Žalioji revoliucija
Žalioji revoliucija – besivystančiose pasaulio šalyse XX a. septintąjį dešimtmetį vykusios žemės ūkio permainos. Pokyčiai apėmė naujų, efektyvesnių augalų veislių išvedimą, genetiškai modifikituotų sėklų paplitimą, irigacijos plėtrą, mineralinių trąšų, herbicidų, pesticidų ir šiuolaikinės technikos naudojimą. Šiuo laikotarpiu buvo pastebimas spartus žemės ūkio gamybos prieaugis. Šiam tarpsniui taip pat buvo būdingas nuoseklus pagrindinių maisto produktų – kviečių, ryžių ir kukurūzų – kainų kritimas. Žalioji revoliucija leido ne tik aprūpinti maistu didėjantį žmonių skaičių, bet ir pagerinti jų gyvenimo lygį. Besivystančiose valstybėse vieno žmogaus sunaudojamas maisto kiekis padidėjo 25 %. Taip pat Žalioji revoliucija paspartino globalizaciją ir praplėtė trąšų, pesticidų ir žemės ūkio technikos rinką. Yra manančių, kad ji ne tik leido aprūpinti didėjantį pasaulio žmonių skaičių maistu, bet ir sukėlė demografinį sprogimą. Terminas „Žalioji revoliucija“ įvestas buvusio JAV Tarptautinės Vystymo agentūros vadovo Viljamo Gauso 1968 m. Žaliosios revoliucijos pradžia laikoma 1943 m. Meksikoje vyriausybės ir Rokfelerio fondo pradėta žemės ūkio programa. Daugiausiai pasiekimų šioje programoje pasiekė Normanas Borlaugas išvedęs daugybę derlingų kviečių veislių. 1951 m. – 1956 m. Meksika pirmą kartą aprūpino vidinę rinką grūdais ir pradėjo eksportą. Per 15 metų javų derlingumas padidėjo 3 kartus. Borlaugo darbai buvo panaudoti vykdant selekciją Kolumbijoje, Indijoje bei Pakistane. Žalioji revoliucija daugiausiai naudos atnešė Indijai. Ši šalis tapo viena didžiausia kviečių augintoja ir eksportuotoja pasaulyje. 1970 m. Borlaugui buvo paskirta Nobelio taikos premija.