Žemaitija
Žemaitija, archajiškai Žemaičiai (žem. Žemaitėjė, lot. Samogitia) – Lietuvos etnografinis, geografinis ir istorinis regionas. Žemaitijos etnografinis regionas pagal 2003 m. Etninės kultūros globos tarybos patvirtintą žemėlapį apima 15 774 km² plotą. Pirmą kartą paminėta 1219 m., kai du žemaičių kunigaikščiai – Gerdvilas ir Vykintas – dalyvavo sudarant taiką tarp Lietuvos ir Haličo-Voluinės kunigaikštysčių 1215 m. Žemaitijos regiono sostine laikomi Telšiai, tačiau istoriškai Žemaitijos centras ilgą laiką buvęs Medininkų žemėje, Medininkuose (dabar Varniai). Medininkų žemė buvo nuolatinis kryžiuočių taikinys – į ten jie rengė daugelį savo žygių, kurių metu puolė žemaičius. Medininkuose 1417 m. buvo įkurta ir Žemaičių vyskupija. Kiti svarbūs Žemaitijos centrai buvo Raseiniai, Kražiai ir Šiauliai. Šiuose miestuose rinkdavosi Žemaitijos seniūnijos seimeliai. 1441 m. Žemaitija tapo autonomiška Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės sudėtyje. Nuo tada Žemaitiją imta vadinti kunigaikštyste, Žemaitijos, arba Žemaičių kunigaikščio titulas ji buvo įtrauktas į LDK, o vėliau ir į Abiejų Tautų Respublikos valdovų titulus. Vyrauja lietuvių kalbos žemaičių tarmė, kartais laikoma atskira kalba. Regiono simbolis – raudoname fone stovinti meška ant užpakalinių kojų su sidabro grandine ant kaklo.