Italijos kalbos
Italijos kalbos – egzistuojančios Italijos kalbos ir tarmės, kurių priskaičiuojama apie 34. Jos priklauso romanų kalbų grupei. Populiariausia iš šių kalbų yra Italų kalba. Visos romanų kalbos, išskyrus grynąją italų kalbą, vadinamos tarmėmis, o kai kuriais atvejais kalbos vadinamos ir mažumų kalbomis. Dauguma Italijos kalbų kilusios tiesiogiai iš gimtosios lotynų kalbos, o kai kurios išsivystė dar prieš išplintant italų kalbai. Pati standartinė italų kalba kilusi iš Florencijos ir Toskanos tarmių. Italijos regionuose naudojamos ir kitos indoeuropiečių kalbos, priklausančios kitai šeimai – cimbrianų kalba (germanų kalbų grupė), arberešių albanų kalba (albanų), slavomolisano tarmė (serbų-kroatų kalba) ir grikų tarmė (graikų). Italija yra pasirašiusi Europos regioninių ir mažumų kalbų chartijos sutartį (CETS 148), parengtą 1992 m. Tačiau šalis dar nėra ratifikavusi šios sutarties, tad oficialiai Italijos kalbos nėra apsaugotos pagal tarptautinius įsipareigojimus. Italijos vyriausybė savo įstatymu Nr. 482/1999 oficialiai yra pripažinusi šias kalbas „istorinėmis mažumų kalbomis“: arberešių, katalonų, vokiečių, graikų, slovėnų, kroatų, prancūzų, Franko-Provensalio dialektą, friulių, ladinų, oksitanų ir sardų kalbas. Italijos konstitucijoje nėra įrašyta, kad italų kalba yra oficiali šalies kalba, tačiau yra išleisti keli papildomi įstatymai, kurie nurodo, kad turi būti naudojama italų kalba. Pagal UNESCO Nykstančių kalbų raudonąją knygą Italijoje yra 31 pavojuje esanti kalba. Pavojus kalboms yra skiriamas nuo saugių iki visiškai išnykusių kalbų.