Vabavärss
Vabavärss on värsisüsteem, millel puudub kindel rütm ja mis sarnaneb kõnekeelega. Tänapäeval on saanud sellest üks luule žanre, mis on tuntud üle kogu maailma. Vabavärsi eelkäijaks peetakse vers libre't, mis sai alguse 1880. aastate Prantsusmaal. Vabavärsi žanr sai kuulsaks inglise kirjanike seas 20. sajandil, populaarseimad neist olid Thomas Ernest Hulme, Frank Stuart Flint, Richard Aldington, Ezra Pound ja T. S. Eliot. Vabavärsil ei ole konkreetset traditsioonilise luuletuse rütmi, selle rütmid on seotud helide, sõnade, fraaside, lausete ja lõikudega. Ezra Pound kirjutab oma raamatus "A Retrospect", et vabavärsis peab rütm olema loodud muusikalise, mitte metronoomilise järjestuse põhjal. Vabavärss on tihtipeale inspireeritud kõnekeelest ja loomulikust rütmist. Luuletajad kasutavad luulele omaseid metafoore ja visuaalseid efekte, mis eristavad seda proosast. Mõne kriitiku jaoks on vabavärss aga omamoodi piirav ja on kaotanud oma sära. Brad Leithauser väidab oma essees "The Confinement of Free Verse", et kui alguses andis luuletuse vormitus edasi uuenduslikkust, siis nüüdseks on vabavärsist saanud ortodoksia, mis pakub mitmeid hüvesid, aga on kaotanud oma šokiefekti. William Carlos Williams väitis, et värss ei saa olla vaba piiridest ja juhtivatest reeglitest.