Kryžiaus žygis prieš albigiečius
Kryžiaus žygis prieš albigiečius arba kryžiaus žygis prieš katarus (pranc. Croisade des albigeois) – popiežiaus Inocento III inicijuota ir 1209–1229 m. vykdyta karinė ir ideologinė kampanija, skirta išnaikinti katarizmą Langedoko regione (dabartinė pietinė Prancūzija). Kryžiaus žygį aktyviausiai rėmė Prancūzijos karūna, greitai jis įgavo politinį aspektą. Dėl to labai sumažėjo praktikuojančių katarų, o Tulūzos grafystė pasidavė Prancūzijos karūnai. Taip pat padarytas neigiamas poveikis Langedoko regioninės kultūros savitumui. Katarams pradžią davė antimaterialistinis reformistinis bogomilų judėjimas, atsiradęs Balkanuose. Šių judėjimų esmė – grįžti prie krikščioniškos žinios apie tobulumą, skurdą ir evangelizavimą, atmetant fiziškumą. Reformos buvo reakcija į katalikų dvasininkų gyvenimo būdą, kuris dažnai būdavo suprantamas kaip perdėtai prabangus. Jų teologija, daugeliu atžvilgių gnostinė, buvo iš esmės dualistinė. Kai kurios jų praktikos, ypač tikėjimas prigimtiniu fizinio pasaulio blogiu, prieštaravo Kristaus kūniškumo doktrinoms ir katalikų sakramentams. Tai sukėlė kaltinimus erezija ir katalikų vadovybės pyktį. Katarai praminti albigiečiais pagal Albi miestą, kurio apylinkėse XII ir XIII a. gyveno daug katarizmo išpažinėjų. Tarp 1022 ir 1163 m. katarus pasmerkė aštuoni vietiniai bažnyčių susirinkimai, iš kurių paskutinis, surengtas Tūro mieste, paskelbė, kad visi albigiečiai turi būti įkalinti ir konfiskuotas jų turtas. Trečiasis Laterano susirinkimas 1179 m. pasmerkimą dar kartą pakartojo. Inocento III mėginimai užgniaužti katarizmą nebuvo sėkmingi. Po legato Pjero de Kastelno nužudymo 1208 m., žmogžudyste apkaltinus Tulūzos grafą Raimundą VI, Inocentas III prieš katarus paskelbė kryžiaus žygį. Jis pasiūlė katarų eretikų žemes kiekvienam prancūzų didikui, ginklu prisidėsiančiam prie žygio. 1209–1215 m. kryžiuočių žygiai buvo sėkmingi – jie užėmė katarų žemes ir sistemingai sutriuškino judėjimą. Tačiau 1215–1225 m. katarai surengė sukilimus ir atgavo didelę dalį žemių. Atnaujinus kryžiaus žygį teritorijos dar kartą atkovotos, o 1244 m. katarizmas buvo išstumtas į pogrindį. Šis kryžiaus žygis turėjo įtakos Dominikonų ordino ir Viduramžių inkvizicijos įsteigimui ir institucionalizavimui. Dominikonai skelbė Bažnyčios žinią ir skleidė ją, skelbdami Bažnyčios mokymą miestuose ir kaimuose, kad sustabdytų tariamų erezijų plitimą, o inkvizicija tardė žmones, kurie buvo apkaltinti erezijų platinimu. Dėl šių pastangų visi katarų judėjimo pėdsakai buvo išnaikinti iki XIV a. vid. Kai kurie istorikai kryžiaus žygį prieš katarus laiko genocidu.