Struktūrinis funkcionalizmas
Struktūrinis funkcionalizmas arba tiesiog funkcionalizmas – socialinių mokslų kryptis, kurios pagrindą sudaro socialinių darinių (daugiausia socialinių institutų) sandaros ir funkcijų analizė. Teigiama, kad visuomenės socialinės sistemos pusiausvyrą ir tvarką gali garantuoti tik visų šios sistemos elementų ir mechanizmų (posistemių) tarpusavio sąveika sutarimo (konsensuso) principu. Pamatus funkcionalizmo teorijai padėjo Ogiusto Komto pozityvizmo idėjos. Toliau šią kryptį plėtojo socialinis darvinistas Herbertas Spenseris. Struktūrinio funkcionalizmo principus XX a. viduryje susistemino amerikiečių sociologas Talkotas Parsonsas, kuris teigė, kad visos veikiančios sistemos, jei joms pavyksta išgyventi, turi atitikti 4 pagrindinius reikalavimus: jos turi gauti iš aplinkos atsargų ir jas paskirstyti savo viduje (adaptacija), nustatyti prioritetus ir jų eiliškumą (tikslo siekimas), sistemos viduje santykiai turi būti koordinuojami ir reguliuojami (integracijos mechanizmo kūrimas), turi egzistuoti sistemą sudarančių asmenų motyvacijos rengimo metodika, kuri jų veiklą suderintų su sistemos tikslais (vertybinių standartų palaikymo mechanizmo kūrimas). Sisteminėje hierarchijoje jis išskyrė vadinamąją gyvąją sistemą, kurią sudaro fizinė cheminė (atlieka adaptacijos neorganinėje aplinkoje funkciją), organinė (atlieka tikslų siekimo funkciją), transcendentinė (apima egzistavimo transcendentines sąlygas, atlieka vertybių standartų palaikymo ir įtampos pašalinimo funkciją), veiksmo (atlieka integracijos funkciją) sistemos. Kiti struktūrinio funkcionalizmo svarbiausi atstovai – Kingslis Deivisas, Vilbertas Muras, Robertas K. Mertonas, Gabielis Almondas, Bingamas Pauelas.