Mittetunnustamispoliitika
Mittetunnustamispoliitika on rahvusvahelise poliitika üks erimenetlus rahvusvahelise õiguse rikkumisest tuleneva olukorra kehtetuks tunnistamiseks. Rajaneb tavadele ja pretsedentidele ning 1928. aastast alates ka Haagi rahvusvahelise kohtu mitmele otsusele. Neist esimene, 3. märtsil 1928 langetatud otsus käsitles Danzigi kohtute jurisdiktsiooni küsimust.[viide?] Eesti Vabariigi ja teiste Balti riikide puhul on mittetunnustuspoliitika seisnenud välisriikide ja eriti Ameerika Ühendriikide välispoliitilises doktriinis, mille kohaselt ei tunnustata võõra territooriumi Nõukogude Liidu poolsest vägivaldsest ülevõtust tekkivaid olukordi ega nende järelmeid.[viide?] Balti riikide sovetliku okupatsiooni ja anneksiooni mittetunnustuspoliitika kestis 1940–1991 ja järjekindlamalt järgisid seda eeskätt USA, Vatikan ja Iirimaa, kes ei andnud Nõukogude Liidu anastusele Eestis, Lätis ega Leedus ei juriidilist ega faktilist tunnustust.[viide?] 23. juulil 1940 reageeris USA välisministri kohusetäitja Sumner Welles Nõukogude Liidu okupatsioonile ja anneksioonile Baltimail avaldusega, et "kolme väikese Balti riigi – Eesti, Läti ja Leedu – poliitiline sõltumatus ja territoriaalne puutumatus hävitati ettekavatsetult ühe nende võimsama naabri poolt" ja et "Ühendriikide rahvas seisab vastu mis tahes röövellikule tegevusele, sõltumata sellest, kas see viiakse läbi jõu või jõu kasutamisega ähvardamise teel".[viide?] Kui Nõukogude pool 27. veebruaril 1941 Washingtonis toimunud nõupidamisel tuli välja väitega, et president Roosevelti administratsioon olevat oma ajal andnud Nõukogude Liidule tunnustuse (de jure) arusaamisega, et Venemaad ei tükeldata ja Baltikum on Venemaa lahutamatu osa, siis vastas välisministri asetäitja Sumner Welles sellele, et Nõukogude Liit ise tunnustas Balti riike esimesena ja varem kui Ühendriigid; pealegi hakkas Nõukogude Liit Balti riikidega kohe nii diplomaatiliselt kui ka majanduslikult suhtlema. Sellele argumendile polnud Nõukogude Liidu esindajatel midagi vastu panna.[viide?] Wellesi avaldus lülitas Nõukogude Liidu samasse kategooriasse, kuhu USA valitsus oli varem arvanud Jaapani ja Itaalia, kelle teostatud võõralade vallutamist USA põhimõtteliselt ei tunnustanud.[viide?] USA järel ühines Balti riikide okupatsiooni mittetunnustamise poliitikaga hulk teisigi riike: Suurbritannia, Kanada, Lääne-Saksamaa, Prantsusmaa, Iirimaa, Taani, Belgia, Itaalia, Hispaania, Portugal, Vatikan, Šveits, Uruguay, Brasiilia, Colombia, Ecuador, Tšiili, Guatemala, Paraguay, Venezuela, Costa Rica, Austraalia, Filipiinid, Lõuna-Korea, Taiwan, Hiina Rahvavabariik. Balti riikide varade üleandmisega Moskvale sisuliselt tunnustasid okupatsiooni Rootsi ja Soome.