Motiejus Korvinas
Motiejus Korvinas arba Motiejus I (veng. Hunyadi Mátyás, rumun. Matia/Matei Corvin, kroat. Matija/Matijaš Korvin, svk. Matej Korvín, ček. Matyáš Korvín, g. 1443 m. vasario 23 d. – 1490 m. balandžio 6 d.) – Vengrijos ir Kroatijos karalius nuo 1458 iki 1490 m. Po keleto karinių kampanijų 1469 m. buvo išrinktas ir Čekijos karaliumi, o 1487 m. įgijo Austrijos kunigaikščio titulą. Vengrijos regento Jono Hunjadžio (m. 1456 m.) sūnus. 1457 m. Motiejus buvo įkalintas kartu su vyresniuoju broliu Ladislovu Hunjadžiu karaliaus Vladislovo Pomirtinio įsakymu. Ladislovui Hunjadžiui buvo įvykdyta mirties bausmė, sukėlusi maištą ir privertusi karalių Vladislovą bėgti iš Vengrijos. Karaliui netikėtai mirus, Motiejaus dėdė Michaelas Silagis įtikino dvarininkiją 1458 m. sausio 24 d. vienbalsiai paskelbti 14-metį Motiejų karaliumi. Neilgai trukus jis pradėjo valdyti padedamas dėdės ir per dvi savaites perėmė veiksmingą vyriausybės kontrolę. Būdamas karaliumi Motiejus kariavo prieš čekų samdinius, kurie dominavo Aukštutinėje Vengrijoje (šiandien Slovakijos ir Šiaurės Vengrijos dalyse) ir prieš Šventosios Romos imperatorių Frydrichą III, kuris laikė Vengriją pavaldžia sau. Šiuo laikotarpiu Osmanų imperija užkariavo Serbiją ir Bosniją, nutraukdama buferinių valstybių zoną prie pietinių Vengrijos Karalystės sienų. 1463 m. Motiejus pasirašė taikos sutartį su Frydrichu III, pripažindamas imperatoriaus teisę tapti Vengrijos karaliumi. Imperatorius grąžino Vengrijos šventąją karūną, kuria Motiejus buvo karūnuotas 1464 m. balandžio 29 d. Tais pačiais metais Motiejus įsiveržė į neseniai osmanų okupuotas teritorijas ir užgrobė tvirtoves Bosnijoje. Tačiau supratęs, kad negali tikėtis didelės krikščionių jėgų pagalbos ir atsisakė savo antiosmaninės politikos. Motiejus įvedė naujus mokesčius, neretai labai didelius. Šios priemonės sukėlė maištą Transilvanijoje 1467 m., tačiau sukilėliai buvo sumušti. Kitais metais Motiejus paskelbė karą Jurgiui Podiebradiečiui, husitų Bohemijos karaliui, ir užkariavo Moraviją, Sileziją ir Lusatiją. Pačios Bohemijos užimti nesugebėjo. Katalikų dvarininkija 1469 m. gegužės 3 d. paskelbė jį Bohemijos karaliumi, tačiau husitų valdovai atsisakė jam nusileisti net po to, kai 1471 m. mirė jų vadas Jurgis Podiebradietis. Vietoje to jie išrinko Vladislovą Jogailą, vyriausią Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Kazimiero IV sūnų. Grupė Vengrijos prelatų ir didikų pasiūlė sostą jaunesniajam Vladislovo broliui Kazimierui, tačiau Motiejus įveikė jų maištą. 1474 m. pabaigoje sumušęs Kazimiero IV ir Vladislovo kariuomenę Breslaujoje Silezijoje (dabar Vroclavas Lenkijoje), Motiejus atsisuko prieš osmanus, nusiaubusius rytines Vengrijos dalis. Jis pasiuntė pastiprinimą Steponui Didžiajam, Moldavijos kunigaikščiui, kad Steponas atremtų eilę Osmanų invazijų 1470 m. pab. 1476 m. Motiejus apgulė ir užėmė Šabacą, svarbią Osmanų pasienio tvirtovę. 1478 m. sudarė taikos sutartį su Vladislovu Jogailaičiu ir pasidalino Bohemijos karūnos žemėmis. Motiejus kariavo prieš imperatorių Frydrichą ir 1482–1487 m. užėmė Žemutinę Austriją. Motiejus įsteigė vieną iš pirmųjų profesionalių nuolatinių viduramžių Europos armijų (Vengrijos juodąją armiją), reformavo teisingumo sistemą, sumažino baronų galią ir skatino talentingus jaunuolius siekti karjeros pagal jų gebėjimus, o ne socialinę kilmę. Motiejus globojo meną ir mokslą. Jo karališkoji biblioteka Bibliotheca Corviniana buvo viena didžiausių knygų kolekcijų Europoje. Su jo globa Vengrija tapo pirmąja šalimi, kuri iš Italijos priėmė Renesansą. Išlieka populiarus vengrų ir slovakų liaudies pasakų herojus – jose vadinamas Motiejumi Teisinguoju ir dažniausiai pasirodo persirengęs tarp savo valdinių. Vaikystėje Motiejus mokėsi daugybės kalbų ir skaitė klasikinę literatūrą, ypač karinius traktatus. Neabejotina, kad suaugęs mokėjo vengrų, lotynų, italų, lenkų, čekų ir vokiečių kalbas.