Švedijos–Norvegijos unija
Švedijos−Norvegijos unija (šved. Svensk-norska unionen, Unionen mellan Sverige och Norge, norv. Unionen mellom Norge og Sverige) – valstybė, kuri gyvavo nuo 1814 m., iki 1905 m. Ji buvo sudaryta, kai Napoleono armija Europoje pralaimėjo ir 1814 m. pagal Kylio sutartį Norvegija pasidavė Švedijai, tačiau Švedijai teko susidurti su Norvegijos pasipriešinimo judėjimu. Danijos princas Kristijonas Frederikas buvo Norvegijos generalinis gubernatorius sudarant Kylio sutartį, kai Norvegija atiteko Švedijai. Ir jis, ir Norvegijos tauta priešinosi šiai sutarčiai. Asamblėja, sudaryta iš 21 iškiliausio Norvegijos vyro, paskelbė Kristijoną Frederiką tinkamiausiu kandidatu į šalies sostą, bet nesutiko su jo pageidavimu sukurti absoliučią monarchiją. Priešingai, buvo nuspręsta, kad žmonės rinks nacionalinės asamblėjos atstovus. 1814 m. sekmadienį per Velykas 112 atstovų buvo sušaukta į Eidsvollį, ir gegužės 17 dieną jie priėmė Norvegijos konstituciją. Kristijonas Frederikas buvo išrinktas laisvos ir nepriklausomos Norvegijos karaliumi. Tuo metu Švedijos sosto paveldėtojas Karlas Johanas pareikalavo, kad būtų vykdoma Kylio sutartis. Praūžė trumpas karas. Po jo Karlas Johanas pripažino Eidsvollio konstituciją ir 1814 m. lapkričio 14 d. Stortingas (Norvegijos parlamentas) išrinko senąjį Švedijos karalių Karlą XIII Norvegijos karaliumi. Vėliau į valdžią atėjo pats Karlas Johanas.