Chaldėjai
Chaldėjai – semitų gentys, I tūkstantmečio pr. m. e. I pusėje gyvenusios Persijos įlankos šiaurės vakarinėse pakrantėse. Buvo sukūrę keletą kunigaikštysčių. Norėdami užimti Babiloniją, IX a. pr. m. e. drauge su sąjungininkais elamitais kariavo su Asirija. VIII a. II pusėje – VII a. pr. m. e. pradžioje chaldėjų kunigaikščiai keletą kartų užgrobė Babilonijos karalių sostą, tačiau asirai atimdavo iš jų valdžią. 626–538 m. pr. m. e. chaldėjų kilmės valdovai sukūrė Naujosios Babilonijos karalystę, todėl 11-oji Babilonijos karalių dinastija tradiciškai vadinama Chaldėjų dinastija. Vėliau dauguma chaldėjų asimiliavosi su babiloniečiais. Senovės chaldėjai iš pradžių kalbėjo vakarų semitų grupės kalba, artima senovės aramėjų kalbai. Chaldėjų imperiją užkariavus Achemenidams, žodis chaldėjas prarado priklausymo etninei grupei reikšmę ir pradėtas vartoti kalbant apie vieną socialinę klasę.