Kasutamine ja mainimine
Loogikas tehakse vahet väljendi kasutamise ja väljendi mainimise vahel. Seda vahet tehakse ka käesolevas artiklis. Eelmises lauses on väljendit "käesolevas artiklis" kasutatud teatud kindlale asjale (artiklile, mida lugeja parajasti loeb) osutamiseks. Eelmises lauses ei kasutatud jutumärkides olevat väljendit käesolevale artiklile osutamiseks, vaid jutt oli sellest väljendist endast. Tolles lauses öeldi, et väljendit kasutatakse teatud kindlale asjale osutamiseks. Oleks võinud ka öelda, et väljend "käesolev artikkel" koosneb kahest sõnast või 16 tähest. Niisugustes väidetes me ei kasuta, vaid mainime seda väljendit. Kui me seda väljendit kasutame, siis ta juhib meie tähelepanu artiklile. Kui me seda väljendit mainime, siis jutumärgid juhivad tähelepanu väljendile endale. Jutumärgid teevad väljendist selle väljendi nime. Jutumärkide asemel kasutatakse mõnikord ka ülakomasid. Mõnikord kasutatakse mõlemaid jutumärkide funktsioonis, kui jutumärgid tuleb jutumärkidesse võtta. Ülakomasid kasutatakse siiski sageli ka tähenduse väljendamiseks. Kui vääritimõistmist ei ole karta, jäetakse mõnikord jutumärgid ära. Sel juhul kasutatakse väljendit autonüümselt – iseenese nimena. Kasutamise ja mainimise eristus esineb esimest korda Willard Van Orman Quine'i raamatus "Mathematical Logic" (1940, teine trükk 1951). Quine toob kolm näidet: Boston on rahvarikas. Boston on kahesilbiline. "Boston" on kahesilbiline. Esimesed kaks väidet on Quine'i järgi ühitamatud ning väide 1 on tõene ja väide 2 on väär, sest Boston on linn, mitte sõna, ja ainult sõna saab olla kahesilbiline. Kui me tahame öelda, et linna nimi on kahesilbiline, siis me peame linna nime asemel kasutama linna nime nime. Seda tehakse väites 3, milles linna nimi on jutumärkides ja mis on tõene. Väites 1 kasutatakse linna nime ja mainitakse linna. Väites 3 kasutatakse linna nime nime, mis on tsitaat, ning mainitakse linna nime. Väites 2 aetakse kasutamine ja mainimine segi. Quine eeldab, et sõna ei saa olla iseenda nimi, st autonüümne kasutus on võimatu. Alonzo Church ja Christensen (1967:359) leiavad, et autonüümne kasutus oleks teoreetiliselt võimalik ning raskus on puhtpraktiline, kuid mitte suurem kui homonüümidest tulenev mitmetimõistmise võimalus, mida leevendab kontekstide erinevus. Benson Mates ütleb: "Kasutamise ja mainimise eristus on tänapäeva loogikakäsitluste mõistmiseks absoluutselt hädavajalik."