Laterano V susirinkimas
Laterano V susirinkimas – aštuonioliktasis Visuotinis Bažnyčios susirinkimas, įvykęs nuo 1512 m. iki 1517 m. Romoje. 1503 m. išrinktas popiežius Julijus II pažadėjo sušaukti naują Visuotinį Bažnyčios susirinkimą, tačiau to ilgai nedarė. Dalis nepatenkintų ir Prancūzijos karaliaus Liudviko XII remtų kardinolų 1511 m. atvyko į atskirą susirinkimą Pizoje. Julijus II 1511 m. liepos 18 d. bule sušaukė naują Bažnyčios susirinkimą, kaip atsaką į kardinolų 1511 m. susitikimą Pizoje. Susirinkime dalyvavo nuo šimto penkiasdešimties iki keturių šimtų penkiasdešimties atstovų, tarp jų 15 kardinolų, Aleksandrijos ir Antiochijos patriarchai ir 10 arkivyskupų. Į susirinkimą pirmą kartą buvo pakviesti katedrų ir vienuolynų kapitulų nariai bei pasaulietiniai valdovai. Pasiuntinius taip pat atsiuntė Lenkija ir Lietuvos didžioji kunigaikštystė. Popiežiui Julijui XII mirus, naujasis popiežius Leonas X tęsė Susirinkimą. Susirinkimas pasmerkė Pizos susirinkimo, sušaukto be popiežiaus žinios, nutarimus. Susirinkimas taip pat atšaukė Prancūzijos karaliaus Karolio VII pragmatinę sankciją, kuria buvo apribota popiežiaus teisės reguliuoti Bažnyčios reikalus Prancūzijoje ir patvirtino tarp Vatikano bei Prancūzijos 1516 m. sudarytą konkordatą. Susirinkimas patvirtino griežtus kriterijus privalomiems apreiškimams, suformulavo sielos nemirtingumo aktą, pasmerkė mokymą apie proto ir tikėjimo tiesų nesutapimą, pareiškė, kad trejus metus bus renkamos aukos karui su Osmanų imperija finansuoti, siekiant iš musulmonų atkovoti Jeruzalę. Susirinkimo priimti nutarimai nesugebėjo sustabdyti netrukus prasidėjusio Reformacijos judėjimo.