Narva Johannese kogudus
Narva Johannese kogudus (ka Narva Jaani kogudus) oli luterlik kogudus, mis enne Teist maailmasõda kasutas Narva Johannese kirikut (hävis 1944). Narva Johannese kogudusele kuulus hoone Helsingi tänav 9. Koguduse õigusjärglane on 2000. aastast Narva Aleksandri kogudus. Reformatsioonist saadik eristati Narva Johannese kirikus eesti ja saksa kogudust, kummalgi olid oma pastorid. Tõenäoliselt juba 16. sajandil ehitas eesti kogudus endale eraldi kiriku. Pärast Narva vallutamist rootslaste poolt 1581. aastal loodi Narvas ka rootsi ja soome kogudused. Johannese kirik oli algul rootsi luteriusu riigikiriku peakirik Narvas ja Ingerimaa kubermangus. 1691. aastal avati Narvas Püha Johannese koguduse vaestemaja Narva elanike küüditamise järel Narvast 1708, vene ortodoksi kiriku kirik, õigeusu kogudus pühitses selle 29. juunil 1708 Issanda Muutmise peakirikuks. 1718. aastal lubati 1708. aastal küüditatud sakslastel ja rootslastel Narva naasta. Kuna saksa kogudusel puudus kirik, anti 1733. aastal kirik Venemaa keisrikojas mõjuvõimu omavate saksa päritolu Münnichi, Bironi, Ostermanni ja Novgorodi piiskopi Theofani kaasabil üle luterlikule saksa kogudusele. Pärast remonti pühitses pastor Caspar Matthias Rodde selle 1734. aastal Ristija Johannese kirikuks ehk saksa Jaani kirikuks. 1727. aastal kui oli valminud Narva uuslinnas Narva Rootsi-Soome Mihkli kirik, liitusid soome kogudusega asumiselt tagasi pöördunud rootslased ja samal aastal asutati rootsi-soome Miikaeli kogudus. 1939. aastast oli Narva Jaani kirik eesti koguduse kirik, 1939. aastal pidas esimese eestikeelse jumalateenistuse, 26. novembril Narva Aleksandri koguduse abiõpetaja Eduard Niggol, kogudus kuulus EELK Narva-Alutaguse praostkonda.