Isetuse õpetus
Isetuse õpetus (paali keeles Anattalakkhaṇa Sutta) ehk "viie kuhjatise õpetus" (Pañcavaggiya Sutta) on Buddha õpetus, milles räägitakse isetusest seoses viie isiksuse moodustaja ehk skandhaga. "Isetuse õpetus" on Buddha teine õpetus pärast virgumist ja "Seadmuseratta käimapanemist" ning sellele järgneb kolmandana "Tulejutlus". "Isetuse õpetus" ehk "iseendast loobumise õpetus" on seadmuseratta käimapanemisel käsitletud esimese õilsa tõe laiendus ja põhjalikum selgitus. Esimene tõde kannatusest (paali keeles dukkha ariya sacca) loetleb mitmesuguseid kannatusi: sündimine, vananemine, haigus, suremine, mure, kurbus, masendus, ärevus, kokkupuude ebameeldivaga, eemalolek meeldivast jne. Loetelu lõpeb lühikokkuvõttega: "'Viis klammerdumise kogumikku (upādānakkhandha) valmistavad kannatusi". Nõnda viidatakse isiksust moodustavale "kütusele" (upādāna) ehk kippumisele, mis määrib keha, tundeid ja meelt. "Isetuse õpetuses" näidatakse, et püsivat ja kindlat "ennast" ehk "mina" pole üldse olemas, eitades nõnda ka püsiva ja igavesti taaskehastuva hinge, aatmani või muu taolise olemasolu. Endast kinni hoidmisest, endasse klammerdumisest ja enesetähtsustamisest sünnib rahulolematus ja kannatus.