Saugumo dilema
Saugumo dilema – terminas, kuris tarptautiniuose santykiuose nurodo situaciją, kurioje siekdamos savo tikslų ir pasitelkdamos karinę galią ar aljansus, valstybės siekia didinti savo saugumą, tačiau taip sukelia kitų valstybių nesaugumo jausmą, kuris jas paskatina savo ruožtu ginkluotis ir taip kyla pavojus prasiveržti ginklavimosi varžyboms ar tarpvalstybiniam konfliktui, kurio nei viena pusė nesiekė. Pirmą kartą šis terminas buvo pavartotas vokiečių mokslininko John H. Herz 1951 metais knygoje „Politinis realizmas ir politinis idealizmas“ (angl. Political Realism and Political Idealism) bei britų istoriko H. Butterfield „Istorija ir žmonių santykiai“ (angl. History and Human Relations). Vienas seniausių tarptautinių santykių teorijų ir saugumo koncepcijų – realizmas, remiasi „visų karo prieš visus“ logika, valstybės laikomos svarbiausiais tarptautinių santykių ir saugumo politikos veikėjais, akcentuojama galia, kaip saugumą užtikrinanti, tačiau ir paradoksus tarptautinėje arenoje kelianti priemonė. Valstybės veikdamos anarchiškoje aplinkoje siekia savo saugumo, o jį užsitikrinusios – konkurencijos iki įmanomo didžiausio dominavimo, kuris užtikrintų jų išlikimą, todėl viena kitą suvokdamos su priešiškumu, jos prisideda prie tarptautinės sistemos konfliktiškumo. Valstybių elgesys, paremtas grasinimu naudoti jėgą ir kartu savo galios ribojimu, skatina formuotis realizmo teorijoje neretai akcentuojamą saugumo paradoksą: kai valstybės didindamos savo galią, užuot didinusios, proporcingai mažina saugumą. Saugumo dilemoje atsakymas, kas yra gynybinis, o kas agresyvus veiksmas, priklauso nuo interpretacijos, kadangi skirtingos vertybinės, kultūrinės sistemos, nacionaliniai interesai skatina performuoti ir grėsmės saugumui suvokimą. Saugumo dilemos koncepcija yra mėgstamas terminas mokslininkų, karą ir konfliktinę tarptautinę sistemą siejančių su prasta valstybių tarpusavio komunikacija. Tarptautinių santykių praktikoje galima atrasti saugumo dilemos pavyzdžių, kurių ryškiausias – Pirmasis pasaulinis karas. Teigiama, kad didžiosios Europos galybės jautėsi stumiamos pradėti karą dėl išaugusio nesaugumo jausmo, atsiradusio dėl kaimyninių valstybių karinių aljansų kūrimo. Vokietijos baimė kariauti dviem frontais paskatino sukurti ir Šlyfeno planą, kuris prisidėjo prie mobilizacijos valstybėse paspartinimo ir ginklavimosi varžybų atsiradimo, kai didinamas ginklų kiekis sumažino saugumą. Visgi šiandieninėje tarptautinėje politikoje komunikacijų kokybė skiriasi nuo praėjusio amžiaus, todėl ir saugumo dilemos koncepcija išsiplėtė. 2001 m. rugsėjo 11 d. atakos, anot K.L. Fishel, pakeitė ne tik globalią saugumo sistemą, bet ir patį (ne)saugumo jausmą. Du esminiai elementai papildė seną saugumo dilemos konceptą: pirma, hegemoniniai nevalstybiniai veikėjai (teroristai), galintys naudoti nekonvencinius ginklus prisidėjo prie nesaugumo išaugimo ir antra, iškilo politiniai veikėjai, siekiantys pasinaudoti visomis įmanomomis priemonėmis, ne tik karine jėga pasiekti savo tikslus (t. y. formuoti viešąją nuomonę, daryti įtaką sprendimų priėmimo procesams ir pan.), sukeliančius tą patį nesaugumo jausmą ir siekį didinti savo galią. Tokia šiandieninė saugumo dilema formuojasi santykiuose tarp Japonijos ir Kinijos, kai pastaroji savo galios augimą ir sparčią modernizaciją aiškina kaip gynybinius veiksmus, o Japonija suprasdama savo pažeidžiamumą tai interpretuoja kaip puolamuosius – potencialiai agresyvius, ir irgi savo ruožtu ginkluojasi.