Anton Suurkask
Anton Suurkask (7. august 1873 Uue-Kariste, Pärnumaa – 16. aprill 1965 Viljandi) oli eesti kirjamees, kunstnik, seltsi- ja sporditegelane. Anton Suurkask oli viljakas kirjamees. Ta kirjutas või tõlkis üle saja raamatu mitmesugustelt aladelt. Põhiosa ta loomingust moodustab perekondlike ja kiriklike tähtpäevade puhul loodud juhuluule. Loomingulisele produktiivsusele andis jõudu ta tegutsemine ka kirjastajana. Luuletajana sai ta tuntuks 1900. aastast ilmunud luulekogudega "Elumerel". Kõige suurema populaarse saavutas ta lasteraamatutega. Ta oli Eestis esimene, kes hakkas välja andma värvirikkaid vähese tekstiga pretensioonituid lasteraamatuid, mis hakkasid laialt levima. 1923. aasta laulupeol kanti ette tema sõnadega ja Aleksander Lätte muusikaga laul segakooridele "Tänu ja kiitus". Spordiga hakkas Suurkask tegelema 1897. aastal Viljandi Saksa Jalgrattasõitjate Seltsis, peale jalgrattasõidu harrastas ta suusatamist ja uisutamist. Ta oli Tartu spordiseltsi Taara ja Pärnu jalgrattaklubi Vambola asutajaliige. Aastatel 1913–1916 ja 1918. aastast alates juhtis ta Viljandi spordiseltsi Tulevik. Peale selle korraldas ta koos Anton Õunapuuga spordikursusi, pidas kohalikel spordipidudel kõnesid ja avaldas ajakirjanduses spordiartikleid. Väidetavalt olevat ta olnud väheseid vastaseid, keda Georg Lurich maadluses (1898. aastal Viljandis põllumeeste seltsimajas) seljatada ei suutnud, kuigi Suurkask märgib ise oma kirjandusmuuseumis hoitavais päevikuis, et põhjus oli pigem selles, et Lurich üritas tegelikult sellega julgustada rohkem vastaseid endale vastu astuma. Suurkask oli ka ksülograaf, tegeles puugravüüriga ja on illustreerinud kümneid raamatuid (viimased koos poegade abiga). Lisaks joonistas ta karikatuure, mida avaldati ajakirjas Lõbus Talupoeg. Talle kuulub Eesti rekord ühel aastal värsikogude avaldamises (üheksa kogu ühe (1933) aasta jooksul). Kriitikat Anton Suurkase loomingu kohta leidub juba ajakirjas Linda 1901. aastal, uuemal ajal on tema teoste kirjanduslik kvaliteet kahtluse alla seatud ja teda on nimetatud grafomaaniks. 1990. aasta lõpul asutas üliõpilasselts Veljesto Anton Suurkase nimelise kirjandusauhinna, millega tunnustati kirjanikke, kes on tõhusaimalt kaasa aidanud lugeja maitse mandumisele ja õõnestanud tema põikpäist usku sõna jõusse. Sellega kaasnes ka üks 1990. aastal Eesti Ekspressis avaldatud libauudis väidetavast Tšiili eestlasest luuletajast Anton Suurkasest (keda pole tegelikult kunagi olemas olnud).