Kovos spragilas
Kovos spragilas (rus. молотило, боевой цеп; angl. flail) – kotinis smogiamasis ginklas, kurį sudaro ant gana ilgo ar ilgo koto trumpa grandine pritvirtinta rutulio ar trumpo strypo formos galva (smogiamasis elementas). Kovos spragilai atsirado iš žemdirbių spragilų. Lietuviškai spragilas dar vadinamas kultuvu, nors kultuvu vadina ir spragilo galvą ant ryšio. Žemės ūkio spragilo dalys lietuviškai vadinamos įvairiai: galva – kultuvas, buožė, buoželė, buožis, spragila, spragilgalvė; kotas – spragilakotis, keltuvė, spragelinė, spragelinis, spraginė. Spragila ir spragėlė skirtingose vietovėse reiškė arba galvą, arba spragilakotį. Iš esmės bet kuris spragilas gali būti panaudotas kaip ginklas, ypač prieš nešarvuotus priešininkus. Stiprus smūgis masyviu kultuvu būdavo pavojingas ir sunkiai šarvuotiems riteriams, todėl spragilai buvo gana efektyvus sukilusių valstiečių ginklas, kurio nereikėdavo specialiai daryti. Specializuoti kovos spragilai neretai turėdavo spygliuotas galvas, kurios javams kulti, aišku, netikdavo. Vieni pirmųjų, kurie masiškai ėmė naudoti kovos spragilus, buvo husitai. Vienrankiai ilgaryšiai spragilai buvo kompaktiški žygio padėtyje, bet ilgi kovinėje padėtyje. Bendras ilgis siekė iki 120 cm, nors dažnai koto ilgis buvo ~45 cm, o ryšio – ~35 cm, masė 0,5-0,7 kg (spragilų morgenšternų – iki 1,7 kg). Itin galingu smūgiu pasižymėjo dvirankiai spragilai (rus. молотило), kokius naudojo, pvz., taboritai. Dvirankių spragilų kotas galėjo būti iki 180 cm ilgio, o bendras ilgis kartais siekdavo 2,5 m. Jų masė būdavo apie 2 kg ar kiek daugiau. Europoje kovos spragilai neretai turėjo spygliuoto metalinio rutulio formos galvas, tuomet jie buvo vadinami morgenšternais (ryto žvaigždė). Kai kuriose šalyse naudodavo spragilus su dviem ar trimis galvomis, kiekviena ant savo ryšio.