Senovės graikų kalbos gramatika
Senovės graikų gramatika – morfologiškai sudėtinga ir išsaugojusi archajiškų protoindoeuropiečių prokalbės morfologijos bruožų kalba. Daiktavardžiai, būdvardžiai, įvardžiai, artikeliai, skaitvardžiai ir ypač veiksmažodžiai gausiai kaitomi. Senovės graikų kalba istoriškai anksti išsiskyrė į daugybę skirtingų tarmių. Skirtingi graikų autoriai rašė skirtingomis tarmėmis, kurių visų gramatinės formos šiek tiek skiriasi. Pavyzdžiui, Herodoto istorija ir Hipokrato medicinos darbai parašyti jonėnų tarme, Sapfo eilėraščiai ajolų tarme, Pindaro odės dorėnų tarme, o Homero eilėraščiai parašyti mišria tarme, daugiausia jonėnine su daugybe archajiškų ir poetiškų formų. Vėlesnė koinė graikų kalbos gramatika (graikų kalbos forma, tapusi lingua franca helenistiniame pasaulyje) taip pat šiek tiek skiriasi nuo klasikinės graikų kalbos. Pirmaisiais mūsų eros amžiais kilo reakcija prieš koinė graikų kalbą, graikai atsigręžė į V–IV a. pr. m. e. Atėnus, pradėjo kalbėti ir rašyti Atikos tarme. Šią įsigalėjusią tarmę perėmė Bizantija. Bizantijos laikais IV–XV a. Atikos tarmė buvo laikoma gryniausia graikų kalba. Šiai tradicijai nusistovėjus šiandien kalbant ir rašant apie senovės graikų kalbos gramatiką turima galvoje tik senovės Atikos tarmę (dar vadinama Klasikine graikų kalba), vartotą Tukidido ir Ksenofonto veikaluose, Aristofano komedijose, Platono filosofiniuose dialoguose bei Lisijo ir Demosteno kalbose.