Džaravai
Džaravai (Järawa, Jarwa – iš akabėjų k. „svetimi“, sav. Aong) – andamaniečių tauta, dabar gyvenanti Didžiojo Andamano salų spiečiuje, Vidurinio Andamano ir Pietų Anamano salų vakarinėje pakrantėje (Andamanų ir Nikobarų salos, Indija). Tikslus skaičius nežinomas (spėjama ~380–400 žmonių). Vartoja džaravų kalbą, priskiriamą atskirai ongų (pietų andamaniečių) kalbų šeimai. Kaip ir kiti andamaniečiai, Indijoje laikomi „adivasiais“. Iki XVIII–XIX a., kai britai, o vėliau ir indai ėmėsi kolonizuoti Andamanų, apie džaravus nieko nežinoma. Gali būti, kad džaravai ir nūnai išnykę džangiliai kadaise sudarė bendrą tautą, nes džaravai tarsi laiko džangilius savo protėviais. Iki XIX a. džaravai gyveno Pietų Andamane ir aplinkinėse salelėse, tačiau dėl ligų, alkoholizmo, narkotikų vartojimo sparčiai nykstant šiaurės andamaniečiams, džaravai palaipsniui persikėlė į šių žemes. Ilgą laiką džaravai laikėsi visiškoje atskirtyje nuo likusio pasaulio, atėjūnus pasitikdavo ginklais. XX a. VIII dešimtmetyje pro džaravų gyvenamas džiungles buvo nutiestas plentas. Palaipsniui džaravai ėmė rodytis šalia plento ir aplinkinėse gyvenvietėse (ypač nuo 1997 m.). Vietos valdžia formaliai siekė riboti džaravų ir aplinkinių ryšius visų pirma dėl pavojaus imuniteto neturinčių čiabuvių sveikatai, tačiau XXI a. pr. ryšiai dar labiau padažnėjo, kelionė po džaravų žemes tapo turistine atrakcija: džaravai (ypač vaikai, moterys) įgudo stovėti pakelėse ir prašyti saldumynų, maisto, įninka į alkoholį, tabaką, betelį, tampa žagintojų aukomis. Džaravai gyvena klajokliškai, medžioja laukines kiaules, driežus, gaudo žuvis, kitus jūrų gyvūnus. Naudoja lankus ir strėles, vėliau pradėjo medžioklei naudoti šunis. Rankioja vaisius, šakniagumbius, medų. Seniau naudojo tik akmeninius ir kaulinius įnagius, dabar įsigyja metalinių.