Prantsusmaa kuningriik
Prantsusmaa kuningriik (Royaume de France) oli riik Lääne-Euroopas. See oli üks kõige võimsamaid riike Euroopas, suurriik ja varajane koloniaalriik. See põlvnes pärast Verduni lepingut (843) Karolingide impeeriumi lääneosast kui Lääne-Frangi riigist (Francia occidentalis). Karolingide dünastia haru jätkas valitsemist aastani 987, kui Hugues Capet valiti kuningaks ja ta asutas Kapetingide dünastia. Prantsusmaal jätkasid valitsemist Kapetingid ja nende kõrvalliinid – Valois'd ja Bourbonid – kuni monarhia kukutamiseni aastal 1792 Prantsuse revolutsiooni ajal. Keskaegne Prantsusmaa oli detsentraliseeritud feodaalriik. Bretagne'is ja Kataloonias (nüüd Hispaania osa) oli Prantsuse kuninga võim vaevu tuntav. Lotring ja Provence olid Saksa-Rooma riigi osariigid ja mitte veel Prantsusmaa osa. Algselt valiti Lääne-Frangi kuningaid ilmalike ja vaimulike suurnike poolt, kuid valitseva kuninga vanema poja regulaarne kroonimine isa eluajal kehtestas meessoost esmasündinu põhimõtte, mis seadustati Saali tavaõiguses. Hiliskeskajal nõudsid Inglismaa kuningad Prantsuse krooni, mille tulemuseks oli rida konflikte, tuntud kui Saja-aastane sõda (1337–1453). Seejärel püüdis Prantsusmaa laiendada oma mõju Itaaliasse, kuid alistati Hispaania poolt järgnenud Itaalia sõdades (1494–1559). Varauusaegne Prantsusmaa oli üha tsentraliseeritum, prantsuse keel hakkas amatlikust kasutusest tõrjuma teisi keeli ja monarh valitses peaaegu absoluutse võimuga. Usuliselt jagunes Prantsusmaa katoliikliku enamuse ja protestantliku vähemuse (hugenottide) vahel. Pärast mitmeid kodusõdu (Hugenotisõjad) (1562–1598) anti hugenottidele Nantes'i ediktiga mitmeid eriõigusi. Prantsusmaa nõutas ka suuri alasid Põhja-Ameerikas, mida koos tunti Uus-Prantsusmaana. Sõjad Suurbritanniaga viisid enamuse nende territooriumide kaotuseni aastal 1763.