Lietuvos pelkės
Lietuvoje pelkių plotas nėra tiksliai nustatytas. Manoma, jos užima apie 3,6–4,0 % teritorijos. Lietuvoje vyrauja mažos pelkės. Yra apie 30 pelkių, didesnių kaip 1000 hektarų. Dažniausiai Lietuvos pelkių gylis būna 5–8 m. Labai retai pasitaiko gilesnių kaip 10 m pelkių. Šiuo metu Lietuvoje saugoma 48 tūkst. ha pelkių. Iki 1980 m. nusausinta ar kitaip paveikta apie 50 % Lietuvos pelkių. Nuo 1990 m. durpynus Lietuvoje sausinti draudžiama. Dabar Lietuvoje eksploatuojama apie 30 durpynų. Lietuvoje iškrintančių kritulių kiekis, palyginti nedidelis jų išgaravimas, dažnos vėsios vasaros sudaro palankias sąlygas drėgmės pertekliui kauptis. Daugiausia pelkių yra Baltijos ir Žemaitijos aukštumų daubotame reljefe. Pelkės susidaro ten, kur yra priemolingas vandeniui nepralaidus podirvinis ir negiliai slūgstantys gruntiniai vandenys. Dėl šios priežasties gali pelkėti ir smėlingų rajonų vandenskyrinės vietovės, pvz., Pietryčių lyguma. Intensyviau pelkėja rūgštūs, nedaug maisto medžiagų turintys dirvožemiai. Palankiausios sąlygos pelkėms susidaryti yra vakarinėje Lietuvos dalyje, kur vyrauja labai nukalkėjęs ir sujaurėjęs dirvožemis, nepalankiausios – Vidurio žemumoje, kur vyrauja mažai nukalkėjęs dirvožemis su karbonatiniu podirviu. Lietuvoje užpelkėja ežerai, šaltiniuotos pakrantės arba sausuma. Apie du trečdaliai Lietuvos pelkių yra ežerinės kilmės. Lietuvoje itin pelkėta Nemuno delta. Vienos iš didesnių šiame regione plytinčių pelkių – Aukštumalos, Šventelės pelkės. Didelių pelkių taip pat yra pajūrio žemumoje (Pajūrio pelkė), Žemaičių aukštumoje (Biržulio, Kražių, Reiskių tyro pelkės) ir jos rytinėje papėdėje (Didžiojo tyrulio, Mūšos tyrelio, Kamanų, Rėkyvos pelkė, Tytuvėnų tyrelio, Praviršulio tyrulio pelkės). Didelių pelkių juosta driekiasi tarp Baltijos aukštumų ir Vidurio Lietuvos žemumos: Žuvinto pelkė, Amalvo, Palios, Didžiojo Raisto, Alionių pelkė, Plačiavos, Notigalės pelkės. Dideliuose pelkių masyvuose aptinkama visų tipų pelkių, bet didelį plotą paprastai užima aukštapelkė. Mažos pelkaitės dažniausiai būna žemapelkės. Lietuvoje vyrauja žemapelkės (~70 % pelkių ploto), apie 22 % sudaro aukštapelkės. ~7 % sudaro tarpinio tipo pelkės. Pusė jų nusausinta ar kitaip paveikta. Durpių gavyba, pelkių sausinimas paverčiant jas kultūrinėmis pievomis, miškais ar dirbamais laukais ne tik sumažino pelkių plotus, bet ir sutrikdė išlikusių pelkių gyvavimą. Daugelis jų nusausėjo, todėl nebesikaupė durpės ir prasidėjo jų klodo mineralizacija. Dėl to aukštapelkės užauga sparčiai augančiomis pušaitėmis, žemapelkėse ir tarpinėse pelkėsi įsigali beržai ir krūmai. Pakitusias pelkes apleidžia joms būdingi paukščiai ir kiti gyvūnai.