Nernsto lemputė
Nernsto lemputė - dabartinės kaitrinės elektros lemputės pirmtakas. Jos šviesos šaltinis buvo ne volframo siūlelis, o įkaitęs keraminis strypelis. Kadangi, skirtingai nuo volframo, keramikai oro deguonis nekenkia, Nernsto lemputė neturėjo hermetiškos, inertinėmis dujomis užpildytos kolbos. Strypelį stiklu kartais pridengdavo saugumo sumetimais. Lemputę 1897 m. pasiūlė ir užpatentavo vokiečių fizikas ir chemikas Valteris Nernstas. Strypelis buvo gaminamas iš cirkonio dioksido ir itrio oksido mišinio. Jo darbo temperatūra buvo apie 1600 °C. Elektros krūvį pernešdavo ne elektronai (kaip metale) o deguonies jonai (O2-). Taigi tai buvo elektrolitinis laidumas. Keraminė medžiaga tampa elektrai laidi tik labai įkaitinta, todėl lemputei įžiebti buvo reikalingas papildomas kaitinimo elementas. Kai kurias lemputes buvo galima įžiebti degtuku kaip žvakes. Kitur strypelį įkaitindavo spiritine lempute. Komfortiški modeliai turėjo elektrinį kaitinimo elementą (paprastai platinos spiralę). Nernsto lemputė buvo dvigubai efektyvesnė už iki tol naudotą anglinį elektros lanką, ir jos šviesa buvo natūralesnė. Kurį laiką Nernsto lemputė buvo gana plačiai gaminama ir parduodama. Ji buvo naudojama ne tik apšvietimui, bet ir pirmuosiuose faksuose, projektoriuose, mikroskopuose ir pan. 1901 - 1904 metais Amerikoje buvo pagaminta apie 130000 tokių lempučių. Šiuo metu Nernsto lemputė beveik negaminama ir nenaudojama. Ją nukonkuravo kaitrinė lemputė su volframo siūleliu. Kurį laiką svarbus Nernsto lemputės pranašumas tebebuvo aukšta darbo įtampa, nes pakankamai ploną volframo siūlelį pagaminti pavyko tik apie 1910 metus. Panašios lemputės ir dabar naudojamos infraraudonojoje spektroskopijoje, tačiau strypelis gaminamas iš silicio karbido. Toks strypelis pakankamai laidus įsižiebti kambario temperatūroje be papildomo kaitinimo.