Aururõhk
Aururõhk või tasakaaluaaururõhk on rõhk, mida aur avaldab termodünaamilises tasakaalus oma kondenseerunud faasidega (tahke või vedel) antud temperatuuril suletud süsteemis. Tasakaaluaaururõhk on vedeliku termodünaamilise aurustumise kalduvuse näitaja. See seostub osakeste tasakaaluga, mis lahkuvad vedeliku (või tahke aine) pinnalt koos eksisteeriva aurufaasiga. Aine, millel on normaalsetel temperatuuridel kõrge aururõhk, nimetatakse tihti lenduvaks. Vedeliku molekulidevaheliste tugevate vastastikmõjude osatähtsus väheneb, kui vedeliku temperatuur suureneb, võrreldes nende molekulide entroopiaga gaasifaasis, suurendades seega aururõhku. Seetõttu on tugevate molekulidevaheliste vastastikmõjudega vedelikel tavaliselt väiksemad aururõhud ning vastupidine kehtib nõrgemate vastastikmõjudega vedelike puhul. Aururõhk mis tahes aine puhul suureneb temperatuuriga mittelineaarselt, sageli kirjeldatuna Clausius–Clapeyroni seose abil. Vedeliku atmosfäärirõhul keemistemperatuur (tuntud ka kui normaalne keemispunkt) on temperatuur, mil aururõhk võrdub ümbritseva atmosfäärirõhuga. Igasugune temperatuuri suurenemine suurendab aururõhku piisavalt, et ületada atmosfäärirõhk ja põhjustada vedeliku auru moodustumist. Mullide teke suurtes vedelikusügavustes nõuab pisut kõrgemat temperatuuri kõrgema vedelikurõhu tõttu, mis on tingitud vedeliku massi hüdrostaatilisest rõhust ülevalpool. Madalama sügavuse korral on olulisem kõrgema temperatuuri nõue mullide moodustumise alustamiseks. Mulliseina pindpinevus põhjustab väga väikeste algmullide ülerõhku. Aururõhk, mida üksik komponent segu panustab süsteemi kogurõhku, nimetatakse osarõhuks. Näiteks merepinnaõhul, mis on küllastunud veega 20 °C juures, on veega seotud osarõhk umbes 2,3 kPa, lämmastikul umbes 78 kPa, hapnikul umbes 21 kPa ja argoonil umbes 0,9 kPa, kokku 102,2 kPa, moodustades standardse atmosfäärirõhu aluse.