Dakų kalba
Dakų kalba – mirusi indoeuropiečių kalba, vartota dakų, kaip manoma iki VI a. Balkanuose ir priskiriama hipotetinėms paleobalkanų kalboms. Jos vartojimo plotas turėjęs apimti Dakijos ir Mezijos kraštus, aprėpusius dabartinę Rumuniją, dalį Serbijos, Slovakijos, Bulgarijos, Vengrijos, Moldovos bei Ukrainos. Nėra aiškus santykis tarp dakų ir trakų kalbų – vieni tyrinėtojai dakų kalbą laiko trakų kalbos tarme, kiti laiko šias kalbas atskiromis, bet giminingomis. Labai nedaug tėra išlikę dakų kalbos šaltinių: vienas dakiškas įrašas, I–V a. gydytojų rankraščiai, kuriuose yra dakiškų augalų pavadinimų, nustatyta ~1150 asmenvardžių ir 900 vietovardžių, kurių kilmė galimai dakiška, taip pat dakiško substrato yra rumunų, albanų kalbose. Indoeuropiečiai Balkanus turėję pasiekti ~2500 m. pr. m. e. (tiek pagal kurganų, tiek pagal Anatolijos hipotezes). Šis kraštas laikomas antrąja indoeuropiečių protėvyne, kur pradėjo skirstytis germanų, baltų, slavų, keltų gentys.