Madrigalkomöödia
Madrigalkomöödia ehk madrigalikomöödia on muusikažanr ja muusikateatrižanr, mis laiemas tähenduses kujutab enesest ilmalike vokaalteoste seeriat, mida seob omavahel vähem või rohkem määratletud lugu ning milles muusikal on tegevust, tegelasi või olukorda kirjeldav ülesanne. Madrigalkomöödia on eelkõige seotud itaalia hilisrenessansiaegse meelelahutusmuusikaga ja terminina võttis selle kasutusele 20. sajandi muusikateadlane Alfred Einstein. Madrigalkomöödia mõistet selgitab teadaolevalt esimest korda Orazio Vecchi oma "L'Amfiparnaso" (1597) väljaandes, nimetades teost alapealkirjaga comedia harmonica ja selgitades seda eessõnas veel mõistega 'muusikaline komöödia' (comedia musicale). Madrigalkomöödia mõiste võttis esmakordselt kasutusele Alfred Einstein, keda teised uurijad on järginud üldiselt meelevaldselt, kuna tuleks teha vahet kirjanduslike komöödiate põhjal loodud ja lihtsalt kirjeldava loomuga lugudel, nagu näiteks Alessandro Striggio "Il cicalamento delle Donne al bucato" (1567), Giovanni Croce "Triaca musicale" (1595) või Adriano Banchieri "Barca di Venetia per Padova" (1605), mida kõiki ei tohiks liigitada ühte kategooriasse. Banchieri kolm madrigalkomöödiat on kogumid kolmehäälseid kantsonette, mis kvalifitseeruvad madrigalideks vaid väga üldises tähenduses. Madrigalkomöödiate tavaliselt humoorikas sisu on viinud selleni, et on loodud ekslik korrelatsioon sõnade 'komöödia' ja 'koomiline' vahel, eirates kirjandusliku komöödia mõistet, mida kasutab Orazio Vecchi ja mis hõlmab niihästi tõsiseid (grave) kui ka lõbusaid (piacevole) portreid isikutest, kes on pärit "elust enesest".