Romos karalystė
Romos karalystė (lot. REGNVM ROMANVM) yra Senovės Romos istorijos periodas nuo Romos miesto įkūrimo 753 m. pr. m. e. (ši data laikoma romėnų metų skaičiavimo pradžia) iki Romos respublikos paskelbimo 509 m. pr. m. e. Apie šį laikotarpį mažai žinoma, nes neišliko beveik jokių jo įrašų. Dauguma žinių apie Romos karalystę užrašytos Romos respublikos ir Romos imperijos laikais ir yra pagrįstos legendomis. Pasak legendos, Romos miestą prie Tiberio upės įkūrė broliai dvyniai – Romulas ir Remas. Juos ankstyvoje kūdikystėje išmaitino vilkė, vėliau tapusi Romos simboliu. Jie laikomi pirmaisiais Romos valdovais. Šiuo laikotarpiu valdo septyni karaliai. Karalius senato renkamas iki gyvos galvos. Karaliaus patarėjai - senatas ir vyresniųjų taryba. Tautos susirinkimas leido įstatymus, rinko valstybės pareigūnus, atliko teismo funkcijas. Gyventojai skirstomi į patricijus ir plebėjus. Patricijai - visateisiai Romos gyventojai, jie dalyvavo Romos valdyme, skirstė žemę. Vėliau jų privilegijos buvo apribotos. Plebėjai buvo laisvieji Romos gyventojai, atliko karo prievolę, tačiau negalėjo užimti valstybinių pareigų. Plebėjai kovojo dėl šių teisių. Tik III a. pr. m. e. Romos pilietybė buvo suteikta visiems laisviesiems Romos gyventojams. Karalių epocha baigėsi 510 m. pr. m. e. Tarkvinijaus Išdidžiojo, paskutinio iš septynių karalių, išvijimu.