Osmanite-Habsburgide sõjad
Osmanite–Habsburgide sõjad toimusid 16.–18. sajandil Osmanite riigi ja Habsburgide monarhia vahel, viimast toetasid mõnikord Ungari kuningriik, Rzeczpospolita ja Habsburgide Hispaania. Sõdades domineerisid maakampaaniad Ungaris, sealhulgas Transilvaanias (nüüd Rumeenias) ja Vojvodinas (nüüd Serbias), Horvaatias ja Kesk-Serbias. 16. sajandiks olid Osmanid muutunud tõsiseks ohuks Euroopa suurriikidele, Osmanite laevad pühkid minema Veneetsia valdused Egeuse ja Joonia meredel ning Osmanite toetatud berberi piraadid hõivasid Hispaania valdusi Magribis. Reformatsioon, Prantsuse-Habsburgide rivaalitsemine ja arvukad Saksa-Rooma riigi tsiviilkonfliktid tõmbasid kristlaste tähelepanu konfliktist Osmanitega kõrvale. Vahepeal pidid Osmanid võitlema Pärsia Safaviidide riigiga ja vähemal määral ka Mamelukkide riigiga, mis alistati ja liidendati tervikuna Osmanite riigiga. Esialgu saavutasid Osmanite vallutused Euroopas märkimisväärset edu otsustava võiduga Mohácsis, alandades u 1/3 (kesk) osa Ungari kuningriigist Osmanite maksualuse riigi seisusse. Hiljem jätsid Vestfaali rahu ja Hispaania pärilussõda vastavalt 17. ja 18. sajandil Austria keisririigist ainsaks kindla Habsburgide valduse. Pärast Viini piiramist 1683. aastal panid Habsburgid kokku suure Euroopa suurriikide koalitsiooni, mida tuntakse Püha Liigana, võimaldades neil võidelda Osmanite vastu ja taastada kontrolli Ungari üle. Suur Türgi sõda lõppes otsustava Püha Liiga võiduga Sentas. Sõjad lõppesid pärast Austria osalemist 1787.–1791. aasta sõjas, mille Austria pidas liidus Venemaaga. Vahelduvad pinged Austria ja Osmanite riigi vahel jätkusid kogu 19. sajandil, kuid nad ei võidelnud kunagi üksteisega sõjas ja lõpuks leidsid end liitlastena Esimeses maailmasõjas, mille tagajärjel mõlemad riigid lagunesid. Ajaloolased on keskendunud Viini teisele piiramisele 1683. aastal, kujutades seda Austria otsustava võiduna, mis päästis Lääne tsivilisatsiooni ja tähistas Osmanite riigi allakäiku. Viimase aja ajaloolased on võtnud laiema vaatenurga, märkides, et Habsburgid seisid samal ajal vastu sisemistele separatistlikele liikumistele ning võitlesid Preisi ja Prantsusmaaga Kesk-Euroopa kontrolli pärast. Eurooplaste peamine edusamm oli tõhus kombineeritud relvastusdoktriin, mis hõlmas jalaväe, suurtükiväe ja ratsaväe koostööd. Sellest hoolimata suutsid Osmanid säilitada sõjalise pariteedi Habsburgidega kuni XVIII sajandi keskpaigani. Ajaloolane Gunther E. Rothenberg on rõhutanud konflikti mittelahingulist mõõdet, mille käigus ehitasid Habsburgid üles sõjaväelised kogukonnad, mis kaitsesid oma piire ja tootsid ühtlase vooluna hästikoolitatud ja motiveeritud sõdureid.