Dilberto principas
Dilberto principas žinomas iš komiksų serijos Dilbert; pirmą kartą paminėtas 1994 Dilberto autoriaus Skoto Adamso straipsnyje, publikuotame Wall Street Journal. Vėliau Adamsas pateikė savo studiją apie Dilberto principą to paties pavadinimo knygoje, įtrauktoje kai kurių verslo vadybos bei MBA studijų programas kaip privaloma literatūra. Dilberto principas yra Piterio principo, suformuluoto Laurence J. Peter ir Raymond Hull, atmaina. Pagal Piterio principą kiekvienas darbuotojas organizacijoje pakyla iki tokio lygmens, kuriame jam/jai keliami reikalavimai yra didesni nei asmens dalykinė kompetencija. Karjeros laiptais darbuotojas kyla, nes sugebėjo sėkmingai dirbti ankstesnėse pareigose. Pagal Dilberto principą yra priešingai – neefektyviausiai dirbantys darbuotojai perkeliami į vadovaujančias pareigas, kur jie galėtų padaryti mažiausiai žalos organizacijai. Dėl to vadovaujantis asmuo neturi nei reikiamų socialinių vadovo kompetencijų, nei dalykinių žinių iš savo vadovaujamos srities. Šioje tragiškoje situacijoje be asmeninės nevilties beviltiškoje padėtyje jis tampa „aukštesniųjų“ jėgų (rinkos, klientų, vadovų) priemone, marionete. Scott Adams pateikdamas įvairiausius pavyzdžius įrodinėja, kad Dilberto principas vis labiau įsitvirtina ir pasireiškia, nors jo veikimo pasekmių sąmoningai nenori atskiri asmenys, patiriantys principo veikimo galią. Dažnai yra remiami ir skatinami darbuotojai, turintys mažiausiai gebėjimų ir kompetencijų. Jei taip šiuolaikinių organizacijų praktika vyktų ir gamtoje, tuomet pasak Skoto, susidarytų tokia situacija, kai gorilų būriui vadovauja voverė.