Nežodinis bendravimas
Nežodinis bendravimas – bendravimo veiksmas, siunčiant ir gaunant nežodines (daugiausia vaizdines) užuominas tarp žmonių. Tai kartais klaidingai vadinama kūno kalba, bet nežodinis bendravimas apima daug daugiau – balsą, lietimą, atstumą ir fizinę aplinką. Tai gali būti akių ryšys, žvilgsnis kalbant ir klausant, žvilgsnių dažnis, fiksavimo būdai, mirksnių dažnumas. Ši tema gali būti įvairiai suprasta, susieta su kultūra, jos apibrėžimai yra neriboti. Net kalboje yra nežodinių elementų, tokių kaip balso kokybė, greitis, tembras, kalbėjimo būdas, taip pat ritmas, intonacija ir kirtis. Be to, rašytiniai tekstai turi nežodinius elementus, tokius kaip rašysenos stilius, žodžių erdvinis ar fizinis puslapio išdėstymas. Tačiau daugiausia nežodinio bendravimo studijavimas nukreiptas į sąveiką tarp asmenų, kuri gali būti skirstoma į tris pagrindines sritis: aplinkos sąlygos bendraujant, bendraujančių asmenų fizinės charakteristikos ir tų asmenų elgesys sąveikos metu. Tik nedidelė dalis smegenų apdoroja žodinį bendravimą. Kūdikiai nežodinio bendravimo išmoksta iš visuomeninio-jausminio bendravimo, todėl veidas, o ne žodžiai jiems yra pagrindinis bendravimo įrankis. Kai vaikai pradeda bendrauti žodžiu, jie sąmoningai atkreipia dėmesį į veido išraiškas, balso tonus ir kitus nežodinio bendravimo elementus. Kultūra vaidina svarbų vaidmenį nežodiniame bendravime ir tai yra vienas aspektas, kuris padeda organizuoti mokymosi veiklą. Pvz., daugelyje indėnų bendruomenių nežodinis bendravimas yra ypač pabrėžiamas, nes jis yra vertinamas kaip vaikų mokymosi priemonė. Šia prasme mokymasis yra nepriklausomas nuo žodinio bendravimo, o nežodinis bendravimas turi didesnę reikšmę ne tik bendraujant, bet ir perteikiant kultūrines vertybes. Vaikai išmoksta dalyvauti šioje sistemoje nuo pat mažens.