Rašiklis
Rašiklis – rašymo priemonė, turinti rašalo rezervuarą, automatiškai patenkantį į rašymo elementą. Būna įvairių tipų rašiklių: tušinukas, plunksnakotis, flomasteris. Senovės egiptiečiai sukūrė rašymą ant papiruso ritinių, kai raštininkai naudojo plonus nendrinius šepetėlius arba nendrinius rašiklius, pagamintus iš tam tikros vikšrių rūšies – Juncus maritimus. Anot Stiveno Rodžerio Fišerio, nendrinis rašiklis, plunksnakočio prototipas, galėjo būti naudojamas rašant ant pergamento dar Pirmosios dinastijos laikais (maždaug 3000 m. pr. m. e.) Nendriniai rašikliai ir toliau buvo naudojami iki viduramžių, kai pamažu juos pakeitė plunksnos maždaug nuo VII a. Nendrinį rašiklį, pagamintą iš nendrių arba bambuko, kai kuriose Pakistano vietovėse vis dar naudoja moksleiviai, juo rašo ant mažų medinių lentelių. Ankstyviausias istorinis įrašas apie rašiklį su rašalo rezervuaru datuojamas X amžiuje. 953 m. Maadas al-Muizas, Egipto fatimidų kalifas, pareikalavo rašiklio, kuris nesuteptų jo rankų ar drabužių, ir buvo aprūpintas rašikliu, turinčiu rašalo rezervuarą ir tiekiančiu rašalą į antgalį. Šis rašiklis galėjo būti automatinio plunksnakočio atitikmuo, tačiau jo mechanizmas lieka nežinomas, rastas tik vienas įrašas, kuriame rašiklis paminėtas. Vėlesnis rašiklis su rašalo rezervuaru buvo sukurtas 1636 m. vokiečių išradėjo Danielio Šventerio. Išradimas aprašytas knygoje „Deliciae Physico-Mathematicae“, kurioje nurodytas rašiklis, pagamintas iš dviejų plunksnų. Viena plunksna tarnavo kaip rašalo rezervuaras kitos plunksnos viduje. Rašalas buvo užsandarintas plunksnos viduje su kamščiu ir išleidžiamas per nedidelę skylutę iki plunksnakočio galvutės. 1809 m. Bartolomėjus Folšas Anglijoje užpatentavo rašiklį su rašalo rezervuaru.