Araabia-Iisraeli konflikt
See artikkel räägib laiemast konfliktist Iisraeli ja araabia maailma vahel. Konkreetselt Iisraeli ja Palestiina vahelise konflikti kohta vaata artiklit Iisraeli–Palestiina konflikt. Araabia-Iisraeli konflikt on jätkuv kogukondadevaheline nähtus, mis hõlmab poliitilisi pingeid, sõjalisi konflikte ja muid vaidlusi araabia riikide ja Iisraeli vahel. See eskaleerus 20. sajandil, kuid oli 21. sajandi alguseks enamasti hääbunud. Araabia-Iisraeli konflikti juuri on omistatud Araabia Liiga liikmesriikide toetusele palestiinlastele (kes on liiga kaasliige) käimasolevas Iisraeli-Palestiina konfliktis; see omakorda on tingitud sionismi ja araabia natsionalismi samaaegsest tõusust 19. sajandi lõpus, kuigi need kaks rahvuslikku liikumist põrkasid kokku alles 1920. aastatel. Osa Palestiina-Iisraeli konfliktist tulenes nende liikumiste vastuolulistest nõuetest maale, mis moodustas Briti Mandatoorse Palestiina, mida juudid pidasid oma esivanemate kodumaaks, samal ajal kui panaraablaste liikumine pidas seda maad ajalooliselt ja praegu araabia palestiinlastele kuuluvat, ning panislamismi kontekstis moslemimaaks. Briti mandaadi territooriumil puhkenud sektantlik konflikt Palestiina juutide ja araablaste vahel kasvas 1947. aastal täieulatuslikuks Palestiina kodusõjaks. Asudes Palestiina araablaste poolele, eriti pärast Iisraeli iseseisvusdeklaratsiooni, tungisid naaberriigid araabia riigid tol hetkel endise mandaadi territooriumile mais 1948, alustades esimest Araabia-Iisraeli sõda. Laiaulatuslik vaenutegevus lõppes enamasti relvarahulepingutega pärast 1973. aasta Yom Kippuri sõda. Iisraeli ja Egiptuse vahel sõlmiti 1979. aastal rahulepingud, mille tulemusel tõmbus Iisrael välja Siinai poolsaarelt ning kaotas sõjalise juhtimissüsteemi Läänekaldal ja Gaza sektoris Iisraeli tsiviilvalitsuse kasuks ning sellest tulenevalt Golani kõrgendike ja Ida-Jeruusalemma ühepoolse annekteerimise. Konflikti olemus on aastate jooksul nihkunud laiaulatuslikust piirkondlikust Araabia-Iisraeli konfliktist kohalikuma Iisraeli-Palestiina konflikti poole, mis saavutas haripunkti 1982. aasta Liibanoni sõja ajal, kui Iisrael sekkus Liibanoni kodusõtta, et tõrjuda Palestiina Vabastamise Organisatsioon Liibanonist. 1983. aastaks jõudis Iisrael normaliseerumiseni kristlaste domineeritud Liibanoni valitsusega, kuid leping tühistati järgmisel aastal, kui moslemite ja druusi relvarühmitused võtsid Beiruti üle. Aastatel 1987–1993 toimunud Palestiina esimese intifada langusega viisid vahepealsed Oslo kokkulepped Iisraeli-Palestiina rahuprotsessi raames 1994. aastal Palestiina riikliku omavalitsuse loomiseni. Samal aastal sõlmisid Iisrael ja Jordaania rahukokkuleppe. 2002. aastal pakkus Araabia Liiga Araabia rahualgatuse raames Palestiina-Iisraeli konflikti lahendamise raames Iisraeli tunnustamist araabia riikide poolt. Sellest ajast alates taaskinnitatud algatus nõuab Araabia Liiga ja Iisraeli suhete normaliseerimist vastutasuks Iisraeli täielikule lahkumisele okupeeritud aladelt (sealhulgas Ida-Jeruusalemmast) ja Palestiina põgenikeprobleemi "õiglasele lahendamisele" (ÜRO resolutsioon 194). 1990. aastatel ja 2000. aastate alguses kehtis suures osas relvarahu Iisraeli ja Baathistliku Süüria ning Liibanoniga. Hoolimata Egiptuse ja Jordaaniaga sõlmitud rahulepingutest, vaherahu kokkuleppest Palestiina omavalitsusega ja üldiselt kehtinud relvarahust olid Araabia Liigal ja Iisraelil kuni 2010. aastate keskpaigani paljudes küsimustes üksteisega erimeelsused. Konflikti araablastest sõdivatest riikidest on Iraak ja Süüria ainsad riigid, kes pole Iisraeliga ametlikku rahulepingut sõlminud, kuid mõlemad pöörduvad Iraani toetamise poole. Arengud Süüria kodusõja käigus muutsid olukorra Iisraeli põhjapiiri lähedal, pannes Süüria Araabia Vabariigi, Hizbollah ja Süüria opositsiooni omavahel vastuollu ning raskendades nende suhteid Iisraeliga areneva sõja pärast Iraaniga. Konflikt Iisraeli ja Hamasi valitsetava Gaza vahel on samuti tingitud Iraani ja Iisraeli varikonfliktist piirkonnas. 2017. aastaks moodustasid Iisrael ja mitmed araabia sunniitlikud riigid eesotsas Saudi Araabiaga poolametliku koalitsiooni, et astuda vastu Iraanile. Seda sammu ja Iisraeli normaliseerumist Pärsia lahe riikidega iseloomustasid mõned kui Araabia-Iisraeli konflikti hääbumist.