Brutalizmas
Brutalizmas – architektūrinis stilius, klestėjęs XX a. 6–8-ajame dešimtmečiuose. Brutalizmo ištakos – XX a. pradžios modernizmas. Stiliaus pavadinimas kilęs iš prancūzų kalbos béton brut 'neapdorotas betonas'. Šiais žodžiais Le Corbusier apibūdino pastatų išorinio paviršiaus apdailos technologiją, kurią jis taikė daugumai savo paskutinio laikotarpio statinių. Pagal šį apibūdinimą britų architektūros kritikas Reyneris Banhamas pasiūlė terminą brutalizmas (pradžioje – naujasis brutalizmas), kad įvardytų naująjį architektūros stilių. Brutalizmas buvo populiarus administraciniuose, aukštuminės architektūros, prekybos centrų, viešosios paskirties pastatuose, švietimo įstaigose (ypač aukštosiose mokyklose). Daug brutalizmo pavyzdžių turima Britanijoje, Prancūzijoje, Vokietijoje, Japonijoje, JAV, Italijoje, Kanadoje, Brazilijoje, Filipinuose, Izraelyje ir Australijoje. Pastatai pasižymi stambiomis formomis, masyvumu (net jei nėra dideli), primena tvirtoves, vyrauja atviros betono konstrukcijos, „mūrinio brutalizmo“ atveju derinamos nedidelės plytos ir betonas. Viena iš mėgstamų brutalizmo konstrukcijų – apversta ir ant atramų pakelta laiptuota piramidė. Vienas ryškesnių brutalizmo pavyzdžių Lietuvoje – Vilniaus sporto rūmai. Brutalizmo pastatų tvirtumas, patogumas ir paprasta priežiūra gali būti vertinami kaip jaunesniosios kartos atsakas į kai kurių XX a. 4-ojo ir 5-ojo dešimtmečių architektų lengvabūdišką, optimistišką ir nerūpestingą nuotaiką. R. Banhamas brutalizmą yra įvertinęs ne tiek kaip stilių, o labiau kaip architektų moralinės rimties išraišką. Žodis „brutalizmas” ne visada vartojamas kaip vienareikšmis architektūros terminas, patys architektai dažnai iš viso jo vengia. Visai neseniai kasdienėje kalboje brutalistiniais pradėti vadinti dideli ir nepopuliarūs XX a. pabaigos pastatai – čia brutalistinis pasakoma kaip epitetų atgrasus, grubus, brutalus sinonimas.