Gentrifikacija
Gentrifikacija (iš angl. gentry – „netituluota bajorija“) – miesto rajono, dažniausiai esančio netoli centro, transformacijos procesas, kurio metu apleistas, žemesnes pajamas gaunančių socialinių sluoksnių gyvenamas rajonas tampa prestižiniu, pasižyminčiu aukštomis nekilnojamo turto kainomis. Per gentrifikaciją rajono aplinka tampa patrauklesnė, pagyvėja kultūrinis ir ekonominis gyvenimas, padidėja turistų dėmesys, sumažėja nusikalstamumas. Gentrifikacijos neigiami padariniai – padidėjusios būsto kainos ir senųjų gyventojų išsikraustymas, istorinio paveldo ir žaliųjų plotų naikinimas. Gentrifikacija prasideda, kai į apleistą rajoną pradeda keltis aplinkinių rajonų ar iš kitur atvykę gyventojai. Dažnai tokiu rajonu iš pradžių susidomi neturtingi menininkai, studentai, kurių įsikūrimas suteikia vietovei patrauklumo, paslaptingumo ir sužadina kitų gyventojų dėmesį. Netrukus į rajoną pradeda investuoti nekilnojamo turto verslininkai, savivaldybė. Superkami ir atnaujinami apleisti pigūs būstai, degraduotos teritorijos, sutvarkoma aplinka, steigiamos kavinės, barai, galerijos, statomi nauji gyvenamieji namai, plečiama infrastruktūra. Kyla būstų kainos, nekilnojamo turto mokesčiai, keičiasi gyventojų sudėtis: senieji gyventojai, nebepajėgūs pragyventi, išsikelia į pigesnius miesto rajonus. Gentrifikacija būdinga dideliems miestams. Lietuvoje ryškiausias gentrifikacijos pavyzdys – Užupio rajonas Vilniuje. Gentrifikacijos požymiai pastebimi ir Naujininkuose bei Stoties rajone, Kaune – Žemuosiuose Šančiuose. Gentrifikacijos terminą pirmąkart panaudojo britų sociologė Rut Glas (Ruth Glass) 1964 m.