Pultusko mūšis (1337)
Pultusko mūšis – 1337 metų vasarą prie Narevo upės perėjos netoli Pultusko miesto įvykęs susidūrimas tarp Lietuvos ir mozūrų (Mazovijos kunigaikštystės) karinių pajėgų. Mūšyje mozūrų riteriai sumušė į rytų Mozūriją įsiveržusią lietuvių kariuomenę. Mūšis minimas Marcino Bielskio Lenkijos kronikoje, kur metraštininkas apie tai rašo: „Tuo metu Lietuva atėjo į Mazoviją, o kai jie kirto Narevo upę ties Pultusku su javais, Mazovijos aukštuomenė juos užpuolė ir vienus taip sumušė, o kitus nuskandino, kad jų mažai į namus tesugrįžo“. Iš trumpo aprašymo galima spręsti, kad 1337 metų vasarą lietuvių kariuomenė, naudodama jai būdingą netikėtumo taktiką, netikėtai įsiveržė į Mozūriją. Žygio tikslu greičiausiai buvo plėšikavimas. Kai kuriuose šaltiniuose nurodoma, kad 1337 m. lietuvių kariuomenė sudegino Pultuską. Mozūrų kunigaikštystės pajėgoms pavyko greitai susimobilizuoti ir užpulti su grobiu ir belaisviais grįžtančią lietuvių kariuomenę. Mūšis įvyko prie strategiškai svarbios Narevo upės brastos ir pasibaigė mozūrų pajėgų pergale. Šaltiniuose neužfiksuoti šalių karinių pajėgų dydžiai. Kai kurie autoriai teigia, kad Petro Dusburgiečio teiginys apie tai, kad Gediminas sudegino tuometinę vyskupo rezidenciją Pultusko mieste ir dar 130 kaimų yra būtent apie 1337 m. žygį. Taip pat neaiškus mozūrų pajėgų vadas – joms galėjo vadovauti vienos iš trijų tuo metu egzistavusių mozūrų kunigaikštysčių valdovas (Zemovitas II (Rava), Trojdenis I (Čerskas) arba Vladislovas (Plocko kunigaikštystė)).