Vienaragis (mitologija)
Vienaragis – įvairių tautų mitologinė būtybė, vaizduojama panaši į baltą žirgą su kaktoje kyšančiu ilgu, smailiu ragu. Kartais perteikiama su barzda. Vaizduota senovės Mesopotamijos mene, sutinkamas senovės Indijos bei Kinijos mituose, aprašytas senovės graikų ir romėnų literatūroje, taip pat minimas judaizmo, ankstyvosios krikščionybės, islamo šaltiniuose. Vienaragis tapo vienu svarbiausių įsivaizduojamų būtybių viduramžių ir renesanso mene, kurį apibūdindavo kaip nuožmų miško gyvūną, simbolizuojantį taurumą. Šią būtybę galėjo sugauti tik skaisti, romi mergelė. Ankstyvosios krikščionybės eroje perteikiama kaip mistinė angelo Gabrieliaus vienaragio medžioklė, jo prisišliejimas prie Marijos vaizduojamas kaip Apreiškimo Švenčiausiajai Mergelei alegorija. Viduramžių rašytojai prilygino vienaragį Kristui. Vėliau iš to išsivystė riteriškos meilės vaizdinys. Įsimylėjelis vaizduojamas tarsi medžiojamas savo panelės meilės. Kaip ir vienaragis užkariauja jos širdį ir prijaukintas tampa vyru. Mitas išsirutuliojo ankstyvosios krikščionybės eroje, taip pat minimas islamo šaltiniuose. Būtybė pirmąkart minima Senajame Testamente. Vieni tai laiko klaidingo tauro žodžio vertimą iš hebrajų kalbos, kiti – baltojo orikso. Viduramžiais Europoje, islamo pasaulyje, Kinijoje tarp kilmingųjų buvo manoma, jog puodelis iš vienaragio kaulo apsaugodavo nuo užnuodytų gėrimų. Iš tikrųjų būdavo naudojami raganosio ragas arba dramblio, narvalo iltis. Jų tariami milteliai naudoti ne tik kaip priešnuodis, bet ir kaip afrodiziakas. Populiarioje kultūroje sutinkamas kaip animacinių filmų ir serialų personažas, pirmąkart – Čarlio Dodžsono 1865 m. Alisa stebuklų šalyje romane.