Hačidžio tarmė
Hačidžio tarmė, vietinių vadinama jap. 島言葉 = shima kotoba (ɕima kotoba), salos kalba – labiausiai nuo norminės japonų kalbos nutolusi japonų kalbos tarmė, kartais išskiriama į atskirą japonų kalbų atšaką kartu su bendrine japonų kalba. Šiuo metu Hačidžio šnekama dviejose Idzu salyno salose, esančiose į pietus nuo Tokijo, – Hačidžiošimoje ir mažesniojoje Aogašimoje, bei Okinavos prefektūrai priklausančiose Daito salose, kurios Meidži laikotarpiu buvo apgyvendintos naujakurių iš Hačidžiošimos. Šia tarme anksčiau taip pat buvo šnekama Hačidžiokošimoje, kurioje dabar nėra likę pastovių gyventojų. Hačidžio išsivystė iš rytinės senovės japonų kalbos tarmės ir dėl to yra išsaugojusi kai kurias gramatines ir fonetines ypatybes, aptinkamas Manjošiū ir Fudoki, užrašytas VIII a. Adzumos tarmėmis. Hačidžio turi leksinių panašumų su Kiūšiū salos tarmėmis ir net Riūkiū kalbomis. Tai galėtų reikšti, kad arba pietinės Idzu salos buvo apgyvendintos šio regiono gyventojų, arba panašumų atsirado tarp dažnų jūreivių kontaktų, arba tai gali būti kalbose užsilikę senosios japonų kalbos bruožai. Hačidžio yra sparčiai nykstanti. Ja kalbančiųjų skaičius nuolatos mažėja ir ją moką beveik išimtinai tik vyresnio amžiaus vietiniai gyventojai. Maždaug nuo 2009 m. Hačidžio miestelis ėmėsi iniciatyvos supažindinti jauniausios kartos salos gyventojus su savo kalba per karuta žaidimus ir teatralizuotus vaidinimus. Nepaisant to, kalbančiųjų Hačidžio tarme nuolatos mažėja ir jaunoji karta jos namuose nevartoja. Hačidžio, kaip savarankiška kalba, yra įtraukta į UNESCO Nykstančių kalbų atlasą. Remiantis šiuo atlasu, Hačidžio būklė kelią susirūpinimą.