Menachemas ben Jehuda
Menachemas ben Jehuda – žydų sikarijų grupuotės, žudžiusios romėnus ir koloborantus, vadas, gyvenęs apie Pirmąjį žydų-romėnų karą; minimas Juozapo Flavijaus. Menachemas buvo karys, Judo Galilėjiečio sūnus ir Ezekijo, zelotų vado, kėlusio neramumus Erodo laikais, anūkas. Kilus karui, Menachemas su savo grupuote užpuolė Masadą, apginklavo sekėjus ginklais, saugotais tvirtovėje, ir leidosi į Jeruzalę, kur, įveikęs Agripos II pajėgas, užgrobė Antonijos tvirtovę. Padrąsintas sėkmės, elgėsi kaip karalius ir pasiskelbė visų pajėgų vadu, o tai sukėlė Eleazaro, kito zelotų vado, priešiškumą. Surengus sąmokslą, Menachemas nužudytas. Esama tų, kurie Menachemą ben Jehudą tapatina su Menachemu Esėju, tarp jų ir Israel Knohl, kuris remiasi dviem esą mesianistiniais Kumrano himnais. Kaip teigiama, Menachemas ben Jehuda gali būti tapatus Menachemui ben Ezekijui, minimam Talmude (Sanhedrino 98b) bei vadinamam „ramintoju, kuris atgaivintų", ir skirtinas nuo Menachemo ben Amielio, Zerubabelio knygoje minimo mesijo.