Inksto transplantacija
Inksto transplantacija arba inksto persodinimas – optimalus pakaitinės inkstų terapijos metodas (kiti – hemodializė ir peritoninė dializė), kai vienas donoro inkstas persodinamas galutinės stadijos inkstų nepakankamumu sergančiam arba abiejų inkstų netekusiam recipientui. Galutinės stadijos inkstų nepakankamumu sergantiems ligoniams inksto transplantacija – jeigu tik ji galima – yra siekiamybė, nes lyginant su dialize, transplantacija daug geriau atkuria ligonio organizmo funkcijas, gyvenimo kokybę ir socialinės integracijos galimybes. Taip yra todėl, kad inkstų funkcijos neapsiriboja vien plačiai žinoma išskiriamąją (šlapimo gamybos) funkcija. Transplantacijai plačiai naudojami kadaveriniai inkstai – t. y. mirusių donorų, kuriems konstatuota smegenų mirtis, bet dėl jų trūkumo vis daugiau persodinama ir gyvų donorų padovanotų inkstų. Idealiu atveju gyvosios donorystės galimybe pasinaudojama dar prieš ligoniui pradedant dializę. Pastaraisiais metais labai išaugo sėkmingų inksto transplantacijų procentas. Išsivysčiusiose šalyse šios operacijos tapo įprastos, pvz., JAV per metus atliekama 25 000 inksto transplantacijų, Vokietijoje – daugiau kaip 2000. Vidutinis transplantuoto inksto funkcionavimo laikas yra apie devyneri metai, tačiau yra persodintų inkstų, kurie ir po 20 ar daugiau metų veikia pakankamai gerai. Transplantuotų pacientų išgyvenamumo trukmė yra gerokai ilgesnė negu dializuojamųjų. Kol veikia įsodintas inkstas, transplantuotieji pacientai turi reguliariai vartoti vaistus, slopinančius jų imuninę sistemą, kad organizmas neatmestų svetimo organo, turinčio kitokių genų. Inkstų transplantacija yra žymiai racionalesnis sprendimas ir ekonominiu požiūriu, nes sėkminga inkstų transplantacija, įsk. pirmųjų metų po jos priežiūrą ir visus reikalingus medikamentus, pvz., Austrijoje kainuoja maždaug tiek, kiek 2 metai hemodializės.