Maldaknygė
Maldaknygė – maldų knyga, skirta pasauliečiams. Maldaknygių pradžia siejama su vėlyvaisiais viduramžiais. Maldų tekstai – vienas ankstyviausių ir pamatinių bažnytinės literatūros žanrų. Viduramžių maldaknygės buvo rankraštinės, kai kurios, skirtos aukštiems asmenims, puošniai iliuminuotos. Trys lietuviškos ranka įrašytos maldos 1503 Strasburge išleistoje kn. Tractatus sacerdotalis yra vieni iš seniausių lietuviškų tekstų, datuojamų XVI a. pradžia. XVI a. pradžioje pasirodė pirmos spausdintos maldaknygės, vadinamos įvairiais pavadinimais, dažnai hortulus arba šio lotyniško žodžio vertimu darželis, pvz., populiari XIX a. liet. liuteronų maldaknygė Rojaus darželis (1807), išversta iš vokiečių k. (Paradiesgärtlein, 1612). Tam tikros rūšies katalikiškų maldų rinkiniai taip pat buvo vadinami įvairiai (pvz., Marijai skirtos maldos – rožančius). Pirmos spausdintos lietuviškos maldaknygės buvo paruoštos Martyno Mažvydo ir publikuotos jo raštuose. Pirmoji katalikų maldaknygė Lietuvoje parengta Jurgio Kasakauskio – Rožančius švenčiausios Marijos panos (1681). Katalikiškos maldos daugiausia verstos iš lenkų k. XVII a. ėmė atsirasti ir smulkesnės, įvairių katalikiškų brolijų maldaknygės, buvo išleista pirmoji evangelikų reformatų lietuviška maldaknygė, parengta S. Minvydo ir Jono Božimovskio vyresniojo (Maldos krikščioniškos), išspausdinta kartu su kitomis knygomis bendru Knygos nobožnystės krikščioniškos pavadinimu 1653, vėliau kartota. XVIII – XIX a. evangelikų reformatų maldaknyges pildė ir redagavo Mykolas Ceraskis ir Samuelis Nerlichas. Lietuviškų maldų kūrimo ir vertimo istorijoje išskirtinai svarbi yra Danieliaus Kleino maldaknygė Naujos maldų knygelės, kuri pirmą kartą buvo išleista sykiu su jo giesmynu 1666. Maldaknygė daugiausia sudaryta iš originalių, paties Kleino sukurtų maldų, kurioms nemažą įtaką darė žymaus vokiečių barokinių maldų autoriaus J. Arndto maldų poetika ir struktūra. Įvairių redaktorių vis papildoma ir redaguojama Kleino maldaknygė buvo leidžiama iki pat XX a.