Stokholmo sindromas
Stokholmo sindromas (angl. Stockholm syndrome) – įkaito psichologinis prisitakymo mechanizmas, leidžiantis išvengti pagrobėjo smurto pagrobimo metu. Stokholmo sindromas niekada nebuvo įtrauktas į „Psichikos sutrikimų diagnostikos ir statistikos vadovą“, tačiau žiniasklaidoje terminas vartojamas ir neretai skandalizuojamas. Kartais minimas smurto artimoje aplinkoje ir vaikų seksualinio išnaudojimo kontekste. „Stokholmo sindromo“ sąvoką yra įvesta kriminalisto Nilso Bejeroto, kuris daug laiko skyrė keistai įkaitų dramai, vykusiai 1973 m. Švedijos sostinėje. Manoma, jog liūdnai pagarsėjęs sindromas išsivysto aukai patekus į grėsmingą ar mirtinai povojingą situaciją. Spėjama, kad sindromas išsivysto tik tokiu atveju, jeigu pagrobėjas praleisdamas tam tikrą laiko tarpą kartu negrasina savo aukai ir neįžeidinėja jos, maloniai ir paslaugiai atliepia įkaito būtiniausius poreikius, o auka atsako tuo pačiu (teigiamais jausmais). Pagrobimo auka taip pat susisitapatina su pagrobėjo jausmais (baime būti sužeistam ar nužudytam pareigūnų ir frustracija nesugebant ištrūkti iš pastarosios situacijos). FTB tyrėjai mano, kad įkaitas gali suabejoti pareigūnų profesionalumu ir dėl to išslaisvinimo operacija gali žlugti paskutinę akimirką. Tačiau FTB kriminalistai nenurodė nė vieno atvejo kada operacija žlugo dėl aukos įsikišimo, sukelto emocinio įkaito prisirišimo prie pagrobėjo.