Digitaalallkiri
Digitaalallkiri ehk digitaalne allkiri ehk digiallkiri (või ka elektrooniline allkiri ehk e-allkiri) on tavalise allkirja analoog digitaalsel kujul oleva info allkirjastamiseks. Digitaalallkirja abil on tuvastatav seos dokumendi ja allkirjastaja vahel. Digitaalallkiri koos ajatempliga moodustab dokumendiga ühise andmekogumi, mille koostisosi ei ole hiljem võimalik eraldi muuta. Digitaalallkirja seadus defineerib mõiste järgnevalt: Digitaalallkiri on tehniliste ja organisatsiooniliste vahendite süsteemi abil moodustatud andmete kogum, mida allkirja andja kasutab, märkimaks oma seost dokumendiga. Digitaalallkirja seadus muutus kehtetuks 26. oktoobril 2016 ja selle asemel võeti vastu E-identimise ja e-tehingute usaldusteenuste seadus. Digitaalallkirja loetakse vastavaks eIDASe artikli 3 punktis 12 sätestatud kvalifitseeritud e-allkirja nõuetele. Digiallkiri on tavalise allkirja asendaja, mis aitab tagada elektrooniliste dokumentide (e-kirjad, tekstifailid jne) turvalisust. Turvalisuse tagamine digiallkirjaga tähendab, et dokumendi signeerija on teada ning dokumenti pole muutnud kolmandad isikud. Digitaalallkirjal on samad õiguslikud tagajärjed nagu omakäelisel allkirjal. Digitaalallkirja on võimalik lisada arvutis olevatele failidele ID-kaardi ning vastava riist- ja tarkvara abil. Digitaalselt allkirjastatud dokumente on võimalik salvestada andmekandjale, edastada arvutivõrgu kaudu jne. Digitaalselt allkirjastatud dokumentide avamiseks ja lugemiseks vajalik tarkvara on kättesaadav üldkasutatava arvutivõrgu kaudu. eIDAS-määrus jaotab allkirjad nelja kategooriasse, lähtuvalt nende tugevusest: Lihtsalt allkirjad AdES (Advanced Electronic Signature) AdES/QC – Täiustatud allkiri kvalifitseeritud sertifikaadiga (QualifiedCertificate) QES (Qualified Electronic Signature)