Keemiline potentsiaal
Keemiline potentsiaal on termodünaamiline funktsioon, mis iseloomustab püsivate välistingimuste korral komponendi i {\displaystyle i} aktiivsust keemilises reaktsioonis või aine ülekandeprotsessis. Keemilist potentsiaali μ i {\displaystyle \mu _{i}} defineeritakse matemaatiliselt kui termodünaamilise potentsiaali osatuletist komponendi moolide arvu n i {\displaystyle n_{i}} järgi, kusjuures olekuparameetrid ( T {\displaystyle T} , p {\displaystyle p} ) ja teiste komponentide hulgad on konstantsed: μ i ≡ ( ∂ G ∂ n i ) T , p , n j ≠ n i , {\displaystyle \mu _{i}\equiv \left({\frac {\partial G}{\partial n_{i}}}\right)_{T,p,n_{j}\neq n_{i}},} kus ∂ G {\displaystyle \partial G} on füüsikalise süsteemi Gibbsi vabaenergia muutus ja ∂ n i {\displaystyle \partial n_{i}} on komponendi ainehulga muutus. Puhta aine keemiline potentsiaal sõltub ainult temperatuurist ja rõhust, segu või lahuse potentsiaal ka kontsentratsioonist või osarõhust. Keemilise potentsiaali muutuse mõõtühik on džaul mooli kohta (J/mol). Keemilise potentsiaali mõiste võttis 1874. aastal kasutusele USA teadlane Josiah Willard Gibbs.