Ühildumine
Ühildumine ehk kongruents on üks moodustajate grammatilise seose liike. See on olemuselt alistusseos, kus ühe moodustaja grammatiline vorm sõltub teise moodustaja grammatilisest vormist. Ühildumisega antakse morfoloogia kaudu edasi süntaktilisi suhteid. Sõna võib oma kontrollijaga ehk sõna või fraasiga, millele alistub, ühilduda korraga mitmel viisil (nt isikus ja arvus) ja/või ühilduda mitme kontrollijaga (nt öeldis ühildub nii aluse kui ka sihitisega). Peaaegu alati on kontrollija nimisõna, asesõna või nimisõnafraas. Nimisõnafraasi sees võivad peasõnaga ühilduda mitu sõna, tavaliselt on need omadussõnad, määratlejad ja/või possessiivpronoomenid e omastavad asesõnad. Ühildumine nende vahel võib toimuda soos, arvus ja käändes. Verb võib oma kontrollijaga ühilduda isikus, arvus ja/või soos. Milline lauseliige on kontrollija ning mida ja kuidas markeeritakse, võib sõltuda sellest, kas tegu on akusatiiv- või ergatiivkeelega. See, kui olulist rolli ühildumine kannab, on keeleti erinev. On keeli, kus ühildumine on peamine grammatiliste suhete väljendaja, kuid samas on keeli, kus ühildumist kas ei toimu või see on suhete väljendamisel perifeerne. Varieerub seegi, kuidas ühildumist morfoloogiliselt väljendatakse, nt kas kasutatakse prefikseid või sufikseid. Ka sõnaliigiti on ühildumine erinev. Verbid on kõige produktiivsemad ühildujad ja võivad ühilduda mitme lauseliikmega, omadussõnad ühilduvad tavaliselt ühe kontrollijaga, nimisõnad ei pea teise nimisõnafraasiga üldse ühilduma. Teadaolevalt on kõigis inimkeeltes asesõna ja selle lähtevormi vaheline ühildumine, kus anafoorilise elemendiga viidatakse lähtevormis sisalduvale inimesele, kohale vms. Nt inglise keeles: John gave Mary a dozen roses, but asked her to share them with his sister. ’John andis Maryle tosin roosi, aga palus tal neid tema õega jagada’, isikulise (naissoost) asesõnaga her viidatakse Maryle, mitmust näitava asesõnaga them roosidele ja teise isikulise (meessoost) asesõnaga his Johnile.