Dono Respublika
Dono Respublika (rus. Донская Республика) – nepriklausoma antibolševikinė respublika, kurią Pietų Rusijos ginkluotosios pajėgos suformavo Dono kazokų teritorijoje, kad pasipriešintų prieš Dono Tarybų Respubliką. Ji egzistavo 1918–1920 m. per Rusijos pilietinį karą po Rusijos imperijos žlugimo. 1918 m. balandį, išlaisvinus Novočerkaską iš Dono Tarybų Respublikos kontrolės, buvo sudaryta Dono laikinoji vyriausybė. Gegužės 16 d. Piotras Krasnovas buvo išrinktas atamanu. Gegužės 17 d. Krasnovas pristatė savo „Pagrindinius Didžiojo Dono dėsnius“. Jo 50 punktų apėmė privačios nuosavybės neliečiamumą ir panaikino visus įstatymus, paskelbtus po Nikolajaus II abdikacijos. Dono Respublika valdė Dono regiono teritoriją su sostine Novočerkasku. Administraciniu požiūriu Dono Respublika buvo suskirstyta į dešimt apygardų, apimančių teritoriją, esančią Rusijos TFSR Rostovo ir Volgogrado srityse bei kaimyninės Donecko-Krivoj Rogo Tarybų Respublikos Luhansko ir Donecko srityse. Dono Respublika nustojo egzistuoti po to, kai per Rusijos pilietinį karą Raudonoji armija nugalėjo Dono kazokus, kurie sudarė svarbią baltagvardiečių dalį. 1919–1933 m. buvo bolševikų vykdoma sistemingų represijų prieš kazokus politika. Po Antrojo pasaulinio karo Jungtinei Karalystei repatrijavus pabėgusius kazokus į Sovietų Sąjungą, Dono kazokų pasipriešinimo judėjimas galiausiai išnyko.