Igamine Vana-Rooma õiguses
Igamine ehk usucapio (ld) tähendab asja omandamist selleks ettenähtud valdamistähtaja möödumisel. Usucapio oli Rooma asjaõiguses üks tähtsamatest algse omandamise (ld acquisitio originaria) viisidest. Usucapio teel sai isik asja omanikuks, kui ta oli seda pikemat aega vallanud. Algselt oli usucapio näol tegemist vana kviriitliku õiguse instituudiga, mille vajalikkus seisnes ebakindluse vältimises õiguskäibes. Isikule, kes oli pikemat aega vallanud asja, mille omanik oli kadunud või ei tundnud asja vastu huvi, oli vaja tagada õiguskindlus, et tema on saanud omanikuks. Vajadus usucapio instituudi loomiseks oli seda enam põhjendatud, et pika aja jooksul kaovad tõendid, nt dokumendid hävivad, tunnistajad surevad. Usucapio aitas olukorras, kus seaduse formaalsed nõuded ei olnud täidetud, nt kui res mancipi (mantsipeeritavad asjad) oli üle antud ilma mantsipatsioonita (mancipatio) või preetori ees toimuva näiliku protsessita (in iure cessio), samuti kui vara andis üle isik, kes ei omanud selleks õigust (kuid asjaoludel, mis ei viidanud vargusele).