Hesühhasm
Hesühhasm on õigeusus spirituaalsuse vorm, mille töötasid välja Bütsantsi õigeusu mungad lähtudes hilisantiigi munkluse käitumisreeglitest. Vanakreeka sõna ἡσυχασμός (hēsychasmós) on tuletatud sõnast ἡσυχία (hēsychía) 'rahu, vaikus', mis seostub hingerahuga ja mida taotletakse erilise palvepraktikaga. Hesühhasmi palve on eelkõige Jeesuspalve, mis põhineb Matteuse evangeeliumis Jeesuse poolt antud õpetusel: "Aga sina, kui sa palvetad, siis mine oma kambrisse ja lukusta uks, palveta oma Isa poole, kes on varjatud, ja su Isa, kes näeb varjatutki, tasub sulle!". Paremaks keskendumiseks kasutatakse hingamistehnikat. Püütakse jõuda täieliku hingerahuni, mis võimaldab kogeda erilist Jumala armu: tajuda nägemuses mitteloodud valgust Tabori mäel. Alates hiliskeskajast usutakse, et selles valguses on kohal ja nähtav Jumal ise. Keskaegse hesühhasmi keskus oli Áthos. Hiliskeskajal oli hesühhasm levinud ka Balkani poolsaare põhjaosas ja Venemaal. Osmanite riigi võimu all hesühhasmi praktika varasematel Bütsantsi aladel taandus. Varauusajal jätkasid seda Vene mungad. 18. sajandist alates hakkas hesühhasm taas laiemalt levima. 20. sajandi alguses liitus sellega onomatodoksia liikumine. Teoloogiliselt on hesühhasm tihedalt seotud apofaasiaga ja oma tuntuima esindaja Gregorios Palamase õpetusega, mille kohaselt Jumalal pole loomust ega olemust, ta on kõrgemal mistahes loomusest või olemusest. Palamase eluajal oli hesühhasm vaieldav. Õigeusu kirikutes on see püsima jäänud, väljaspool õigeusku on see valdavalt tagasi lükatud või vähe levinud. Kriitikud on algusest peale rünnanud väidet, et tajutakse midagi mitteloodut ning seega jumalikku: Jumala absoluutse transtsendentsuse tõttu olevat see võimatu. Vaidlused jätkuvad. Et hesühhasm tõotab vahetut isiklikku kokkupuudet Jumalaga, nähakse selles diskursiivse tõeotsingu vastandit. Hesühhastid ei poolda filosoofilist meetodit teoloogias. Hesühhasmi ja palamismi mõju on õigeusu maailmas diskrediteerinud filosoofia ja teoloogia sünteesi skolastika vaimus.