Poliarizacija
Poliarizacija – skersinės bangos ašinės simetrijos sutrikdymas bangos sklidimo krypties atžvilgiu. Tik skersinės bangos gali būti poliarizuotos, kadangi esant poliarizacijai yra keičiama jų virpesių orientacija. Todėl išilginėms bangoms (pvz., garsui skysčiuose ar dujose), kurių virpesių sklidimo kryptis nukreipta išilgai bangos sklidimo krypties, poliarizacija nepasireiškia. Sąvoka naudojama įvairiose mokslo šakose, kurių vienas pagrindinių tyrimo objektų yra bangų sklidimas, pvz., optika ar seismologija. Šviesos poliarizaciją atrado prancūzų mokslininkas Étienne-Louis Malus 1808 m., tiriant nuo lango atsispindėjusios šviesos kelią per dvejopai šviesą laužiantį kristalą. Buvo pastebėta, kad nors šviesa buvo dvejopai laužiama, tačiau Saulės atspindys buvo tik vienas. Vėliau, naktį tiriant žvakės atspindį nuo vandens, Malus pastebėjo, kad sukant kristalą keičiasi žvakės abiejų atspindžių ryškis. Jo pavarde pavadintas Maluso dėsnis, nusakantis šviesos, praeinančios pro poliarizatorių, intensyvumo priklausomybę nuo poliarizatoriaus pasukimo kampo. Natūrali (nepoliarizuota) šviesa yra sudaryta iš daug mikrospinduolių, skleidžiančių skirtingos vienodai tikėtinos poliarizacijos, nekoherentines šviesos bangas. Nepoliarizuotos šviesos sudėtyje gali būti elipsiškai, apskritimiškai bei tiesiškai poliarizuotų bangų. Jos efektinio elektrinio lauko vektorius E → ( t ) {\displaystyle {\vec {E}}(t)} per vieną bangos virpesių periodą brėžia neuždarą kreivę. Dalinai poliarizuota šviesa sudaryta iš visiškai nepoliarizuotos bei poliarizuotos šviesos. Ją sudarantys spinduoliai virpa labiausiai tikėtinų krypčių virpesiais. Kiekybiškai ji nusakoma poliarizacijos laipsniu. Visiškai poliarizuotos šviesos virpesių pobūdis kiekviename erdvės taške yra vienodas.