4G
Neljanda põlvkonna mobiilsidevõrgu standard on järg standarditele 2G ja 3G. 4G-seadmete suurim võimalik allalaadimise kiirus on suure liikuvusega seadmetes (näiteks mobiiltelefonides) 100 Mbit/s ja väikese liikuvusega seadmetes (näiteks eraldiseisev traadita modem) 1 Gbit/s. 4G-süsteemilt oodatakse mitmekülgset ja turvalist IP-põhist lahendust, kus oleks kasutajatele tagatud mitmesugused teenused, nagu näiteks ultra-lairiba Internet, VoIP, mänguteenused ja multimeediavoog. Palju segadust on tekitanud tõsiasi, et tehnoloogiad, mis on hetkel turul ja mida tootjad reklaamivad kui "4G", on 4G-tehnoloogia eelkäijaid nagu mobiilne WiMAX ja Long Term Evolution (LTE). Need versioonid aga ei täida ITU-R nõudeid, kus andmesidekiirus peab 4G-süsteemide puhul olema ligikaudu kuni 1 Gbit/s. Seega oleks neid sisuliselt õigem nimetada 3,9. põlvkonna standarditeks (aga rahvusvaheliste standardite nimesid ei tõlgita). Nendest nõuetest hoolimata on jätkatud 4G eelversioonide WiMAX-i ja LTE turustamist 4G kaubamärgi all. Kõigis 4G ettepanekuis on CDMA spektri hajutamise raadiotehnoloogia, mis kasutab 3G-süsteeme ja IS-95, hüljatud ja asendatud sagedusala ühtlustatud skeemiga nagu OFDMA. See on kombineeritud MIMO-ga, näiteks mitmekordsete antennide, dünaamiliste kanalite jaotamise ja kanali sõltuvuse planeerimisel. Kõik juhtmevaba telekommunikatsiooni ettevõtted on üldiselt 4G, kui arenenud juhtmevaba tehnoloogia, mis muuhulgas põhineb niinimetatud laia kanali OFDM tehnoloogial ja mille arhitektuur põhineb IP-l, omaks võtnud. Ühendriikides vastab nendele parameetritele Sprint-s 4G-tehnoloogia. T-Mobile tehnoloogia aga nendele parameetritele ei vasta.