yra manoma, kad, jei jojikas surinko 60 % – jis jau turėtų rinktis sudėtingesnius testus. Kartais Lietuvoje dailusis jojimas vadinamas išjodinėjimu – šis terminas yra klaidingas, nes reiškia neapjoto žirgo išjojimą.