Äravalimine ja ettemääratus Uues Testamendis
Äravalimine viitab Piiblis ideele, et Jumal valib terve rahva või indiviidid enda jaoks välja. Uues Testamendis mõistetakse äravalitute all kaugel minevikus Jumala poolt valituid, kas siis inimesi või ingleid, kes moodustavad eshatoloogilise pühade kogukonna. See võib olla ka keegi, kes on Jumala poolt eriliseks teenimistööks välja valitud. Ettemääratus on vaade ajaloosündmustele, mis omistab nende põhjuse Jumala poolt eelnevalt tehtud otsusele või plaanile. Omavahel tihedalt seotud äravalimise ja ettemääratuse mõisted on apostel Pauluse mõtlemise loomulikud osad ning seetõttu ta neid teemasid eriti palju ei arenda. Ent need on väga olulised komponendid tema mõtlemise teoloogilises ülesehituses, mida ta esitab kaheldamatute faktidena. Pauluse kirjades on äravalimisel ja ettemääratusel eelkõige lunastav eesmärk. Erinevalt Vanast Testamendist heidab Uus Testament täielikult kõrvale arusaama, et kellegi päritolu võiks olla aluseks suhtele Jumalaga. Uues Testamendis põhineb suhe Jumalaga tema ette ära tundmisel ja armastusel: Kristus, kes on Vana Testamendi tõotuste pärija (Gl 3:16), on ette määratud kannatama (Ap 2:23), et inimesed saaksid Jumala Poja näo sarnaseks (Rm 8:29).