Pragmapoeetika
Pragmapoeetika on kunstilise keelekasutuse teooria (vt. van Dijk 1976, Pratt 1977, Pilkington 2000, Ohmann 1971). Arne Merilai "Pragmapoeetika" (2003) refereerib varasemaid - Jakobsoni, Bühleri, Frege, Grice'i jt. keelefilosoofide - teooriad, kuid ei viita 1970.-1990.a. poeetilise keele pragmaatikat ning kahe konteksti teooriat käsitlenud eelkäijatele (Pikington, Ohmann, Zholkovsky, Mey, Pratt, Banfield). Merilai määratluse järgi on pragmapoeetika "keeletegevuse analüütiline filosoofia, mis tõlgendab nii tavalise kui ka poeetilise keelekasutuse olemust." Merilai on nimetanud pragmapoeetikat "kirjandusteaduse alusdistsipliiniks, mille ümber kõik muu kallerdub ja selekteerub." Poeetilise keelekasutuse üks eripärasid seisneb selles, et kunstilausungitel on üks väljendus, kuid kaks tähenduskihti. Kitsas - abstraktselt keelelises - kontekstis täidab väljendus osutavat funktsiooni, laias - konkreetse suhtlusruumi - kontekstis aga eneseleosutavat ehk poeetilist funktsiooni. Kunstilausungi kahest kontekstist on kirjutanud Jakobson, Ricoeur ja mitmed teised teoreetikud (Jakobson 1981: 42). Pragmapoeetika, ehk kunstilise (poeetilise) keelekasutuse õpetus, on välja kujunenud 1970-80.a. Lääne-Euroopa ja USA teadlaste töödes koos pragmalinvistikaga.