Sonderbundi sõda
Sonderbundi sõda (saksa: Sonderbundskrieg) novembris 1847 oli kodusõda Šveitsis, mis oli sel ajal suhteliselt lõtv kantonite (osariikide) konföderatsioon. Sõda järgnes pärast seda, kui seitse katoliku kantonit moodustasid aastal 1845 Sonderbundi ("eraldi liidu") oma huvide kaitseks tsentraliseerimise vastu. Sõda lõppes Sonderbundi lüüasaamisega. Tulemuseks oli Šveitsi kui föderaalriigi tekkimine, lõpetades poliitilise "restauratsiooni ja regeneratsiooni" perioodi Šveitsis. Sonderbund koosnes Luzerni, Fribourgi, Valais', Uri, Schwyzi, Unterwaldeni ja Zugi kantonitest, kõik peamiselt katoliiklikud ja konservatiivide poolt valitsetud. Ticino ja Solothurni kantonid, samuti peamiselt katoliiklikud, kuid liberaalide poolt valitsetud, ei ühinenud liiduga. Pärast seda, kui Tagsatzung (Liidupäev) kuulutas Sonderbundi põhiseadusvastaseks ja käskis selle jõuga laiali saata, juhtis kindral Guillaume-Henri Dufour 100 000-mehelist liiduarmeed ja võitis Johann-Ulrich von Salis-Soglio juhitud Sonderbundi kampaanias, mis kestis vaid mõne nädala, 3.–29. novembrini, ja nõudis vähem kui sada elu. Ta käskis oma vägedel hoolitseda haavatute eest, ennetades Punase Risti moodustamist, millega ta mõned aastad hiljem liitus. Peamised lahingud võideldi Fribourgis, Geltwilis, Lunnernis, Luzernis ja lõpuks Gisikonis, Meierskappelis ja Schüpfheimis, misjärel Luzern 24. novembril alistus. Ülejäänud Sonderbund alistus relvastatud vastupanuta järgnenud nädalatel.