Granados emyratas
Granados emyratas (arab. إمارة غرﻧﺎﻃﺔ = Imārat Ġarnāṭah), dar vadinamas Granados Nasridų karalyste (isp. Reino nazarí de Granada) – musulmonų valstybė pietinėje Pirėnų pusiasalio dalyje, gyvavusi 1238–1492 m. Valstybę valdė Nasridų dinastija. Tai buvo paskutinė nepriklausoma musulmonų valstybė Vakarų Europoje. Musulmonai į Pirėnų pusiasalį, kurį jie vadino al Andalusija, atsikėlė VIII a. Didžiausio išsiplėtimo metu musulmonai kontroliavo beveik visą pusiasalį ir dalį dabartinės pietų Prancūzijos. IX–X a. regioną valdęs Kordobos kalifatas buvo viena labiausiai išsivysčiusių Europos valstybių. Kalifatas nuolat kariavo su šiaurinėmis krikščionių karalystėmis, o dėl didėjančios etninės nesantaikos XI a. pr. suskilo į keletą mažų valstybių – taifų. Tai pagreitino šimtmečius trukusią krikščionių rekonkistą ir Šiaurės Afrikos dinastijų (Almoravidai, Almochadai, Marinidai) puldinėjimus. 1230 m. Almohadų kalifatas Maroke valdė likusias musulmonų teritorijas Pirėnų pusiasalio pietuose. Muchamedas I al Galibas, pasinaudojęs Almohadų dinastijos nesutarimais, iškilo į valdžią ir įkūrė Nasridų dinastiją, kuri kontroliavo didelę šios teritorijos dalį (dab. Granados, Almerijos ir Malagos provincijos). 1250 m. emyratas buvo paskutinė musulmonų valstybė pusiasalyje. Nors ir buvo Kastilijos karaliaus vasalė, daugiau nei du šimtmečius Granada kultūriškai ir ekonomiškai klestėjo. Didžioji dalis garsiojo Alhambros rūmų komplekso buvo pastatyta šiuo laikotarpiu, o Nasridai tapo ilgiausiai valdžiusia musulmonų dinastija Pirėnų pusiasalyje. 1469 m., susivienijus Aragono ir Kastilijos karalystėms, išorės grėsmė padidėjo. 1491 m., po dešimtmetį trukusių karų, emyratas buvo priverstas kapituliuoti katalikų monarchams Izabelei I ir Ferdinandui II. 1492 m. Muchamedas XII, paskutinis Granados valdovas, atsisakė valdžios ir atidavė emyrato teritoriją Kastilijai. Musulmonų valdymas Pirėnų pusiasalyje baigėsi.