Simfonija Nr. 9 (Šubertas)
Simfonija Nr. 9 C-dur (D944) – austrų romantinės muzikos kompozitoriaus F. Šuberto (1797–1828) simfonija, parašyta 1825–1826 metais. „Simfonija Nr. 9“ yra paskutinis F. Šuberto stambus orkestrinis kūrinys. Ji praminta „Didžiąja C mažoro simfonija“. Tikriausiai dėl jos ilgumo (jos atlikimas trunka beveik valandą su visais kompozitoriaus pažymėtais pakartojimais) ir tam, kad atskirti nuo šeštosios simfonijos, irgi C-dur tonacijoje. Nebuvus aiškios F. Šuberto kūrinių chronologijos ši simfonija vadinta ir septintąja, ir aštuntąja, o taip pat ir dešimtąja. Pirmajame simfonijos rankraščio puslapyje pažymėta 1828 m. kovo mėn. data, tačiau partitūrų analizė rodo, kad simfonija pilnai parašyta porą metų anksčiau. F. Šubertas apie pradėtą simfoniją užsiminė 1825 m. vasarą ir, tikima, užbaigė ją 1826 m. žiemą. Neabejotinai kompozitorius buvo paveiktas L. van Bethoveno „Devintosios simfonijos“, kurios premjeroje tikriausiai dalyvavo. Bethoveniškas motyvų vystymas yra akivaizdus F. Šuberto simfonijoje ir šia prasme „Simfonija Nr. 9“ yra kur kas mažiau inovatyvi nei jo ankstesnė „Simfonija Nr. 8“ („Neužbaigtoji“). Kūrinį F. Šubertas dedikavo Vienos Muzikos mylėtojų draugijai. Draugija 1826 m. skyrė F. Šubertui 100 florinų paramos. Kompozitorius tikėjosi, kad simfonija bus atlikta draugijos orkestro, tačiau pradėjus repeticijas orkestras dėl muzikos sudėtingumo ir trukmės atsisakė ją atlikti. Vietoj jos atlikta F. Šuberto šeštoji simfonija ir dėl ankstyvos mirties kompozitorius taip ir nesulaukė devintosios premjeros. 1837 m. R. Šumanas, tuo metu labiau žinotas kaip muzikos kritikas, aplankė F. Šuberto brolį Ferdinandą Vienoje ieškodamas kompozitoriaus kūrinių. Susipažinęs su „Simfonija Nr. 9“ jis pasirūpino jos atlikimo organizavimu. Simfonijos premjera įvyko 1839 m. kovo 21 d. Leipcige grojant vietos Gėvendhauzo orkestrui, kuriam dirigavo F. Mendelsonas. Po to R. Šumanas publikavo entuziastingą ir kūrinio meistriškumą giriančią esė. Tačiau ne visi pritarė R. Šumanui. Varginanti simfonijos trukmė ir sudėtingumas nepatiko orkestrantams, o simfonijos dalių nesubalansuotumas dirigentams. Šiuo metu „Simfonija Nr. 9“ su aštuntąja simfonija vertinamos dviem geriausiais F. Šuberto simfoniniais kūriniais.