Neolitinės kultūros Lietuvoje
Neolitas (gr. neos 'naujas', lithos 'akmuo'), naujasis akmens amžius – laikotarpis, tradiciškai laikomas paskutine akmens amžiaus dalimi. Europoje jis truko nuo apytikriai 4500 iki 1800 m.pr.m.e., Lietuvoje – nuo 3500 iki 1500 m.pr.m.e. Lietuvoje neolito pradžia siejama su keramikos, gludintų titnaginių ir kitokių akmeninių įrankių atsiradimu, jų gręžimo technologijos atsiradimu. Apie 4 tūkst. pr.m.e. viduryje atsiranda keramika. Neolitas Lietuvoje baigėsi atsiradus pirmiesiems metalų lydiniams. Neolitą Lietuvoje keičia žalvario amžius. Neolito pabaigoje pradėti auginti naminiai gyvuliai ir javai. Žmonės tapo sėslesni, dvasinis gyvenimas – sudėtingesnis. Tai Lietuvos neolito apibūdinimas, nes neolito technologijų atsiradimas ir išplitimas skirtingose šalyse labai skiriasi. Pietų ir Vidurio Europoje neolitas yra siejamas su gamybinio ūkio (žemdirbystė ir gyvulininkystė) įsigalėjimu, vadinamąja neolitine revoliucija. Lietuvos teritorijos neolitui gamybinis ūkis nebuvo svarbiausiu bruožu, jos kultūroms labiau būdingas pasisavinamasis ūkis. Gyvenimo sąlygos labai priklausė nuo klimato, kuris pradžioje buvo jūrinis (atlantinis), o vegetacijos periodas ilgesnis nei dabar. Tuo metu išplito ąžuolai, kiti lapuočiai, liepos, guobos. Klimatas perėjo į subborealinį 3000–500 m. pr. m. e., atšalo, tapo drėgnas, vėl įsivyravo spygliuočiai. Lietuvos ir Rytų Baltijos regiono neolitas skirstomas į: Ankstyvąjį bei vidurinįjį (IV–III tūkst. pr.m.e) ir Vėlyvąjį (III tūkst. pr.m.e. pabaiga – II tūkst. pradžia)