Krymo gotai
Krymo gotai – etninė gotų grupė, susidariusi iš gotų genčių, kurios Didžiojo tautų kraustymosi metu III a. atklydo prie Juodosios jūros, o po to apsigyveno daugiausia Kryme. Tai buvo silpniausia, mažiausiai žinoma ir ilgiausiai išsilaikiusi gotų grupė. Juos palaipsniui asimiliavo graikų kultūra, jie prarado ankstesnę religiją (arijonizmą), bet gana ilgai išlaikę gotų kalbą. Pagal Herwig Wolfram, pasirėmusį Jordano veikalu, ostgotai IV a. šiauriau Juodosios jūros turėjo didžiulę karalystę, kurią valdant gotų karaliui Ermanarikui (got. Ermanaric, kitaip Hermanric), į dabartinės Rusijos stepes migruojantys hunai. Ostgotai iki Atilos mirties tapo hunų vasalais, o po to sukilo ir atkovojo nepriklausomybę. Kaip ir hunai gotai Kryme nebeatgavo turėtos galios. Pagal Peter Heather ir Michael Kulikowski ostgotai iki V a. net neegzistavo, ir tik tada susidarė iš kitų gotų ir negotų grupių. Galbūt Kryme apsigyveno kitos gotų grupės. Tikėtina, kad pagal kalbą ir kultūrą Krymo gotai buvo artimi kaimynystėje gyvenusiems ostgotams, o ne vestgotams. Kryme gotai asimiliavo ten išlikusius skitus ir užėmė visą pusiasalį, išskyrus Taurijos Chersonesą. III a. pabaigoje gotai įsigalėjo Bosporo karalystėje, užėmė svarią vietą šios karalystės elite, išlaikydami karinę demokratiją. Gotų būrius samdė Romos imperija, jie dalyvavo karo žygiuose. Gotų tarpe paplito arijonizmas. IV a. viduryje žlugus Bosporo karalystei gotai tapo pagrindine politine jėga pusiasalyje. Šiaurinėje Juodosios jūros pakrantėje viešpataujant hunams, o po to – bolgarams ir avarams (IV. pab. – VI a. pr.) Krymo gotai veikė kaip savotiškas buferis tarp Bizantijai pavaldaus Chersoneso ir klajoklių. V a. paskutiniais dešimtmečiais ir VI a. pradžioje Krymo gotai turėjo atremti hunus, kurie vėl ėmė migruoti į rytus po to, kai prarado savo imperiją Europoje. V a. Teodorikas Didysis bandė prikalbėti Krymo gotus dalyvauti jo kampanijose Italijoje, bet mažai panoro prisidėti prie jo. Stiprėjant Bizantijos įtakai Kryme VI a. pradžioje gotai įsiliejo į graikų ir gotų bendruomenę. Manoma, kad gotai sudarė karinius ir administracinius sluoksnius, nors Prokopijus iš Cezarėjos (lot. Procopius Caesarensis) rašė, kad gotai Kryme daugiausia užsiiminėjo žemdirbyste. Pradžioje Krymo gotai buvo arijonai kaip ir kiti gotai, bet VI a. pradžioje prisijungė prie Trejybę pripažįstančios Romos krikščionybės. Romos krikščionybei skylant Krymo gotai liko ištikimi stačiatikybei. Krymo gotų asimiliacija truko kelis šimtmečius. Tik keli IX a. pradžios įrašai mini žodį Goth, ir tai jis reiškia asmenvardį (galbūt rodžiusį kilmę), o ne etnonimą. Daugelis Krymo gotų perėjo prie graikų kalbos, ir valdant Bizantijai daug Bizantijos piliečių negotų apsigyveno regione pietvakarių Kryme, kurį Bizantijos valdininkai vadino Gotija. Ten, valdant bizantiečiams, chazarams, kipčiakams, mongolams, genujiečiams ir kitoms imperijoms egzistavo gotų kunigaikštystė, kurios centras buvo Doras (Doros), kuris vėliau vadinosi Mangupas. Tik 1475 m., kai ją užkariavo osmanai, ši kunigaikštystė visiškai prarado autonomiją. Pavadinimas Gotija buvo naudojamas visais viduramžiais. Pvz., XIII–XIV a. genujiečiai savo valdas Krymo pietvakariuose vadino Pajūrio Gotija (it. Gothia Maritima). Gotija kartais vadino ir Teodoro kunigaikštystę. Gotai minimi ir Senovės Rusios šaltinyje „Žodis apie Igorio pulką“ (rus. 'Слово о полку Игореве'). Viduramžiais Europoje buvo žinomos kelios legendos apie gotų valstybę Kryme. Kryme buvusi Konstantinopolio patriarchato stačiatikių vyskupija iki 1798 m. vadinosi Kafos ir Gotų vyskupija. VIII a. stačiatikių vyskupas Joanas iš Gotijos vadovavo nesėkmingam sukilimui prieš gotus užkariavusių chazarų valdžią.