Autoostuluba
Autoostuluba oli Nõukogude Liidus ja selle mõnedes satelliitriikides dokument, mille väljastas partei täitevkomitee, ning mille alusel võis asutuse ja selle kommunistliku partei allorganisatsiooni juhtkonna silmis "eesrindlik" töötaja muretseda endale auto. Autoostuloa soovituse andis asutuse ametiühing. Täiendavateks kriteeriumiteks võisid olla parteiline kuuluvus ja perekondlik seis (abielu ja lapsed). Autoostulube jagati ka eriteenete eest, näiteks sõjaveteranidele ja edukatele sportlastele. Eelisolukorras asutuste (sh administratiivsektor, julgeolek) ning ka suurte tööstusettevõtete töölistele jagati autoostulube lihtsamalt. Autoostuloa saamine ei tähendanud automaatselt kohe auto ostmist ja kättesaamist, sest pärast ostuloa saamist satuti autoostu-järjekorda, mis Ida-Saksamaal küündis tihtipeale kümne aasta pikkuseks ja vahel pikemakski. Sellise järjekorra põhjustas plaanimajandus, mis ei suutnud nõudlust mistahes kaupade järele rahuldada. Nõudlus ületas tugevalt pakkumise, ning nõutud kaupadest oli pidevalt puudus ehk defitsiit. Sõna defitsiit läks oskussõnana käiku mistahes kauba ja toodete kohta, mille järele oli nõudlus pakkumisest oluliselt suurem. Defitsiitse kauba hind oli mustal turul toote omahinnast palju kõrgem ning isegi kasutatud auto turuhind oli suurem kui uue auto hind. Seepärast tuli autoostulubadega sageli ette äritsemist. Moskvitš 412 suure populaarsuse tõttu idabloki riikides ja ka Soomes tol ajal (aastaid enne Žigulite tootmise alustamist) pidid Nõukogude Liidus elavad inimesed ootamisega rohkem kannatama, sest ootejärjekorrad sellevõrra pikenesid. Suurele osale NSV Liidu elanikkonnast oli sõiduauto siiski luksusese, mille muretsemiseks tuli väga pikka aega raha koguda, ning auto asemel kasutasid paljud inimesed sõitmiseks ühistransporti.