Kergetööstus
Kergetööstus on üks sekundaarse sektori allharudest rasketööstuse kõrval. Kergetööstus on rasketööstusest vähem kapitalinõudlik ja tarbijakesksem (enamik tooteid on valmistatud lõpptarbijale, mitte teistele tootmisahela lülidele). Kergetööstus jaguneb mitmeks allharuks, neist suurimad on tekstiili-, rõiva-, jalatsi- ja elektroonikatööstus. Toodetakse tarbijale. Kergetööstuse rajatised ja tootmisvahendid on rasketööstuse rajatistest üldiselt ohutumad ja omavad keskkonnale väiksemat mõju, seega on ka seadused kergetööstusettevõtete elamupiirkondade lähistele lubamise suhtes leebemad. Kergetööstuses toodetu ei pruugi olla standardiseeritud, kuna sinna alla kuuluvad ka käsitöö ja tellimustooted. Tööjõud kergetööstuses võib olla nii madala kvalifikatsiooniga (näiteks tekstiili- ja rõivatööstuses, toiduainetööstuses, plastitootmises) kui ka kõrge kvalifikatsiooniga (elektroonika, arvutite riistvara, täppisseadmete tootmine, juveliiri- või meistritöö). Kergetööstus vajab väikest hulka toorainet, tootmispiirkonda ja energiat. Toodete hind on madal ning neid on lihtne transportida, toodete arvhulk on suur. Üldiselt saastab kergetööstus keskkonda võrreldes rasketööstusega küll vähem, kuid mõned kergetööstuseharud võivad endast kujutada märkimisväärset saasteriski. Näiteks elektroonikatööstus kergetööstusena võib emiteerida ohtlikus koguses pliid ning teisi raskmetalle ja kemikaalide, tingituna jootemetallide ja muude jäätmete (tootmises kasutatavad puhastus- ja rasvaärastusvahendid) väärast käitlemisest. Majandusteaduse definitsioon kergetööstuse kohta oleks: "tootmisprotsess, milles kasutatakse mõõdukas mahus eelnevalt töödeldud materjale, et luua esemeid, mille väärtus on ühikkaalu kohta suhteliselt kõrge".