Madūriečių kalba
Madūriečių kalba (Bhâsa Madhurâ / ꦧꦱꦴꦩꦝꦸꦫꦴ / بَهاسَ مَدورا) – austroneziečių kalba, vartojama madūriečių, gyvenančių daugiausia Madūros saloje Indonezijoje, taip pat aplinkinėse salose (Kangeano, Sapudžio) bei kitur šalyje (ypač, rytų Javoje). Kalbančiųjų skaičius – 6,7 mln. žmonių (2011 m., priskaičiuojant Kangeano tarmę, kartais laikomą atskira kalba). Tai viena labiausiai paplitusių Indonezijos kalbų. Dabar paprastai užrašoma lotynišku raštu, nors naudojamas ir arabiškas raidynas (vad. Pegon), o istoriškai buvo užrašoma ir javiečių raštu (carakan). Išskiriamos 6 madūriečių tarmės: Baveano – Baveano saloje; Bankalano – Madūros Bankalano regencijoje; Pamekasano – Madūros Pamekasano regencijoje; Sampango – Madūros Sampango regencijoje; Sapudžio – Sapudžio salose; Sumenepo – Madūros Sumenepo regencijoje. Kangeaniečių tarmė, vartojama Kangeano salose, kartais laikoma atskira kalba. Literatūrinė madūriečių kalba pagrįsta Sumenepo tarme. Surabajoje gyvenantys madūriečiai kaip prekybinę kalbą ir lingua franca naudoja Bankalano tarmę. Rašytiniai tekstai madūriečių kalba atsiranda nuo XVIII a. Į lotynų raštą pereita XX a. antroje pusėje. 1994 m. išversta Biblija (tiesa, krikščionių tarp madūriečių nedaug). Madūroje vartojama praktiškai visų madūriečių, nors beveik visi jie taip pat šneka indonezietiškai. Javoje, ypač didmiesčiuose, nyksta dėl indoneziečių kalbos įtakos. Madūriečių ir javiečių palikuonys (pendalungai) vietomis šneka savita tarme.