Prantsuse Võõrleegion
Prantsuse Võõrleegion on 1831. aastal asutatud Prantsusmaa relvajõudude maavägedesse kuuluv üksus, kuhu võetakse Prantsusmaa teenistusse vabatahtlikke sõltumata nende kodakondsusest. Ehkki leegionäride tööd tasustatakse, ei saa seda vaadelda palgasõdurite kogumina, pigem on tegemist professionaalse üksusega. Koosneb üheksast rügemendist ja ühest eraldi allüksusest, mis kuuluvad erinevatesse Prantsuse maavägede üksuste koosseisudesse (leegion on seega pigem mõtteline kui operatiivtegelik üksus) peakorter asub Prantsusmaal Aubagne'is. Moto "Legio patria nostra" (ladina "Leegion on meie isamaa"), mitteametlik "Marche ou crève" (prantsuse "Marsi või sure"). Ametlik marss on "Le Boudin" ('Verivorst'). Alates 1. juulist 2009 juhtis seda brigaadikindral Alain Bouquin. Võõrleegion asutati eeskätt Prantsuse koloniaalvalduste kaitseks, andmaks võimalusi värvata armeesse ka mitteprantslasi. Kaudne eesmärk oli eemaldada ühiskonnast potentsiaalsed mässajad ja tülitekitajad. Algne asukoht oli Alžeeria. 1835–1838 osales leegion Hispaania kodusõjas, mille käigus leegionäride arv vähenes 500-le. 1863 osales leegion Prantsuse interventsioonis Mehhikos. Kapten Danjou juhitud kompanii osales ja langes peaaegu viimse meheni Camaróni lahingus, millel on siiani tähtis osa leegioni kultuuris ja traditsioonides. 1870–1871 Prantsuse-Preisi sõjas rakendati leegioni esmakordselt Prantsusmaa pinnal, kus nad püüdsid murda Pariisi piiramisrõngast. 19. sajandil oli leegionil oluline osa Prantsuse koloniaalimpeeriumi laiendamisel ja kindlustamisel Põhja-Aafrikas, Madagaskaril ja Indohiinas. Esimeses maailmasõjas võitles võõrleegion läänerindel, Dardanellides ja Makedoonias, kandes raskeid kaotusi. Leegionis teenivad teljeriikide kodanikud paigutati sõja ajaks Põhja-Aafrika garnisonidesse. 1932. aastal koosnes võõrleegion 30 000 mehest kuues rügemendis, millest üks paiknes Alžeerias ja Süürias, kolm Marokos, üks Indohiinas ning üks Tuneesias ja Marokos. Teises maailmasõjas osales leegion eeskätt Lähis-Ida ja Põhja-Aafrika sõjategevuses. Osa leegionist oli lojaalne Vichy valitsusele, osa toetas vabastusliikumist. 1941. aastal Damasis sattusid kaks leeri ka lahingus omavahel vastamisi. Võõrleegioni üksused osalesid esimeses Indohiina sõjas, kus kandsid suuri kaotusi. 1954–1962 võitles leegion Alžeeria vabastusliikumise vastu; 1961 tõstis üks rügement mässu de Gaulle'i valitsuse rahualgatuste vastu ja saadeti laiali. Leegion osales operatsioonides Suessi kriisi ajal (1956), erinevates Tšaadi-Liibüa konfliktides (1969–1987), Kongos (1978), Lahesõjas (1990) Rwandas (1990–1994) ja Elevandiluurannikul (alates 2002). Võõrleegionil on tugev organisatsioonikultuur ja range aukoodeks, iseloomulik traditsiooniline vorm valge mütsiga ja aeglane marsisamm. Surmapõlgajate maine kaasneb asjaoluga, et võõrleegioni rakendatakse tihti kõige ohtlikumatel operatsioonidel. On tavaks, et leegioni astudes võetakse endale uus väljamõeldud identiteet, sealhulgas nimi ja kodakondsus. See võimaldab leegioni astuda ka prantslastel, keda on leegionis umbes pool. Umbes 90% ohvitsere on prantslased, 10% on edutatud leegioni enda erinevat päritolu sõdurite seast. Rahvuslik koostis sõltub rahvusvahelisest olukorrast, kuna leegioni tullakse tihti "uut elu alustama" nendest riikidest, kus on käimas etnilised või sotsiaalsed konfliktid või valitseb vaesus. Vähene taustakontroll on võimaldanud leegioni astuda muuhulgas kuritegeliku minevikuga meestel. Kolmeaastane laitmatu teenistus leegionis võimaldab muuhulgas taotleda Prantsuse kodakondsust. Vastuvõtutingimused on aga ranged, soovija peab olema väga hea tervisega, läbima mitmeid vaimse ja füüsilise võimekuse teste ning ristküsitlusi. Lisaks tuleb läbida väljaõpe, kus rakendatakse äärmuslikku füüsilist ja psüühilist survet, ning mis lõpeb 170-kilomeetrise täisvarustuses jalgsirännakuga mägedes. Võõrleegion on ka Hispaania ja Hollandi armees. Prantsuse võõrleegion (pr. k Légion étrangère) on 1831. aastal asutatud ainulaadne eliitüksus Prantsuse armees Leegioni kasutati algselt selleks, et kaitsta ja suurendada Prantsuse koloniaalvaldusi 19. sajandil. Kuid see armee on võidelnud ka kõigis Prantsusmaaga seotud lahingutes. Prantsuse võõrleegion on jäänud tähtsaks osas Prantsuse Armees. See on üle elanud 3 vabariiki, 1 impeeriumi, 2 maailmasõda, suurte kutsealuste armeede tõusud ja langused, Prantsuse koloniaalimpeeriumi languse ja kõige lõpuks kaotanud veel leegioni sünnipaiga, Alžeeria. Prantsuse võõrleegioni tuntakse kui eliitüksust, mis keskendub oma väljaõppel peamiselt traditsioonilistele sõjaoskustele kuid ka oma tugevale ühtsusele korpuste vahel. Kuna selle liikmed pärinevad erinevatest maadest ja erinevatest kultuuridest, siis on see leegionis laialt levinud, tugevdada neid, et nad muutuksid ühteks sõjaüksuseks. Sellest tulenevalt kirjeldatakse selle väljaõpet mitte ainult füüsiliselt raskeks, vaid ka väga stressirikkaks inimese psüühikale.