Kaudne realism
Kaudne realism või (materialistlik) esindusrealism on taju- ja meelefilosoofias tajumise mudel, mille kohaselt isikud ei koge välist maailma sellisena, nagu see tegelikult on, vaid tajuvad välist maailma kontseptuaalse raamistiku vaatelisuse kaudu. Kaudne realism on psühholoogia ja kogemusteaduse tunnetuse mõtteraami põhialus. Kaudse realismi esindajad väidavad, et maailm, mida me enda ümber näeme, on teise reaalse välise maailma sisemine tajutav koopia, mille on loonud meie aju närviprotsessid. ​See vastandub vahetule või otsesele realismile, mis väidab, et me tajume välist maailma otseselt sellisena, nagu see on. Kuigi pealiskaudne kattuvus on olemas, erineb kaudne mudel idealismi seisukohast, milles väidetakse, et ainult ideed on reaalsed, kuid mõistusest sõltumatuid asju pole. Kaasaegses filosoofias on kaudset realismi kaitsnud Edmund Husserl ja Bertrand Russell. Kaudset realismi pooldasid mitmed varauusaegsed filosoofid, nt René Descartes, John Locke, G. W. Leibniz, ja David Hume. Kaudne realism tajufilosoofias on seisukoht, mille järgi füüsiliste esemete taju on vahendatud otseselt tajutavate vaheobjektidega, nii nagu ennast nähakse peeglis või spordivõistlust teleekraanil. Neid vaheobjekte nimetatakse meelteandmeteks või ka kuidagi teisiti ("sensum", "idee", "sensibiil", "pertsept", "nähtumus"). Kaudse realismi järgi on meelteandmed vaimuobjektid, millel on omadused, mis tajujate silmis on kaudselt tajutavatel välismaailma esemetel, (näiteks värvus). Tavaliselt peetakse meeleandmeid kahemõõtmelisteks. Välismaailma esemeid tajutakse tänu sellele, et need põhjustavad meelteandmed, millest tajuja on teadlik. Kaudse realismi järgi tajutakse meelteandmeid taju analoogi abil. Kaudset realismi on pooldanud teiste seas John Locke (1690: 4.4.3), Bertrand Russell (1912), Alfred Jules Ayer (1947) ja Frank Jackson (1977). Selle seisukoha alternatiivid on otsene realism, fenomenalism (tajufenomenalism), intentsionalism ja disjunktsionism.