Kanti antinoomiad
Immanuel Kanti antinoomiad, raamatust "Puhta mõistuse kriitika", on vastuolud mis tema arvates järgnesid tingimata meie katsetest ette kujutada transtsendentset reaalsust. Kant arvas, et mõned tema antinoomiatest (Jumal ja vabadus) võivad olla lahendatud kui praktilise põhjuse postulaadid. Ta kasutas neid, et kirjeldada samaväärselt ratsionaalseid kuid vastuolulisi tulemusi, kui kohaldada puhaste mõtete universum kategooriatele või kriteeriumitele, ehk rakendada mõistliku taju või kogemuse universumile õigustatud põhjust. Empiiriline põhjus ei saa kehtestada ratsionaalseid tõdesid, sest see ületab võimaliku kogemuse ja seda kohaldatakse selle valdkonna suhtes, mis seda ületab. Neid antinoomiaid on neli: kaks "matemaatilist" ja kaks "dünaamilist". Nad on seotud (1) universumi piiramisega aja ja ruumi suhtes, (2) teooriaga, et kogu koosneb jagamatutest aatomitest (kuigi seda tegelikult ei eksisteeri), (3) probleemiga vaba tahte suhtest universumi põhjuslik põhjuslikkusega ja (4) vajaliku olemise olemasoluga. Esimesed kaks antinoomiat on "matemaatilised", arvatavasti seetõttu, et igal juhul oleme seotud suhetega väidetavalt tajutavate objektide (näiteks Maa ja sellega seotud objektid) ja aja ning ruumi vahel. Teised kaks antinoomiat on "dünaamilised", arvatavasti seetõttu, et väitekirja pooldajad ei kehtesta ennast ainult ruumilis-ajaliste objektide suhtes.