Jevonsi paradoks
Jevonsi paradoks (ka Jevonsi efekt) ilmneb majanduses siis, kui tehnoloogia areng või valitsuse poliitika suurendab ressursi kasutamise efektiivsust (vähendab igaks kasutuseks vajalikku kogust), kuid kasutuskulude langus suurendab selle nõudlust, suurendades, mitte vähendades ressursside kasutamist. Jevonsi paradoks on ehk kõige laiemalt tuntud paradoks keskkonnaökonoomikas. Valitsused ja keskkonnakaitsjad üldiselt eeldavad, et tõhususe suurenemine vähendab ressursside tarbimist, jättes tähelepanuta paradoksi tekkimise võimaluse. 1865. aastal märkis inglise majandusteadlane William Stanley Jevons, et söekasutuse tõhusust suurendavad tehnoloogilised täiustused tõid kaasa kivisöe tarbimise suurenemise paljudes tööstusharudes. Ta väitis, et vastupidi tavaarusaamale ei saa kütusekulu vähendamisel loota tehnoloogilisele progressile. Kaasaegsed majandusteadlased on leidnud, et lisaks konkreetse kasutuse jaoks vajaliku koguse vähendamisele vähendab tõhususe parandamine ka ressursi kasutamise suhtelist maksumust, mis suurendab nõutavat kogust. See neutraliseerib (teatud määral) tõstetud tõhususe tõttu tarbimise vähenemist. Lisaks suurendab tõhusus reaalsissetulekuid ja kiirendab majanduskasvu, suurendades veelgi nõudlust ressursside järele. Jevonsi efekt ilmneb siis, kui ülekaalus on suurenenud nõudluse mõju ja tõhususe paranemine toob kaasa ressursside kiirema kasutamise. Arutelu käib energiatõhususe Jevonsi paradoksi asjakohasuse üle energiasäästu seisukohalt. Mõned eiravad seda mõju, samas kui teised muretsevad, et energiatõhususe suurendamise kaudu jätkusuutlikkuse poole püüdlemine võib osutuda ennasthävitavaks. Mõned keskkonnaökonomistid on teinud ettepaneku kombineerida tõhususe suurendamine looduskaitsepoliitikaga, mis hoiab kasutuskulud samad (või kõrgemad), et vältida Jevonsi efekti. Tagasilöögiefekti kontrollimiseks saab kasutada poliitikaid, mis suurendavad kasutuskulusid (nt piirmäärad ja kaubandus- või keskkonnamaksud).