Smolensko apgultis (1514)
1514 m. Smolensko apgultis – ketvirtojo Lietuvos ir Maskvos karo (1512–1520) epizodas, mūšis dėl Smolensko miesto kontrolės. Auganti ir stiprėjanti Maskvos Didžioji Kunigaikštystė susirėmė su LDK dėl buvusios Kijevo Rusios teritorijų. Įtampa sukėlė karų seriją, prasidėjusią 1492 m. 1512 m. lapkritį vėl kilus karui, Maskvos pagrindinis tikslas buvo užimti Smolenską – svarbią tvirtovę, kelių sankirtą ir prekybos centrą, kuris nuo 1404 m. priklausė Lietuvai. Greta strateginės svarbos Smolenskas Maskvos kunigaikščiui Vasilijui III turėjo ir simbolinę reikšmę – jis šį miestą laikė savo tėvonija, nes 1404 m., Vytauto pajėgoms užėmus miestą pastarojo valdovas Jurijus Sviatoslavovičius pabėgo į Maskvą ir perėjo į vietos kunigaikščių tarnybą. Smolenskas buvo įsikūręs strategiškai patogioje vietoje, prieigas prie jo ribojo aukšti upės šlaitai ir pelkės. Miesto sienos buvo daugiausiai medinės, tačiau įrengtos ant aukšto pylimo. Maskvėnai, kuriems asmeniškai vadovavo Rusijos caras Vasilijus III, 1513 m. surengė dvi Smolensko apgultis (sausio–vasario mėn. ir rugpjūčio–rugsėjo mėn). LDK didžiojo etmono Konstantino Ostrogiškio vadovaujamos pajėgos šiuos antpuolius atmušė. Antpuolių metu Smolensko įtvirtinimai buvo kiek apgadinti, vasaros antpuolio metu buvo sugriautas didelis Kryloševsko bokštas. 1514 m. gegužę Vasilijus III vėl surengė žygį prieš Smolenską. Šį kartą Rusijos kariuomenėje buvo didelės italų ir vokiečių specialistų vadovaujamos artilerijos pajėgos, kurias iš Šventosios Romos imperijos atvežė perbėgėlis LDK bajoras Mykolas Glinskis. Vasilijui III pavyko užsitikrinti Šventoji Romos imperijos imperatoriaus Maksimilijano I paramą bei Livonijos konfederacijos sutikimą praleisti vokiečių ir italų samdinius per savo teritoriją. Lietuvos įgula, išvarginta dvejų ankstesnių apsiausčių, trečiam antpuoliui nespėjo pasiruošti. Taip pat nepasiteisino Žygimanto Senojo viltis, kad Krymo chanas paskelbs karą Maskvai. LDK pajėgoms pavyko tik aprūpinti miesto įgulą naujomis patrankomis ir paraku. Metų pradžioje Smolensko vaivados pareigose Jurgį Glebavičių pakeitė Jurijus Sologubas. Siekdamas padidinti miestiečių kovinę dvasią karalius jiems suteikė naujų privilegijų. Pirmosios maskvėnų pajėgos iš Dorogobužo įgulos miestą pasiekė gegužės 16 d. Birželio pradžioje su 5-6 tūkst. karių dydžio pajėgomis atvyko Vedrošos mūšio nugalėtojas Danilas Šenia ir ankstesnioms Smolensko apsiaustims vadovavęs Ivanas Čeliadinas. Apsiausties pradžioje Mykolas Glinskis slapta derėjosi dėl miesto kapituliacijos – Sigizmundo Herberšteino teigimu, miesto kapituliaciojs atveju Vasilijus III buvo pažadėjęs jį paskirti Smolensko kunigaikščiu. Viso maskvėnų pajėgas sudarė apie 15 tūkst. karių, iš jų – apie 2 tūkst. totorių. Liepos antroje pusėje, kai kurių šaltinių teigimu – liepos 29 d., po ilgo pasiruošimo, maskvėnai pradėjo miesto apšaudymą nuo apylinkinių kalvų. Iliustruotajame metraščių sąvade mūšis dėl miesto aprašomas: iš visų pusių aplink miestą pastatė patrankas ir ir dideles mortyras (rus. пищали болшие), ir pradėjo be atokvėpio ugninėmis patrankomis daužyti miestą iš visų pusių. Nuo patrankų ir mortyrų griausmo, žmonių šauksmų ir aimanų, taip pat nuo miesto žmonių patrankų ir mortyrų griausmo žemė drebėjo ir <žmonės> vieni kitų nematė ir visas miestas ugnyje ir degėsių dūmuose paskendo. Ir didelis siaubas apėmė miestiečius. Pradžioje miesto garnizonas laikėsi tvirtai. Įgula tikėjosi, kad kaip ir ankstesnių apsiausčių atveju karalius sugebės atsiųsti pagalbą. Nesulaukus pagalbos, o Mykolui Glinskiui aktyviai skatinant įgulą pasiduoti, mieste prasidėjo bruzdėjimas. 1514 m. liepos 31 d., Smolensko vaivada Jurijus Sollogubas sutiko pasiduoti. Į miestą Vasilijaus III pajėgos įžengė sekančią dieną. Nugalėtojų nurodymu Smolensko vyskupas Varsonofijus surengė dideles mišias, po kurių miestiečiai prisiekė ištikimybę Vasilijui III. Pastarasis pažadėjo gerbti smolenskiečius pagal jų „senovę“. Jurijus Sologubas buvo vienas iš nedaugelio vietos didikų, kurie atsisakė prisiekti ištikimybę naujam valdovui, nors pastarasis siūlė pereiti į jo tarnybą. Vasilijus III leido J. Sologubui išvykti į Lietuvą, kur pastarasis buvo apkaltintas išdavyste ir nubaustas mirties bausme už miesto atidavimą.