Jaunagramatikiai
Jaunagramatikiai (vok. Junggrammatiker 'jaunieji gramatikai') – XIX a. Vokietijos kalbotyros mokykla, pirmą kartą pasiūliusi kalbotyros žinias tikrinti pagal natūraliųjų mokslų principus, konkrečiai – jaunagramatikiai pasiūlė pastovių fonetinių atitikmenų hipotezę. Jaunagramatikių darbuose svarbiausias vaidmuo teko istorinei lyginamajai kalbotyrai, taikomai indoeuropeistikos srityje. Žymiausi šios mokyklos atstovai: Otto Behaghel (1854–1936) Wilhelm Braune (1850–1926) Karl Brugmann (1849–1919) Berthold Delbrück (1842–1922) August Leskien (1840–1916) Adolf Noreen (1854–1925) Hermann Osthoff (1847–1909) Hermann Paul (1846–1921) Eduard Sievers (1850–1932) Didžiausi jaunagramatizmo kritikai buvo: Georg Curtius, Mikołaj Habdank Kruszewski, Hugo Schuchardt, Graziadio Isaia Ascoli, Johannes Schmidt, Ferdinand de Saussure. Jaunagramatizmas buvo vyraujanti XIX a. pabaigos – XX a. I trečdalio kalbotyros srovė; vėliau Vakaruose jį pakeitė kitos srovės, o Sovietų Sąjungoje jaunagramatikių idėjos („istorizmas kalbotyroje“) turėjo teigiamos įtakos kovoje su Nikolajaus Maro „naujuoju kalbos mokymu“.