Musta luige teooria
Musta luige teooria on riskijuhtimise mõiste, mille all mõeldakse selliseid haruldasi suure mõjuga ootamatuid sündmusi, mille esinemist ei osata ette näha seetõttu, et need tunduvad täiesti ebatõenäolistena, ja nende sündmuste prognoosimatust. Mõiste pärineb 2. sajandi Roomast, kus poeet Juvenal kirjutas millestki, mis on nii “haruldane kui must luik”. Juvenal ei teadnud, et mustad luiged tegelikult eksisteerivad. Tol ajal oli see midagi sarnast kui öelda, et see on sama haruldane kui lendavad sead. 17. sajandi Londonis oli fraas “must luik” võrdne võimatuga. Seega põhineb metafoor "must luik" arvamusel, et mustad luiged on müüt ja neid ei ole olemas. Eurooplastele oli tol ajal mõte millestki muust kui valgest luigest ennekuulmatu. 1697. aastal avastas Hollandi laevakapten Willem de Vlamingh musta luige (Cygnus atratus), kui ta seilas Austraalia lääneosas. Poolteist sajandit hiljem demonstreeris inglise filosoof John Stuart Mill lindu nn induktsiooniprobleemina. “Ükski valgete luikede vaatluste arv ei luba järeldada, et kõik luiged on valged, kuid ühe järelduse ümberlükkamiseks piisab ühe musta luige vaatlusest.” Willem de Vlaminghi avastuse järel tähendas must luik, et midagi, mida eeldatakse absoluutselt kindla võimatusena, võib tõestuda valena. Nassim Nicholas Taleb tutvustab raamatus “Fooled by Randomness” musta luige ideed ja arendab seda edasi oma raamatus “Must luik”. Statistik, endine kaupleja, riskianalüütik ja omamoodi filosoof Taleb ründab ideed, et me suudame üldse tulevikku ennustada. Eeldades, et tulevikus toimuvad minevikuga samad mustrid, mis on viinud suurte krahhideni. Taleb käsitleb oma raamatus ebakindlust ja tõenäosust. Mõistet “must luik” kasutatakse nüüd sündmuste kirjeldamiseks, mis on täiesti ettearvamatud, kuid millel on tohutu mõju. Taleb usub, et ajalooline areng on toimunud äkiliste hüpetena ja et olulised sündmused, mis põhjustavad inimkonna ajaloos suuri muutusi, on üldiselt ettearvamatud.