Ambientinė muzika
Ambientinė muzika arba atmosferinė muzika – foninė muzika. Tai muzikos žanras, kuriame didelė svarba skiriama garsams. Ritmas, aranžuotė ir melodija – nėra esminiai komponentai kuriant ambientinę muziką. Dauguma žanrų kovoja dėl klausytojo dėmesio, kurdami klausymo patirtį, kuria skatina klausytoją įtraukti per patrauklius ir lengvai įsimintinus garsus. Ambientinė muzika skiriasi, nes tai yra žanras, kuriame kuriama garso atmosfera be jokio nuoseklaus ritmo. Ji gali skambėti nepaprastai sudėtingai dėl laisvos formos progresijos, bet kartu ir primityviai dėl savo minimalistinio pobūdžio. Ambientinėje muzikoje didžiausias dėmesys skiriamas skambėjimo erdvei – dažnai naudojamas klausytoją iš visų pusių apsupantis erdvinis efektas. Tembrai dažniausiai švelnūs, o melodijos svaigios. Neretai ambientinė muzika susiejama su vaizdinėmis projekcijomis – vyrauja ramūs ir paslaptingi vaizdai, montažas labai lėtas ir sklandus (todėl ambientiniai garso takeliai dažnai naudojami filmuose ir laidose). Turėdama tokį dviprasmišką apibrėžimą, ambientinė muzika įgauna įvairiausių formų, tačiau, pasak pradininko Brajano Eno, „ambientinė muzika turėtų būti ignoruojama tiek, kiek ji yra įdomi“, taip dar labiau pabrėždamas ramybės sukūrimo ir erdvės suteikimas mąstysenai. Ambientinė muzika turi chillout, Naujojo Amžiaus, elektroninės muzikos, džiazo, kartais regio, roko, akademinės muzikos, noise elementų. Atliekama elektroniniais, įvairiais tautiniais pasaulio instrumentais, kartojami ilgi, trumpi ir paprasti motyvai. Ambientinė muzika savo žanru labai artima ir dažnai persipina su chillout ir Naujojo Amžiaus muzika.