Atlanto vergų prekyba
Atlanto vergų prekyba arba transatlantinė vergų prekyba – XVI–XIX a. vykdyta vergų prekyba, kurios metu vergų prekeiviai pavergtus Afrikos žmones gabendavo į svetimus kraštus, daugiausiai į Šiaurės bei Pietų Ameriką. Pagrindiniam prekybos keliui priklausė Amerika, Vakarų Europa ir Afrika. Didžioji dalis gabenamų žmonių buvo iš Vidurio ir Vakarų Afrikos: juos Britanijai, Portgualijai ir Prancūzijai pardavinėjo Vakarų Afrikos vergų prekeiviai. Dalis jų būdavo pagaunami grobiamuosiuose žygiuose pakrantėje, britai bei portugalai pavergtuosius įkalindavo Afrikos krantuose įrengtuose fortuose, o vėliau juos daugiausiai išgabendavo į Ameriką. Išskyrus portugalus, patys europiečiai grobiamuosiuose žygiuose dalyvaudavo retai, nes nebuvo prisitaikę prie gamtos sąlygų, o pastarųjų išgyvenimo tikimybė dėl maliarijos paplitimo Užsachario Afrikoje anuomet nesiekė nė vienerių metų. Kolonijinės Pietų Atlanto ir Karibų ekonomikos buvo ypač priklausomos nuo vergų darbo cukranendrių plantacijose bei panašiose darbo srityse. Tokios gamybos našumas buvo svarbu Vakarų Europai, kurios šalys XVI–XVI a. konkuravo tarpusavyje, siekdamos plėsti savo užjūrio valdas. XVI a. portugalai buvo pirmieji, kurie pradėjo pirkti vergus iš Vakarų Afrikos prekeivių ir juos gabenti per Atlanto vandenyną. 1526 m. jie sėkmingai nugabeno pirmuosius Afrikos vergus į Braziliją ir netrukus jų pavyzdžiu pradėjo sekti ir kiti europiečiai. Laivų savininkai į vergus žiūrėjo kaip į krovinius, kuriuos reikia nugabenti į Ameriką kiek įmanoma greičiau bei pigiau. Jie buvo parduodami ir įdarbinami kavos, tabako, kakavos, cukraus ir medvilnės plantacijose, aukso ir sidabro kasyklose, ryžių laukuose, statybų pramonėje, kiti dirbo ir kvalifikuotą darbą arba tarnaudavo namų ūkiuose. Pradžioje Anglijos kolonijos pirmuosius afrikiečius laikydavo įsipareigojusiais tarnais, kurių teisinis statusas buvo panašus į britų ar airių darbuotojus kontraktininkus. Tačiau XVII a. vergovė pamažu įgijo rasinį pagrindą: Afrikos vergai ir jų būsimi palikuonys pradėti laikyti savininko nuosavybe, o vergėms gimę vaikai likdavo vergais (lot. partus sequitur ventrem). Prekyboje afrikiečiai buvo prilyginami prekėms, jie būdavo pardavinėjami drauge su gaminiais ar paslaugomis. Pagrindinės Atlanto vergų prekybos šalys, pradedant labiausiai ir baigiant mažiausiai į prekybą įsitraukusia, buvo: Portugalija, Didžioji Britanija, Prancūzija, Nyderlandai, Ispanija, Jungtinės Valstijos ir Danija. Manoma, jog per 400 metų laikotarpį iš Afrikos Atlanto vandenynu išgabenta apie 12–12,8 mln. vergų. Tikima, kad belaisvių pirkimo mastai buvo kur kas didesni – maždaug 1,2–2,4 mln. afrikiečių mirdavo kelionės metu. Milijonai į Naująjį pasaulį sėkmingai atvykusiųjų neatlaikydavo prastų sąlygų ir stovyklose, kurios buvo skirtos pavergtuosius pripratinti prie naujų klimato sąlygų bei mitybos. Nors XIX a. pr. daugelis vyriausybių pradėjo leisti įstatymus, draudžiančius šią prekybą, anuomet vis dar buvo paplitusi kontrabanda žmonėmis. XXI a. pr. keletas vyriausybių viešai atsiprašė už dalyvavimą Atlanto vergų prekyboje.