Albaania mäss (1432–1436)
Albaania mäss aastatel 1432–1436 oli rida konflikte Albaania mässuliste ja Osmanite riigi vahel Osmanite võimu alguses selles piirkonnas. Ajendatuna suure osa kohaliku aadli asendamisest Osmanite maaomanikega, tsentraliseeritud valitsemisest ja Osmanite maksusüsteemist, asusid elanikkond ja aadlikud eesotsas peamiselt Gjergj Arianitiga Osmanite vastu mässama. Mässu algfaasis tapeti või saadeti välja paljud maa (timari) valdajad. Kui see levis, naasid aadlikud, kelle valdused olid Osmanite poolt annekteerinud, et ühineda mässuga, ja algatati katseid sõlmida liite Saksa-Rooma riigiga. Kuigi mässu juhid olid edukad, võites järjestikuseid Osmanite kampaaniaid, ei õnnestunud neil vallutada Albaania sandžaki paljusid olulisi linnu. Pikaajalised piiramised, nagu sandžaki pealinna Gjirokastëri piiramine, andsid Osmanite armeele aega koguda suuri vägesid riigi teistest osadest peamise mässu alistamiseks 1436. aasta lõpuks. Osmanite väed korraldasid pärast mässu mitmeid veresaunu. Pärast seda, kui mäss oli suures osas maha surutud, lubati neil, kes nõustusid Osmanite ülemvõimuga, esialgu säilitada oma valdused ja osaline autonoomia. Palju timareid anti ka kohalikele albaanlastele, kellel oli kõrgeid ametikohti administratsioonis, eriti Jakup bej Muzaka ja Skanderbegi valitsemise ajal. Kogu rahustamisprotsessi ajal olid mitmed peamiselt maapiirkonnad endiselt mässulised ja puhkesid uued mässud, nagu Teodor Muzaka III oma 1437. aastal. Kui riik laiendas veelgi oma valitsemisala Balkanil, jätkusid tsentraliseerimiskatsed ja kohalike timariomanike asendamine Osmanite maaomanikega. See poliitika tõi osaliselt kaasa Lezhë liiga moodustamise 1444. aastal Skanderbegi juhtimisel ja uue ajastu Osmanite–Albaania sõdades.