Borealinė kalba
Borealinė kalba (rus. бореальный язык) – lingvisto N.D. Andrejevo terminas, apibūdinantis Europos mezolito laikotarpio kalbų padėtį. Pavadinta pagal lot. borealis 'šiaurinis'. Borealine kalba vadina hipotetinę prokalbę, iš kurios kilusios indoeuropiečių, Uralo ir Altajaus kalbos. Jos sujungiamos  į makrošeimą, arba senovinę kalbų sąjungą, sąlygojusią bazinius šių kalbinių šeimų leksikos ir sintaksės panašumus. Andrejevo hipotezės nederėtų painioti su S. Starostino borėjų kalbų teorija, kuri nurodo kur kas platesnių kalbinių grupių vienybę. N. A. Nikolajeva ir V. A. Safonovas borealinę kalbą argumentuoja Svidrų archeologinės kultūros bei artimų jai kultūrų išsivystyme. N. Andrejevas savo teoriją išplėtojo monografijoje „Ankstyvoji indoeuropiečių prokalbė“ („Раннеиндоевропейский праязык“, Л., 1986) bei kituose straipsniuose (žr. bibliografiją). Jis iš 203 borealinių bikonsonantinių (konsonantas) šakninių žodžių, lygindamas su Uralo ir Altajaus kalbomis, sudarė žodyną. Borealinę epochą jis priskyrė vėlyvojo pleistoceno pabaigai bei vėlyvojo paleolito pabaigai. Euraziečių protėvynės zonoje klimatas buvo šaltas, su ilgomis žiemomis ir žvarbiomis, nešančiomis mirtį pūgomis. Tai atspindėjo ir bazinės borėjų sąvokos. Tokio supratimo, kaip vasara ir ruduo, europiečių žodyne greičiausiai nebuvo (Андреев, 1993, p. 38). Taip pat nežinomi žodžiai pavasariui pavadinti, bet jis galbūt buvo išreiškiamas per sąvokas, pvz., 'atgyti po žiemos miego', 'skleidžiantys pumpurus medžiai ir krūmai', 'tirpti' (Андреев, 1993, p. 276). Vasarą, kaip metų laiką, apibūdino tik viena šaknis – KN [ken], išreiškianti kelias šiuolaikines sąvokas – 'sausra', 'kankinamas troškulio', 'sausvėjis' (Андреев, 1993, p. 43).