Sarmatai
Sarmatai (sen. gr. Σαρμάται, lot. Sarmatae) – klajoklių rytų iranėnų tauta, ankstyvojo geležies amžiaus pabaigoje (VI–IV a, pr. m. e.) sudariusi genčių sąjungą, kuri užėmė Ponto stepės plotą, gyveno nuo Tisos ir Dunojaus vandenskyros iki Aralo jūros, Uralo kalnų (dabartinėse Ukrainos, Rusijos ir Kazachstano teritorijose). Mokslininkų manymu, sarmatus „sauromatų” pavadinimu pirmasis paminėjo Herodotas. Jis rašė: „Persikėlus per Tanaiso (dab. Donas) upę, ten jau ne skitų žemė, o sauromatų.” N. Lysenkos manymu, nuo tada, kai Markas Vipsanijus Agripa sudarė pasaulio žemėlapį, tautovardžiai „sauromatai” ir „sarmatai” buvo vartojami kaip sinonimai. Antikos autoriai sarmatams priskirdavo: aorsus, jazygus, sirakus, alanus, roksolanus, sajus. Asajai (sen. gr. ασάιοι) – sarmatų gentis, iki keltų galatų antpuolių gyvenusi prie Juodosios jūros. Žinomiausias iš sajų – karalius Saitafarnas. Tiesioginiai sarmatų (alanų) palikuonys – osetinai. XVI–XVII amžių sandūroje tarp Abiejų Tautų Respublikos šlėktos paplito sarmatizmo idėjos, t. y. teiginys, esą šlėkta (bajorija) kilusi iš senovės sarmatų. Šiais laikais dažnos baltų ir slavų, kaip sarmatų tautos dalies, pseudomokslinės teorijos, kurios neretai susijusios su tam tikrais XVI – XVIII a. sarmatizmo šalininkų įsivaizdavimais.