Šimabaros sukilimas
Šimabaros sukilimas (jap. 島原の乱 = Shimabara no ran) – Japonijos Šimabaros srities valstiečių sukilimas. Jis įvyko Edo laikotarpiu dabartinėje Nagasakio prefektūroje pietvakarių Japonijoje ir truko keturis mėnesius – nuo 1637 m. gruodžio 17 d. iki 1638 m. balandžio 15 d. Didžioji dalis sukilusiųjų buvo valstiečiai ir beveik visi jie buvo katalikai. Tai buvo paskutinis rimtas ginkluotas konfliktas Japonijoje iki Tokugavos šiogūnato pabaigos 1868 metais. Dėl Šimabaroje statomos naujos pilies Macukuros klanui, mokesčiai buvo stipriai pakelti ir tai supykdė vietos valstiečius ir laisvuosius samurajus roninus (jap. 浪人 rōnin). Vietinių katalikų persekiojimas tik pablogino nepasitenkinimą, kuris išsivystė iki atviro sukilimo 1637 m. Sukilėlių malšinimui Tokugavos šiogūnatas pasiuntė 125 000 karių, kurie sutriuškino sukilėlius po ilgos apgulties Haros pilyje (jap. 原城 Hara jō). Pasibaigus sukilimui, sukilusių katalikų vadui Amakusai Širo (jap. 天草 四郎 Amakusa Shirō) buvo nukirsta galva ir prasidėjo griežtas krikščionybės draudimas. Japonijos nacionalinio atsiskyrimo politika buvo dar labiau sugriežtinta ir oficialus krikščionių persekiojimas tęsėsi iki XIX amžiaus šeštojo dešimtmečio. Po sėkmingo sukilimo numalšinimo, tuometinis Šimabaros daimyo, Macukura Katsuie (jap. 松倉 勝家 Matsukura Katsuie), buvo nukirsdintas dėl prasto valdymo ir tapo vieninteliu nukirsdintu daimyo Edo laikotarpiu.