Sõltumatu noortefoorum
Sõltumatuid noortefoorumeid toimus kokku neli.[viide?] 4. juunil 1988 Tallinnas Kosmose kinos toimus Eesti I sõltumatu noortefoorum. 12. novembril 1988 Tartus Vanemuises ja Sinimandrias haridusküsimustele pühendatud II sõltumatu noortefoorum. 15. aprillil 1989 Tartus ülikooli ringauditooriumis demilitariseerimisele pühendatud III sõltumatu noortefoorum. 16. detsembril 1989 Tallinnas tehnikaülikooli aulas noorsoopoliitika teemal IV sõltumatu noortefoorum. Lisaks korraldati vastavalt II sõltumatu noortefoorumi otsusele 21. jaanuaril 1989 Tartus Vanemuise tänava ringauditooriumis eraldi foorum "Kuidas taastada Eesti iseseisvus."[viide?] I sõltumatu noortefoorum 4. juunil 1988 peeti kino Kosmos saalis loominguliste liitude noortekoondiste algatusel kokku tulnud Eesti esimene sõltumatu noortefoorum. Taotluseks oli noorsoo võimalikult lai esindatus, kaasa arvatud kõik teadaolevad mitteformaalsed rühmitused, eesmärgiks selgeks rääkida ja sõnastada Eesti elu sõlmküsimused noorte vaatepunktist, pidada aru sõltumatu noorteliikumise rajamise üle. Noortefoorumi algatajad olid loomeliitude noortekogud, ennekõike kunstnike liidu noortekoondis, idee autorid aga noored kunstiajaloolased Harry Liivrand ja Ants Juske. Algatusrühma, mis loodi 20. aprillil 1988, kuulusid peale nende Hans H. Luik, Piret Lindpere, Tiit Trummal, Erkki-Sven Tüür, Jaak Lõhmus, Rein Kruus, Udo Uibo, Sulev Teppart, Avo Üprus ja Lauri Vahtre. Hans H. Luik on öelnud: "Ma ei mäleta, kumb oli enne, kas teade, et Savisaar tahab asutada Rahvarinde alluvusse Noorsoorinde, või idee korraldada Noortefoorum". Niinimetatud Noorterinde loomine luhtus (Rahvarinde ideoloogile Edgar Savisaarele ei antud sõnavõtuks rohkem minuteid kui teistele Noortefoorumi esinejatele, mis teda kohutavalt vihastas) ja Rahvarinde kõrvale "Noorterinnet" ei kujunenud. Eesti noorte aktiivsus ja sõltumatus (loe: kontrollimatus) tekitas muret. Noored oli vaja kontrolli alla saada. Seda väidet kinnitab veelkord Hans H. Luige kirjutatu: "Keskealised asutasid Rahvarinde. Komsomoli Keskkomitee kutsus noori „perestroikat” toetama. Möllas Elu Sõna. Üks minu kursusevend pidi Rahva Hääles KGB-stiilis lugusid kirjutama MRP-AEG neiust Eve Pärnastest. Võrus heiskas Vaba-Sõltumatu Noorte Kolonn Nr. 1 sinimustvalge..." <...> "Oli ka idee noorteliikumine luua. Kuid milline? Skaudid, sõjavastased hipid, noorte rahvarinne või sõjalis-sportlik klubi eestlaste kaitsmiseks? Üksmeelt polnud."[viide?] Paljudele oli meeldejääv elamus see, et Vaba-Sõltumatu Noorte Kolonni nr 1 liige Ain Saar pani enesestmõistetavusega püsti sinimustvalge lipu. “Ükskõik kelle ta (foorumit juhatanud Hans H. Luik – toim) välja kuulutab, ikka räägib see pöörast juttu. Igaüks nõuab Eestile iseseisvust. Vähemaga ei lepita, isemajandamine ei tule meeldegi. Tehakse risti vastupidiseid ettepanekuid, ent kõiki neid kaalutakse ülima hoolega ja millegi üle ei naerda, sest vastuoksus on ainult näiv,” kirjutas Jüri Luige esinemise ajal oma märkmetesse Mait Raun. Noortefoorumi redaktsioonitoimkonda arvati järgmiste rühmituste ja liikumiste esindajad: A-klubi, Tartu regilaulusõprade klubi, Virumaa klubi, Eesti Relvavabaks, loominguliste noorte algatusrühm, EELK, rahvarinne, ERSP, Vaba-Sõltumatu Noorte Kolonn nr 1, Eesti kunstiüliõpilaste selts, ELKNÜ, roheliste Tallinna klubi ja advokaatide kolleegium. I sõltumatu noortefoorumi lõppdokumendi otsused avaldati ELKNÜ häälekandjates Noorte Hääl ja Molodjož Estonii 18. juunil 1988 tsenseeritult. Noortefoorumi otsuse alusel oli juba 17. juunil 1988 tegevust alustanud Sõltumatu Infokeskus (SI), et anda sõltumatutele rühmitustele tsensuurivaba väljund. SI teates nr 5 loetakse üles kõik lõppdokumendis tehtud moonutused.