Prancūzijos pilietybė
Prancūzijos pilietybės politika yra pagrįsta jus soli pilietybės įgijimo modeliu. Paprastai, jeigu vaikas gimė Prancūzijos teritorijoje, jis tampa šios šalies piliečiu, nepriklausomai nuo jo tėvų pilietybės. Toks pilietybės įgijimo principas įteisino liberalų ir atvirą pilietybės įgijimą imigrantams, tačiau pastarosios įstatymo nuostatos sukėlė pasipiktinimą pačių Prancūzijos piliečių ir kai kurių Prancūzijos partijų tarpe. Dėl šios priežasties įstatymas buvo keletą kartų koreguotas. Naujausiame įstatyme panaikintas „grynas“ jus soli modelis bei išreiškiamas siekis, kad pilietybė imigrantų tarpe būtų įgyjama asmiliacijos būdu. Prancūzų tradicijoje tauta buvo suvokiama siejant ją su valstybės institucijomis ir teritorija, kitaip tariant tautybės ir pilietybės sąvokos prancūzų kultūroje apibūdina tą patį reiškinį. Nepaisant to, kad politinė vienybė sudaro prancūzų tautiškumą, svarbiausia jo išraiška yra kultūrinės vienybės siekimas. Kultūrinė asimiliacija yra išankstinė sąlyga gauti pilietybei. Pagal Prancūzijos tautinę savivoką, valstybės uždavinys yra „sukurti tautą“, tad atitinkamai yra reguliuojama ir pilietybės politika. Taigi, Prancūzijos piliečiu gali būti visi Prancūzijos gyventojai, svarbu tapatumas, kalbos mokėjimas ir aktyvus dalyvavimas nacionalinėje kultūroje. Dviguba pilietybė Prancūzijoje nėra įteisinta, tačiau įstatymai jos nedraudžia ir nėra reikalavimo tampant Prancūzijos piliečiu atsisakyti iki tol turėtos pilietybės.