Šaunamasis užtaisas
Šaunamasis užtaisas (angl. propelling charge; rus. метательный заряд) – šaudmenyje esantis parakas, kuris šūvio metu dega ir susidarančios parako dujos išstumia iš vamzdžio kulką (sviedinį, miną). Šoviniuose ir dvinariuose šaudmenyse šaunamasis užtaisas būna tūtoje ar tūtelėje, o trinariuose šaudmenyse – užtaiso maiše. Per žiotis užtaisomuose šaulių ginkluose ar pabūkluose šaunamąjį užtaisą sudarydavo per žiotis įberiamas parakas. Panašūs užtaisai yra išmetamieji užtaisai, naudojami specialiuose sviediniuose ir pan. šaudmenyse. Jie paprastai būna irgi parakiniai, bet mažesnio galingumo. Šaunamieji užtaisai būna iš tokių svaidomųjų sprogstamųjų medžiagų kaip dūminis parakas, piroksilinas, balistitas ir kiti bedūmiai parakai. Parakai, skirtingai nuo brizantinių sprogalų (heksogenas, trotilas), nedetonuoja, o tiesiog dega (deflagracija). Degant išsiskiriančios įkaitusios degimo dujos sudaro didelį teigiamą slėgį, ima plėstis ir stumti sviedinio (kulkos) dugną. Šaunamojo užtaiso efektyvumas priklauso nuo išorinių sąlygų – oro (ir užtaiso) temperatūros bei drėgnio. Didesnio drėgnio parako efektyvumas smarkiai prastėja, o labai sudrėkęs parakas gali užsidegti pavėluotai (delstinis šūvis) ar iš viso neužsidegti. Todėl artilerijos vadovuose nurodoma, kad šaudmenis draudžiama laikyti laikyti drėgnose vietose ar ten, kur juos gali paveikti krituliai. Tai ypač svarbu trinariams šaudmenims. Sviedinio žiotinio greičio priklausomybė nuo šaunamojo užtaiso temperatūros būna nurodyta šaudymo lentelėse.