Vähktõvekorpus
"Vähktõvekorpus" (vene keeles "Раковый корпус") on Aleksandr Solženitsõni 1968. aastal ilmunud kaheosaline romaan, mis kirjutati aastatel 1963–1966. Raamat on tõlgitud mitmesse keelde. Romaani ilmumislugu ja autoriõigustega seotu pole selge. Nõukogude Liidus keelati romaani kirjastamine 1967. aastal. Sama aasta septembris olevat ajakiri Novõi Mir olnud valmis raamatu trükkimist alustama, kuid riiklikelt instantsidelt ei saadud vajalikku luba. Romaani avaldas 1968. aasta kevadel The Times Literary Supplement ning pisut hiljem Frankfurdi ajakiri Grani. Nõukogude Liidus levis teos samizdat'i väljaandena; ametlikult ilmus see esimest korda ajakirjas Novõi Mir 1990. aastal (nr 6–8). Arvatakse, et romaan põhineb tõsielusündmustel, mis leidsid aset Usbeki NSV pealinna Taškendi haigla onkoloogiaosakonnas 1954. aastal. Teiste allikate kohaselt viibis autor vähiravil Kasahhi NSV-s sundpagenduses olles. Autori eluloo põhjal võib oletada, et romaani on kirjutatud mõlema vähijuhtumi peegeldusi. Solženitsõnil diagnoositi 1951. aastal primaarkasvaja, mis opereeriti vangilaagri haiglakorpuses ("Vähikorpuses", lk 61). 1953. aasta detsembris eemaldati tal Taškendi haiglas kõhuõõnest rusikasuurune kasvaja ning vimast korda käis ta seal kiiritusravil 1955. aastal. Ellujäämisvõimalused olid alla 30%. Musta pässiku lugu võib sisaldada tegelikkuse kirjeldust. Solženitsõniga kirjavahetuses olnud Lev Zinovjevitš Kopelevi sõnul rusus kirjanikku lisaks murele oma tervise pärast ka üksindus – abikaasa oli lasknud ennast temast lahutada ja jätnud vastamata ka tema palvele vähi vastu musta pässikut saata. Romaani autor on kirjutanud esteetilise, terava ja südamliku teose, mille žanriks märgitakse vahel meditsiiniromaan. Mitme allika kohaselt lugesid raamatut ka onkoloogid ja leidsid selles kirjeldatud vähiraviga seonduva ajakohase olevat. Aleksander Solženitsõni arusaamise kohaselt on "Vähktõvekorpus" kirjutatud Nõukogude Liidu Kesk-Aasias paiknenud kliiniku kolmeteistkümnenda korpuse vähipatsientide argielust ja neid kontrollinud onkoloogide tööst 1955. aastal, nii nagu tema ja ka paljud teised seda tolleaegses NSV Liidus kogesid. Sellele vaatamata on teoses esitatud vähktõbe vahel käsitletud kui stalinismi metafoori.