Tööstusettevõtete asukoha teooria
Tööstusettevõtete asukoha teooria esitas saksa majandusteadlane, sotsioloog ja kultuuriteoreetik Alfred Weber (1868–1958) Über den Standort der Industrie avaldamisega 1909. aastal. Tema mudel võttis arvesse paljusid optimaalse asukoha leidmise ruumitegureid ja vabrikute rajamise minimaalset kulu. Weber rakendas mudelit ka teenindusorganisatsioonidel, nagu investeerimisfirmad, ja veel laiemalt teatud poliitilistel ja kultuurilistel süsteemidel. Tööstusettevõttele asukoha valimise probleem oli eriti asjakohane 19. sajandi lõpus, kui tööstusrevolutsioon oli kindlal alusel ja raudteetranspordi, energeetika, telekommunikatsiooni ja linnade kasv pakkus rohkem võimalusi firmade levikuks ja komponente tootmisprotsessi jaoks. Weber pakkus enda 20. sajandi alguses ilmunud raamatus välja mudeli, kui hüpoteeside süsteemse testimise. Ta alustas mõnest tööstusettevõtte ideaaltüübi eeldusest kui analüüsiüksusest. Esimesed viis peatükki testivad mudelit, võttes aluseks eelduse, et tootmine ja levitamine on lahutamatud ja teistest tööstusettevõtetest sõltumatud. Seejärel hülgab ta selle hüpoteesi, pöörates suuremat tähelepanu reaalsematele tingimustele, milles asukoha tegurid võivad tööstusettevõtte erinevad aspektid kokku liita või laiali rebida, näiteks toormaterjalide suhe tööjõuallikatega. Muutused asukohategurites võivad viia tööstusettevõttes kolme valdkonna muutumiseni: tootmise ja levitamise ruumiline või vertikaalne lõhenemine, tehase sisene erinevate protsesside mitmekesistamine ja tööjaotus mitme ettevõtte vahel. Asukoht võib mõjutada tööstusettevõtte maksumust asukoha omandamisel (nt kinnisvara hind) ja toor- ning lisamaterjalide kättesaamisel. Üldised piirkondlikud tegurid võivad mõjutada ka tootmiskulusid (nt tööjõukulud) ja transpordikulusid toodangu tarbijateni toimetamisel. Tööstusettevõtte asukoha valimise punkt, mis minimeerib transpordi ja tööjõukulud, nõuab kolme teguri analüüsi: Optimaalne transport, mis põhineb vahemaa "materjalide indeksini" – kaalu ja vaheproduktide (toormaterjalide) suhe lõpptoodanguga – maksumusel. Tööjõu moonutus, milles soodsamad madalama kuluga tööjõuallikad võivad õigustada suuremaid transportimise vahemaid. Kuhjumine ja laialijooksmine. Kuhjumine või firmade koondumine ühte piirkonda toimub siis, kui seal on piisav nõudlus tugiteenuste järele firma ja tööjõu jaoks, kaasa arvatud uued investeeringud koolidesse ja haiglatesse. Ka toetavad firmad, nagu asutused, mis ehitavad ja teenindavad masinaid, ja pakuvad finantsteenuseid, eelistava tihedamat kontakti oma klientidega. Laialijooksmine toimub siis, kui firmad ja teenindajad lahkuvad sellepärast, et ettevõtteid on saanud liiga tihedalt, need on vale tüüpi ettevõtted, puudu on tööjõudu, kapitali, taskukohast maad jne. Weber uuris ka tegureid, mis viivad tehasesiseselt protsessidevahelistes horisontaalsetes suhetes ettevõtte mitmekesistamiseni. Formaalselt kauged protsessid saab tuua tehnilistel põhjustel kokku, nagu näiteks keemiaettevõte ühendab uued protsessid ja tooraineallikad. Tehas võib kohapeal kasvada kuhjumisest tulenevas kokkuhoius, kui on olemas kohalik odav tööjõud, või tööjõukeskus, mis suudab kohaneda sama tööstusharu toodete turu kõikumisega. Täiendavad ettevõtted, nagu need, mis toodavad pakkimismaterjale, võivad asuda oma tööstusklientide lähedal. Erimasinatega firmad või teenindused, mida suuremad firmad vaid vahetevahel kasutavad, kalduvad asuma kuhjumisaladele, mitte ainult madalamate kulude tõttu, vaid ka vajadusest leida piisavalt kliente. 1909. aastal ilmunud raamatu lisas esitles Weber mudeli matemaatilist kokkuvõtet, mille aitas luua matemaatikust kolleeg. See esitles "asukoha kolmnurkade" väljaarvestamise meetodeid tööstusettevõtte paigutamisel toormaterjalide ja turgude vahele. Ruumiökonomistid ja toimimisuuringud kalduvad kasutama ära ainult Weberi tööstusettevõtetele asukoha leidmise matemaatilist mudelit. Weber aga rõhutas, ja demonstreeris mitmete peatükkide lõpus, et need "puhtad" asukoha reeglid ei ole piisavad, kui neid ei kontrollita tegeliku maailma asukoha, sotsioloogiliste ja poliitiliste tingimuste põhjal. Tööstusettevõtte asukoha küsimus on üha asjakohasem tänapäeva üleilmsete turgude ja riikideüleste korporatsioonide jaoks. Keskendumine ainult Weberi mudeli mehaanikale võiks õigustada suuremaid transpordivahemaid odava tööjõu ja kasutamata toormaterjalide nimel. Kui ressursid on ammendatud või töötajad mässavad, kolivad tööstusettevõtted teistesse maadesse. Fašistliku ideoloogia vastu võidelnud sotsioloogina oleks Alfred Weber tänapäeval võib-olla laiendanud oma arutelu tööstusettevõtte asukoha võimalikele negatiivsetele sotsiaalsetele, kultuurilistele ja ajaloolistele tagajärgedele.