Septynerių metų karas
Septynerių metų karas – 1756–1763 m. tarp galingiausių Europos valstybių vykęs karas. Daugiausia kariauta Europos žemyne, tačiau karo veiksmai vyko ir kolonijose. Septynerių metų kare Didžiosios Britanijos, Prūsijos ir kelių smulkių Vokietijos (Šventosios Romos imperijos) valstybėlių sąjunga kovėsi su Austrijos, Prancūzijos, Rusijos, Saksonijos ir Švedijos koalicija. Abiejų Tautų Respublika karo metu liko neutrali, nors per ją žygiavo svetimos kariuomenės, o Rusija karo pabaigoje laikinai pakeitė sąjungus. Portugalija (Didžiosios Britanijos pusėje) ir Ispanija (Prancūzijos pusėje) į karą įstojo vėliau, neutralių Nyderlandų pajėgos buvo užpultos Indijoje. Dėl karo globalaus masto jis kartais vadinamas „pirmuoju pasauliniu karu“. Konflikto metu žuvo 900–1400 tūkst. žmonių, pasikeitė didžiųjų valstybių jėgos balansas ir kai kurios teritorijos. Septynerių metų karas prasidėjo, kai Frydrichas II įsiveržė į Saksoniją. Kova tarp britų, prancūzų ir jų sąjungininkų Šiaurės Amerikoje prasidėjo 1754 m., dveji metai prieš karo pradžią Europoje kaip imperialistinės konkurencijos dalis. Karas Amerikoje kartais laikomas atskiru karu ir vadinamas Prancūzijos ir indėnų karu. Nepaisant to, kad karas daugiausia vyko Europoje, čia jis baigėsi kruvinomis lygiosiomis ir praktiškai nepakeitė prieškario status quo, o jo pasekmės Azijoje ir Amerikoje buvo platesnio masto ir ilgalaikės. Po karo Prancūzija nustojo būti pagrindine kolonijine jėga Amerikoje (kur ji prarado beveik visas valdas žemyne ir kai kurias Vest Indijos salas). Išlaikiusi nuo Austrijos atplėštą Sileziją Prūsija įrodė priklausanti stipriausioms Europos valstybėms. Didžioji Britanija praplėtė savo valdas Indijoje, Amerikoje ir tapo stipriausia kolonijine imperija.