Taipingi ülestõus
Taipingi ülestõus, tuntud ka kui Taipingi kodusõda või Taipingi mäss, oli kodusõda Hiinas mandžude juhitud Qingi dünastia ja hakkade juhitud Taipingi Taevase Kuningriigi vahel. See kestis aastast 1850 kuni Tianjingi (praegu Nanjing Shi) langemiseni 1864. aastal, kuigi viimane mässuliste armee hävitati alles 1871. aasta augustis. Konflikti tagajärjel hukkus umbes 20–30 miljonit inimest, mis moodustas umbes viis kuni kümme protsenti Hiina tollasest elanikkonnast. Qingi valitsus võitis otsustavalt, ehkki suure hinnaga. Ülestõusu juhtis Hong Xiuquan, etniline hakka (hani alarühm) ja Jeesus Kristuse isehakanud vend. Selle eesmärgid olid oma olemuselt religioossed, natsionalistlikud ja poliitilised; Hong püüdis muuta hani rahvast Taipingi kristluse sünkreetiliseks versiooniks, kukutada Qingi dünastia ja muuta riik . Selle asemel, et valitsevat klassi välja tõrjuda, püüdsid taipingid muuta Hiina moraalset ja sotsiaalset korda. Taipingid asutasid Taevase Kuningriigi Tianjingis asuva opositsiooniriigina ja saavutasid kontrolli olulise osa Lõuna-Hiina üle, laienedes lõpuks ligi 30 miljonilise rahvastikuga riigiks. Taipingi armeed okupeerisid enam kui kümne aasta jooksul suure osa Jangtse oru keskosast ja alumisest osast. See oli suurim sõda Hiinas pärast Ming-Qingi üleminekut, hõlmates suuremat osa Kesk- ja Lõuna-Hiinast. See on üks verisemaid sõdu inimkonna ajaloos, veriseim kodusõda ja 19. sajandi suurim konflikt. Surmade arvu poolest on see võrreldav esimese maailmasõjaga. 30 miljonit inimest põgenes vallutatud piirkondadest välismaale või mujale Hiinasse . Sõda iseloomustas mõlema poole äärmine jõhkrus. Taipingi sõdurid korraldasid valitseva Aisin-Gioro keiserliku suguvõsa etnilise vähemuse mandžude laialdased tapatalgud. Samal ajal osales Qingi valitsus ka veresaunades, eelkõige Taipingi pealinna Tianjingi tsiviilelanikkonna vastu. Sisekonfliktist, riigipöördekatsest ja Pekingi piiramise ebaõnnestumisest tõsiselt nõrgestatud taipingid said lüüa detsentraliseeritud provintsiarmeedelt, nagu Xiangi armee, mille organiseeris ja juhis Zeng Guofan. Pärast strateegilise linna Anqingi tagasivõitmist piirasid Zengi väed 1862. aasta mais Nanjingi. Pärast kahte aastat, 1. juunil 1864, Hong Xiuquan suri ja Nanjing langes kuu aega hiljem. 14-aastane kodusõda koos teiste osaliselt seotud sise- ja välissõdadega nõrgestas dünastiat, kuid andis stiimuli algselt edukaks reformi- ja enesetugevdamise perioodiks. See süvendas etnilisi vaidlusi ja kiirendas provintsivõimu tõusu. Ajaloolased vaidlevad selle üle, kas need arengud nägid ette sõjapealiku ajastut, keskse kontrolli kaotamist pärast Hiina Vabariigi loomist 1912. aastal.