Inventorizacija
Apie XVI–XIX a. dvarų istorinius dokumentus žr. Inventoriai . Inventorizacija (lot. inventorium, 'sąrašas, aprašas') – materialinių ir nematerialinių vertybių faktinis sutikrinimas su apskaitos duomenimis arba tokių vertybių sąrašo sudarymas. Inventorizacija yra seniausias apskaitos elementas. Žmogus visados buvo linkęs perskaičiuoti savo turimą turtą ir tokiu pagrindu planuoti savo tolimesnius veiksmus. Inventorius – tam tikros paskirties (gamybinės, ūkinės, karinės ir kt.) daiktų, reikmenų visuma. Gali būti taip apibūdinamas ir visas įmonės, įstaigos ar organizacijos turimas kilnojamasis turtas. Priemonės, reikmenys inventorizuojami – sudaromas inventorinis objektų sąrašas. Detaliame inventoriaus apraše pateikiama materialių daiktų charakteristika, jiems suteikiant inventorinį numerį, nurodant pavadinimą, būklę, saugojimo vietą. Lietuvoje valstybinėms įstaigoms yra nurodyta inventorizuoti savo turimą turtą, išskyrus pinigines lėšas kasoje ir griežtos atskaitomybės blankus, periodiškai kiekvienais metais ir nustatytu laikotarpiu. Pinigines lėšas kasoje ir griežtos atskaitomybės blankus tikrina kiekvieną mėnesį. Inventorizacijai atlikti sudaroma komisija, kuri dažniausiai inventorizacijai atlikti gauna materialiai atsakingam asmeniui priskirto turto aprašą. Pagal jį sutikrina pas materialiai atsakingą asmenį turimą turtą. Kitu atveju inventorizacinė komisija surašo pas materialiai atsakingą asmenį turimą turtą ir jį sutikrina su apskaitoje turimu materialiai atsakingam asmeniui priskirto turto aprašu. Lietuvoje inventorizacija privaloma visoms įmonėms. Kai kurios įmonės inventorizacijas atlieka pačios, kitos samdosi išorines kompanijas. Inventorizacija atliekama po stichinių nelaimių, perduodant materialines vertybes kitam materialiai atsakingam asmeniui, vagystės, piktnaudžiavimo atvejais, atliekant auditą, teismo reikalavimu ir kitais atvejais, kai reikia sutikrinti turimą turtą su apskaitos duomenimis.