Rusų kilmės Švedijos bajorai
Rusų kilmės Švedijos bajorai (šved. baijorer, ryss(e)baijorer, iš rus. бояринъ 'bojarinas') – rusų kilmės Švedijos kilmingieji. Didžioji dalis jų yra giminės iš rusų kilmingųjų, kurie perėjo į Švedijos tarnybą XVI a. pabaigoje ar XVII a. pradžioje ir buvo įtraukti į Švedijos kilmingųjų sistemą. Žinomiausios rusų kilmės Švedijos bajorų pavardės: Rosladin (Розладинъ) Baranoff (Барановъ) Aminoff (Аминевъ, atšaka grįžo į Rusiją kaip Аминовъ) Kalitin ir Callentin (Калитинъ) Butterlin (Бутурлинъ) Zebotaioff ir Sabotaioff (Чеботаевъ), viena šaka vėliau žinoma kaip Apolloff (Опалёвъ) Pereswetoff-Morath (Пересвѣтовъ-Муратъ) Clementeoff (Клементьевъ) Nassokin (Насакинъ, ne Нащокинъ) Golawitz (Головачевъ) Rubzoff (Рубцовъ; pradžioje buvo ne kilmingieji, o Smolensko miestiečiai (posadskie liudi). Visos šios giminės buvo įtrauktos į Švedijos kilmingųjų namų (šved. Riddarhuset) sąrašus. 1818 m. šios šeimos, gyvenusios į Rytus nuo Botnijos, buvo įtrauktos ir į Suomijos kilmingųjų namų (suom. Ritarihuone) sąrašus, o vėliau – į Rusijai priklausiusios Suomijos didžiosios kunigaikštystės kilmingųjų sąrašus. Beveik visi Švedijos karalių suteikti herbai liudija šių giminių karinius nuopelnus, turi specifines mobiliąsias figūras, vadinamas „rusiškomis“ (kardus, lankus su strėlėmis, buožes), raitelius, šiaurės gyvūnus. XVII a. daugelis bajorų giminių buvo glaudžiai susiję su Ingrija. Buvo manoma, kad jie turėtų sudaryti dalį valdančiųjų, nes būtų labiau priimtini ten gyvenusiems stačiatikiams, daugiausia rusams, negu švedų ar vokiečių kilmingieji liuteronai. Kartu buvo tikimasi, kad bajorai savo sūnus išauklės kaip gerus liuteronus, kurie galės užimti pareigas Švedijos valstybėje ir kariuomenėje. Tai vedė prie XVII a. pabaigoje įvykusios beveik visiškos integracijos į Švedijos kilmingųjų sistemą. Nors namuose, ypač moterų tarpe, dar buvo paplitusi stačiatikybė. Bajorų giminės beveik visą XVII a. tuokėsi endogamiškai, kas tikriausia ir leido namuose išlikti rusiškoms tradicijoms, kurios išoriškai būdavo mažiau pastebimos. Tai labai skyrėsi nuo padėties apie 1640 m., kai kai visi bajorai buvo stačiatikiai ir tai demonstravo. Vyresnioji karta tai dar darė po 1660 m. Iki XVII a. vidurio jie dar įsikišdavo gindami stačiatikių institucijas. Prancūzų kilmės Ingrijos giminė Baro(h)n, kurios keli nariai mokėjo rusų kalbą ir būdavo panaudojami kaip vertėjai, kartais būdavo laikomi lygiateisiais bajorais. Pirmaisiais Švedijos Ingrijos metais egzistavo dar vienas socialinis sluoksnis, aukštesnis už valstiečius, bet žemesnis už bajorus. Tai buvo Ivangorodo miesto ir Jamos (dabartinis Kingisepas), Koporjės ir Nöteborg (dabartinis Šliselburgas) miestelių gyventojai, stačiatikių dvasininkai, vadinamieji pusbajoriai (šved. half-baijorer) ir nedidelė grupė totorių karių. Paskutinės dvi grupės gana greitai išnyko.