Saladas (šalmas)
Saladas (angl. sallet, salade; sen. vok. schêlern, pranc. salade) – aptakios formos šalmas, atsiradęs XV a. viduryje Šiaurės Europoje. Saladai pakeitė bascinetus. XIV a. pabaigoje bascinetų forma keitėsi, jų viršus prarado smailę, pasidarė apvalus, šoniniai ir pakaušiniai kraštai pailgėjo (apie 1420 m.). Iki XV a. pabaigos saladai buvo labai populiarūs tarp riterių ir samdinių. Itališki saladai skyrėsi nuo vokiškų, jie forma priminena antikinius romėnų ar graikų šalmus. Pvz., veneciniai saladai, turinys siauras akių ir nosies išpjovas primena korintinius šalmus. Vokiškų saladų pakaušinė dalis ištempta atgal ir sudaro ryškią antsprandinę dalį. Veidą dengia pakeliamas antveidis su akių plyšiu. Akių plyšio apatinis kraštas atlenktas pirmyn, kad duriant kalavijo ar ieties smaigalys nenuslystų į akių plyšį. Apie 1500 m. atsirado paslankūs antsprandžiai. Vokiški saladai išnyko apie 1520 m., o itališki buvo naudojami visą XVI a. Vokiškus saladus dažnai papildydavo antsmakriais, kuriuos tvirtindavo prie krūtinės ir kurie uždengdavo apatinę veido dalį ir gerklę. Miestuose riteriai kartais nešiodavo odinius, audeklu aptrauktus antsmakrius. 1415 m. Azenkūro mūšyje anglų lankininkai turėjo saladus iš virintos odos. 1480 m. vokiečių riteriai bei samdiniai nešiojo šalmus, sudarytus iš salado forma sujungtų metalinių juostų, aptrauktų kailiu. Jie galėdavo turėti ir antveidžius. 1519 m. Vienos ginklų sandėliuose jų buvo 400 (su prierašu – „pėstininkams“). Saladas ir jam gimininga geležinė skrybėlė buvo paplitę vokiečių kareivių samdinių būriuose, šveicarų kariuomenėje. Prancūzijoje Karolio VII laikais (1403–1461) juos naudojo karališkieji kankininkai, nuo Liudviko XI (1423–1483) laikų – lengvieji kavaleristai. Pavadinimas saladas buvo plačiai žinomas, tačiau kartais saldasi vadino kitokius panašius šalmus. Pavyzdžiui, totorišku saladu vadindavo šišaką. Italijoje, o vėliau ir Prancūzijoje, ėmė gaminti saladus, kurie šonuose turi ausis pridengiančias plokštes. Taip keičiami saladai virto burgonetais.