Laterano IV susirinkimas
Laterano IV susirinkimas – dvyliktasis Visuotinis Bažnyčios susirinkimas, įvykęs 1215 m. Romoje. Šį susirinkimą sušaukė popiežius Inocentas III bule, pasirašyta 1213 m. balandžio 19 d. Susirinkimas prasidėjo 1215 m. lapkričio 11 d. Laterano Šv. Jono bazilikoje. Susirinkimo tikslas – kova su erezijomis, siekis paremti penktąjį Kryžiaus žygį, taip pat Bažnyčios reformos. Susirinkime dalyvavo septyniasdešimt vienas patriarchas ir metropolitas, 412 vyskupų ir devyni šimtai abatų ir priorų. Į susirinkimą pirmą kartą buvo pakviesti katedrų ir vienuolynų kapitulų nariai bei pasaulietiniai valdovai. Pasiuntinius atsiuntė Šventoji Romos Imperija, Lotynų imperija, Prancūzija, Anglija, Aragonas, Vengrija, Kipras, Jeruzalės karalystė. Įvyko trys vieši posėdžiai: lapkričio 11, lapkričio 20 ir lapkričio 30 d. Susirinkimas patvirtino Fridrichą II Šventosios Romos imperijos imperatoriumi. Taip pat buvo priimtas 71 kanonas. Pirmasis kanonas buvo suformuluotas kaip tikėjimo išpažinimas. Laikoma, kad jame pirmą kartą panaudotas žodis „transsubstancija“. Antrasis kanonas pritarė Petro Lombardo mokymui apie Švenčiausiąją Trejybę ir pasmerkė ją kritikavusį abatą Joachimą Fionietį bei Amalriką Berietį, kurio mokymas buvo pripažintas besąs „labiau beprotiškas nei eretiškas“. Devynioliktasis kanonas draudė kunigams laiminti vandenį ar karštą geležį ordalijoms. Dvidešimt pirmasis kanonas reikalavo, kad kiekvienas krikščionis, sulaukęs sąmoningo amžiaus, bent kartą per metus atliktų išpažintį ir bent per Velykas priimtų Šv. Komuniją. Tas pat kanonas nustatė bausmę už išpažinties paslapties atskleidimą.