Viisaastakuplaan
Viisaastakuplaan (vene keeles: пятилетний план) on peamiselt NSV Liidus ja teistes, reeglina käsumajaduse ehk nn sotsialistliku arengutee valinud riikides kehtinud või jätkuvalt kehtiv majanduse planeerimise riiklik süsteem. Ajavahemikku, mille jooksul viisaastakuplaani täide viiakse, nimetatakse viisaastakuks. Tänapäeval kasutab viisaastakuplaane mitu riiki, kuid esimestena alustasid plaanimajanduslikke mitmeaastakuid NSV Liit, India, Hiina Rahvavabariik ja Vietnam. Nõukogude Liit juhatas mitmeaastakute sarja sisse aastal 1928. Viisaasta- vms mitmeaasta-plaanid töötas NSV Liidus välja Riiklik Plaanikomitee produktiivsete jõudude teooria järgi. India alustas viisastakuplaanide elluviimist aprillis 1951. Hiina Rahvavabariik alustas 1953, kuid seal tekkis 1962-1966 paus ja viimatine, 13. viisaastak algas 2016. aastal. Põhja-Vietnam algatas viisaastakud aastal 1958. Tänapäevani praktiseerivad riiklikku majanduse planeerimist viisaastakute kaupa veel Bhutani Kuningriik (aastast 1961), Malaisia Föderatsioon (1966) ja Valgevenemaa (1996). Esimest korda tutvustas NSV Liidus viisaastakuplaani ideed Stalin 1928. aastal selleks, et NSV Liit jõuaks järele arenenud riikide tööstusele. See tähendas pööret 1921. aastal alustatud NEP-ilt (uus majanduspoliitika), mis oli Stalini jaoks liiga kapitalistlik. Peamine tähelepanu seati mitmeaastaku plaanides rasketööstusele ja eriti sõjatööstusele. 1929. aastal lülitati plaani ka kollektiviseerimine. Esimene viisaastakuplaan täideti NSV Liidus ühe aasta võrra kiiremini, kui oli ette nähtud. Hiljem rakendati viisaastakuplaane peale tööstuse ja põllumajanduse muudeski valdkondades, ka hariduses ja kultuuris. Üleliidulised viisaastakuplaanid kinnitati NLKP kongressidel. Oma viisaastakuplaan ja püstitatud eesmärgid pidid olema ka igal kollektiivil. Viimane, kolmeteistkümnes viisaastak jäi pooleli NSV Liidu lagunemise tõttu.