Testamendijärgne pärimine
Testamendijärgset pärimist nimetati Rooma eraõiguses ex testamento või a testato. Pärimine sai toimuda Rooma õiguses kahel alusel: 1) testamendi teel ehk ex testamento / a testato või 2) seaduse alusel ehk ab intestato. Rooma õiguses ei olnud lubatud pärida sama pärandit osalt testamendiga ja osalt seaduse järgi samal ajal, testamendi puudumisel määrati pärija seaduses sätestatu kohaselt. Testamendiga pärimisel määras pärandaja kindlaks isiku, kes võttis Rooma patriarhaalses perekonnas üle võimu ja sai endale surnud isiku vara. Lisaks pidi pärija täitma ka kõik surnud isiku kohustused, näiteks tasuma tema võlad, hoidma kodukultust, säilitama suhteid klientidega jne, v.a need kohustused, mida sai täita ainult surnu isiklikult. Testamendi olulisim osa oli pärija nimetamine (institutio heredis) – kui pärijat ei olnud nimetatud, ei olnud testament kehtiv. Kui testament sisaldas vaid pärija nime, oli see kehtiv ning kogu vara läks üle testamendis nimetatud pärijale. Testamendijärgset pärimist eelistati seadusjärgsele pärimisele, seadusjärgselt sai pärida alles siis, kui puudus kehtiv testament. Kui pärijaks nimetatud isik ei tahtnud või ei saanud pärandit vastu võtta, võis pärandaja nimetada asepärija (substitutio heredis).