Ungari kuningriik
Ungari kuningriik (ungari keeles Magyar Királyság, ladina keeles Regnum Hungariae) rajati 1000. aastal, kui 896. aastal loodud Ungari vürstiriik István I Püha juhtimisel kuningriigiks ülendati. Ungari sai monarhiast vabariigiks 1918. aastal ja taas 1946. aastal, kui likvideeriti kuningriik ja loodi Ungari vabariik. Suurema osa oma ajaloost hõlmas kuningriigi territoorium peale Ungari pärusmaade ka Transilvaaniat, Horvaatiat-Slavooniat ja territooriumi, mida tunti kui sõjaväestatud piiritsoon. Ungari kuningriik koosnes tänapäeva Ungari, Transilvaania (tänapäeval Rumeenias), Slovakkia, Ruteenia (tänapäeval Ukrainas), Vojvodina (tänapäeval Serbias), Burgenlandi (tänapäeval Austrias), Slavoonia, Horvaatia, Dalmaatsia (tänapäeval Horvaatias) ja mõnest väiksemast territooriumist ümber tänapäeva Ungari piiride. Vaatamata katkestusele, mille põhjustas mongolite invasioon 1241. aastal, arenes Transilvaania järgnevate sajandite kestel selgelt eristuvaks autonoomseks üksuseks Ungari kuningriigis, koos oma erilise vojevoodiga (või kuberneriga), oma ühtse, kuigi heterogeense juhtimisega (mis tulenes székely, saksi ja ungari kolonistidest) ja oma seadustega kuni Mohácsi lahinguni 1526. aastal, mil Transilvaania iseseisvus (vt Ida-Ungari kuningriik). Horvaatia ja Slavoonia provintsid, pärast 1868. aastat Horvaatia-Slavoonia autonoomne provints, olid Ungari kuningriigis autonoomsed aastatel 1091–1918. Samas pidas üks suurimaid 16. sajandi Ungari juriste ja riigimehi István Werbőczy oma töös "Tripartitum" Horvaatiat Ungarist eraldi kuningriigiks.