Candia kuningriik
Candia kuningriik (itaalia: Regno di Candia) või Candia hertsogkond (itaalia: Ducato di Candia) oli Kreeta ametlik nimi ajal, kui saar oli Veneetsia vabariigi ülemerekoloonia, Veneetsia esialgsest vallutusest aastatel 1205–1212 selle langemiseni Osmanite riigi kätte Kreeta sõja ajal. Saar oli sellel ajal ja kuni varauusajani tuntud üldiselt kui Candia selle pealinna Candia või Chandaxi (nüüd Irákleio) järgi. Tänapäeva Kreeka historiograafias on periood tuntud kui venetokraatia (kreeka: Βενετοκρατία, Venetokratia või Ενετοκρατία, Enetokratia). Kreeta saar oli Bütsantsi osa 1204. aastani, kui Neljas ristisõda keisririigi lammutas ja selle territooriumid ristisõdijate juhtide vahel jaotas (vaata Frankokraatia). Kreeta määrati algselt Boniface de Montferrat'le, kuid kuna ta ei suutnud kontrolli saare üle jõustada, müüs ta varsti oma õigused Veneetsiale. Veneetsia väed okupeerisid saare esmakordselt 1205. aastal, kuid selle kindlustamine kestis 1212. aastani, eriti Veneetsia rivaali Genova vastuseisu tõttu. Seejärel kujunes uus koloonia: saar jagati kuueks provintsiks (sestiere), mis nimetati Veneetsia enda linnaosade järgi, samas pealinn Candia allus otse Commune Veneciarumile. Tínose ja Kýthira saared, mis olid samuti Veneetsia kontrolli all, kuulusid kuningriigi alla. 14. sajandi alguses asendati see jaotus nelja provintsiga, mis kattuvad peaaegu nelja tänapäevase piirkonnaüksusega. Veneetsia valitsemise esimese kahe sajandi jooksul olid sagedased õigeusklike kreeklaste mässud katoliiklike veneetslaste vastu, mida sageli toetas Nikaia keisririik. 1207. aastast kuni viimase suurema ülestõusuni, Püha Tiituse ülestõusuni 1360. aastatel, mis ühendas kreeklased ja Veneetsia coloni metropoli rahaliste nõudmiste vastu, loetakse 14 mässu. Pärast seda ning hoolimata aeg-ajalt toimunud mässudest ja Türgi rüüsteretkedest saar suuresti õitses ning Veneetsia valitsemine avas akna käimasolevale Itaalia renessansile. Selle tulemusena leidis kõikjal Kreeka maailmas aset võrratu kunstiline ja kirjanduslik elavnemine: Kreeta maalikoolkond, mis tipnes El Greco töödega, ühendas itaalia ja bütsantsi vormid, ning tekkis laialt levinud kohalikku kõnepruuki kasutav kirjandus, mis tipnes 17. sajandi alguse romaanidega Erotókritos ja Erofili. Pärast Küprose vallutamist Osmanite poolt 1571. aastal oli Kreeta Veneetsia viimane suurem ülemerevaldus. Vabariigi suhteline sõjaline nõrkus koos saare jõukuse ja Vahemere idaosa veeteid kontrolliva strateegilise asukohaga äratas Osmanite riigi tähelepanu. Pikas ja laastavas Kreeta sõjas (1645–1669) võitlesid kaks riiki Kreeta omamise pärast: Osmanid vallutasid kiiresti suurema osa saarest, kuid ei suutnud vallutada Candiat, mis pidas vastu 1669. aastani Veneetsia laevastiku ülekaalu ja Osmanite tähelepanu kõrvalejuhtimise tõttu mujal. Ainult kolm saarekindlust, Soúda, Gramvoúsa ja Spinalógka, jäid Veneetsia kätte. Katsed Candiat Morea sõja ajal tagasi vallutada ebaõnnestusid, ja need viimased Veneetsia eelpostid vallutasid türklased lõpuks 1715. aastal, viimase Osmanite-Veneetsia sõja ajal.