Lämmastikusidumine
Lämmastikusidumine (ka lämmastiku sidumine, lämmastiku fikseerimine, lämmastiku seondamine) on keemiline protsess, mille tagajärjel atmosfääri suhteliselt inertne molekulaarne lämmastik (N2) muundatakse redutseeritud (näiteks ammoniaak) või oksüdeeritud (näiteks nitraat) vormiks. Lämmastikusidumine toimub looduses peamiselt mikroorganismide (näiteks tsüano- ja asotobakterid), UV-kiirguse ja välgu kaasabil. Bioloogilise dilämmastiku muundamise saadus on ammoniaak. Abioloogilisel teel tekivad lämmastikoksiidid. Õhu lämmastikku seotakse ka inimtegevuse tagajärjel (ammoniaagi tööstuslik tootmine Haberi-Boschi protsessi abil) ja tahtmatult mitmesuguste põlemisprotsesside (näiteks automootor) teel. Lämmastikusidumine on vajalik elu kestmiseks. Kõik biosfääri bioloogilised organismid vajavad elutegevuseks lämmastikku, kuna väga paljud asendamatud biomolekulid sisaldavad seda oma koostises. Lämmastik on üks neljast tähtsamast keemilisest elemendist, millest koosnevad elus rakkude molekulid, st moodustub elu. Olgugi et suur osa atmosfäärist koosneb lämmastikumolekulidest, pole need oma väga tugevast kolmiksidemest põhjustatud keemilise inertsuse tõttu enamikule elusorganismidele kättesaadavad. Kuigi lämmastikoksiide tekib ka eluta looduse protsessides välguenergia ja UV-kiirguse abil, on bioloogiline lämmastikusidumine väga oluline protsess. Suurem osa biosfääris vajaminevast lämmastikust seotakse bioloogilisel teel.