Puulaid
Puulaid asus varem laidude reas, mille moodustasid Jausa, Luguse, Puulaid, Reigi, Orjaku, Kassari jt. Praeguseks on esimesed kolm Hiiu saarega ja viimased kaks omavahel kokku kasvanud. Arvatakse, et esimesed puust sillad ehitati Hiiumaalt Puulaiule ja sealt edasi Orjakule 17. sajandil. Jacob Siponiuse 1709. aasta kaardile on Puulaiu ja Orjaku nina vahele märgitud vana sillakoht (gamt. Brostelle). Samale kohale ehitati sild 1730-aastail. 1889. aastal sai Puulaid Vaemla vallamaja asupaigaks. 19. sajandist ja 20. sajandi algusest on teada, et Puulaiu kaudu veeti Tallinna küttepuid. Seal oli üks puudelaoplatsidest ning laadimiskohtadest. Talvel veeti laiule küttepuid ning navigatsiooniperioodi alguses laaditi need nn halulaevadele ja veeti müügiks Tallinna. Teetamm Puulaiu ja Orjaku vahele rajati 19. sajandi lõpul. Selleks ajaks oli Puulaid juba Hiiumaa külge kasvanud. Puulaiu sadam oli oluline sadamakoht 17. sajandist kuni 20. sajandi alguseni, mil rajati Orjaku sadam. Seal oli ka purjekate talvekorter. Puulaiul on tegeletud laevaehitusega. 1901. aastal ehitati seal näiteks kahemastiline kaljas Karin, aasta hiljem sama suur kaljas Kemma. Puulaiu sadamas olnud salakivi, mis takistanud seal veesõidukite liikumist. 1930. aastate lõpust on teada, et Puulaiul suvitas kirjanik Elmar Õun (1906–1977), kelle abikaasa Marta oli August Martini ehk Laidu Augusti tütar. Elmar Õun kuulnud Puulaiul oma ämma Leena Martini käest lugusid vanadest aegadest ning nende põhjal valminud romaan "Meri ja maa" (1977). Selle romaani tegevuspaik on Nasva küla Kadaka talu (mis pole säilinud). Romaaniga "Unustatud naised" (1938, 1939, 1992, 2007) võitis ta kirjastusühisuse Loodus romaanivõistlusel 2. auhinna. Ka selles romaanis esineb tegevuspaigana Hiiumaa. August Martin ise olnud tuntud naljamees, kes öelnud, et "värskekalavett" saab niipalju, kui keegi tahab ja selle eest pole vaja makstagi. Värskekalavee all mõtles ta merevett.