Lähimõju ja kaugmõju
Lähimõju ja kaugmõju tähistavad klassikalise füüsika ajaloos kahte konkureerivat kontseptsiooni jõudude levimise kohta. Kaugmõju puhul eeldatakse, et füüsikaline nähtus avaldab mõju suvalise vahemaa ulatuses ilma vahendava keskkonnata ja Newtoni gravitatsiooniteoorias ka hetkeliselt, ilma ajalise nihketa. Klassikalised füüsikateooriad – Newtoni gravitatsiooniseadus, elektrostaatika ja magnetostaatika – põhinevad kaugmõjudel. See väljendub Newtoni kolmandas, mõju ja vastumõju seaduses: kaks keha mõjutavad teineteist igal hetkel võrdsete ja vastassuunaliste jõududega, olenemata sellest, kui kaugel nad üksteisest on ja kuidas nad liiguvad. Füüsikaliselt ei ole seejuures võimalik täpsemalt selgitada, kuidas sellised jõud edasi kanduvad, ja nende päritolu oli Aristotelesest saadik arvatud keha "okultsete" (varjatud) omaduste hulka. Galileo Galilei (1564–1642) seadis keskaegsetele arusaamadele varjatud omadustest vastu lähimõju kontseptsiooni. René Descartes põhjendas seda filosoofiliselt nii, et keha on juba täielikult määratletud selle ruumilise ulatusega ja mõju teisele kehale saab seetõttu toimuda ainult kokkupuute teel. Sellegipoolest tugevnes klassikalise mehaanika edu tõttu 18. sajandil kaugmõju idee. Kuid 1838. aastal avastas Michael Faraday, et elektrostaatiline jõud kahe keha vahel sõltub nendevahelise aine tüübist. Selle avastuse edasiarendus James Clerk Maxwelli poolt andis lähimõjule uue seletuse: elektrilaeng muudab esmalt ümbritsevat eetrit ja niipea, kui see muutus jõuab teise laengu asukohta, kogeb see teine laeng elektrostaatilist jõudu. Sellega on seletatav ka nähtuse lõplik, piiratud levimiskiirus. Et seletada jõu ülekandmist ruumis, tõi Faraday sisse välja mõiste ja see kehtib ka tänapäeva füüsikas.