Keiksmažodis
Keiksmažodis – tabu žodis, kuris priimtinomis aplinkybėms gali būti panaudotas labai stipriai emocijai perteikti. Žmonės greičiausiai keikiasi nuo pat kalbos atsiradimo. Pirminė keiksmažodžių funkcija yra emocinė. Neretai tuo pačiu keiksmažodžiu galime išreikšti visą emocijų spektrą, nuo pykčio ir didelio pažeminimo iki džiaugsmo ir susižavėjimo. Tačiau kartais keiksmažodžiai tampa pertarais arba pauzių užpildais: tokiu atveju jų emocinis atspalvis nublanksta. Keiksmažodžiai yra susiję su tuo, kas visuomenėje yra tabu. Dabar tai dažnai lytiškumo temos ar įvairios kūno išskyros. Praeityje ženklių tabu būta mitologijoje (po perkūnais, eik velniop), tabu buvo taip pat ir kai kurie gyvūnai (tu rupūže, eik šunims šėko pjauti). Švelnesnė keiksmažodžių grupė yra nerealūs palinkėjimai (kad tu šaukšte prigertum). Sovietmečiu į lietuvių kalbą atėjo daug rusiškų keiksmažodžių, manoma kad juos atnešė kalėjimų kultūra. Oficialiojoje, intelektualinėje kalboje keiksmažodžiai nevartojami. Viešojoje erdvėje keiksmažodžių vartojimui taikoma cenzūra. Kare keiksmažodžiu kai kada atsakoma į priešo pusės reikalavimą pasiduoti (tokie atvejai kaip Nuts!, Russkij vojennyj korabl, idi na chuj!, 1676 m. kazokų atsakymas turkų sultonui ir pan.). Tuo norima pasakyti, jog pasiduoti neketinama, pasigailėjimo neprašoma ir derėtis nepasiduodant nematoma dėl ko. Tie atsakymai nebuvo tiesiog emocinė iškrova, prieš juos pateikiant atsakanti pusė tarpusavyje svarstė, ką atsakyti.