Milda
Milda – tariama baltų meilės, laisvės ir piršlybų deivė, sukurta Teodoro Narbuto (1784–1864). Jos nepatvirtina jokie šaltiniai ar tautosaka. Pasak Narbuto, jai paskirtas balandžio mėnuo, Vilniaus Antakalnyje esą stovėjo jos šventykla. Kiti šaltiniai Mildos nepatvirtina, todėl neaišku, ar ši deivė senovės lietuvių tikėjime iš tiesų buvo. Šiuo metu Milda yra populiarus lietuviškas vardas. Mildos vardas, pasak Narbuto, pirmą kartą paminėtas 1315 m. rugpjūčio 3 d. Tryro didžiojo magistro Elbinge surašytame dokumente, kuriame nurodoma upė Milda. Narbutas mano, kad deivę Mildą vaizduoja 3 colių (76 mm) aukščio žalvarinė statulėlė, 1840 m. surasta Gedimino kalno požemyje. Panaši statula – moteris su puokšte gėlių rankoje – buvo rasta 1782 m. Kaune, užmūryta namo, statyto prieš 1400 m., sienoje. Kunigas Mingaila, išvydęs nuogos moters statulą, palaikė ją nepadoriu dalyku ir sudaužė į gabalus. Narbutas Mildą prilygina graikų Afroditei, romėnų Venerai. Pasak jo, Deivės Mildos šventė buvo vadinama meilės diena. Šiuo metu ji švenčiama gegužės 13 dieną. XIX a. antrosios pusės – XX a. pradžios mitologai-romantikai Juozapas Ignotas Kraševskis, Adomas Honoris Kirkoras, Dionizas Poška, Liudvikas Adomas Jucevičius, Jonas Totoraitis, Petras Tarasenka, Pranė Dundulienė nė kiek neabejojo deivės Mildos autentiškumu, daugiau ar mažiau perpasakodami jau T. Narbuto paskleistą informaciją. XIX a. pab. – XX a. legendas apie deivę Mildą savo kūryboje panaudojo J. Kraševskis, Stanislovas Moniuška, Petras Vaičiūnas, Balys Sruoga, Povilas Abelkis. Pastaraisiais dešimtmečiais kraštotyrinėje literatūroje bei periodinėje spaudoje vėl pagausėjo informacijos apie lietuvių meilės deive vadinamą Mildą, jos skulptūromis puošiasi kaimo turizmo sodybos, senojo tikėjimo bendruomenės įvairiose Lietuvos vietose gegužės mėnesį rengia deivės Mildos šventę.