Šv. Elenos salos kukutis
Šv. Elenos salos kukutis (Upupa antaios) – ragasnapinių paukščių (Bucerotiformes) būrio, kukutinių (Upupiidae) šeimos išnykusi paukščių rūšis. Šv. Elenos salos kukučiai kaip endeminiai paukščiai savaime gyveno pietinio Atlanto vandenyno viduryje esančioje Šv. Elenos saloje. Išnyko greitai po salos atradimo 1502 m., matyt, išnykimo priežastis buvo medžioklė ir į sąlą atsigabenti gyvūnai, kurie naikino jų kiaušinių dėtis. Šv. Elenos salos kukučiai žinomi iš subfosilijos stadijoje rastų nepilnų griaučių dalių. Pirmąją šios rūšies analizę 1963 m. padarė britų zoologas Filipas Ašmolas (Philip Ashmole), kuris rytinėje salos dalyje esančiose nuosėdose surado kairįjį žastikaulį, gerokai besiskiriantį nuo kitų kukutinių šeimos rūšių žastikaulių. 1975 m. nepilnų griaučių dalis surado paleontologas Storsas L. Olsonas (Storrs L. Olson), kuriuos sudarė abu korakoidai ir kairysis šlaunikaulis. S. L. Olsonas šią išnykusią rūšį apibūdino kaip ganėtinai skirtingą ir tolimą dabartinėms kukučių (Upupa) rūšims. Tiek kaukolės, tiek užpakalinės galūnės elementai buvo ilgesni ir sunkesni nei dabartinių kukučių (Upupa epops), tuo tarpu distaliniai sparno elementai buvo labiau sumažėję. Šlaunikaulis buvo 19 % didesnis, užpakalinių galūnių elementų plotis buvo apie 33 % didesnis nei pas kukučius (Upupa epops). Lyginant su dabartiniais kukučiais, Šv. Elenos salos kukučiai buvo žymiai stambesni, svėrė apie 101–145 g. Matyt, turėjo ribotą skraidymo galimybę ar buvo visiškai neskraidantys paukščiai. Šv. Elenos salos kukučiai mito sausumoje gyvenusiais bestuburiais. Tarp tokių, matyt, buvo ir Labidura herculeana rūšies vabzdžiai. Jie buvo mažiausiai 7,8 cm ilgio – didžiausia auslindų (Dermaptera) būrio rūšis. Labidura herculeana gyveno urveliuose arba po akmenimis. Nuo 2014 m. ši salos endeminė vabzdžių rūšis laikoma išnykusia.