Rahvuslik Fašistlik Partei
Rahvuslik Fašistlik Partei (itaalia keeles Partito Nazionale Fascista, PNF) oli Itaalia erakond, mille rajas Itaalia fašismi edendamiseks Benito Mussolini. Selle eelkäija oli Fasci Italiani di Combattimento. Erakond oli Itaalias võimul 1922. aastast, kui fašistid marsiga Rooma võimule tulid, kuni 1943. aastani, kui fašism Itaalias kokku kukkus ja Mussolini Fašismi Suurnõukogu poolt tagandati. PNF-i õigusjärglane oli kuni teise maailmasõja lõpuni Itaalia Sotsiaalse Vabariigi aladel Vabariiklik Fašistlik Partei (PFR). Rahvusliku Fašistliku Partei põhiteesid olid itaalia rahvuslus ning Itaalia alade laiendamine ja taastamine, mida fašistid pidasid rahva ülimuslikkuse ja tugevuse lahutamatuks väljenduseks. Itaalia fašistid pidasid Itaaliat Vana-Rooma järeltulijaks ja pärandi kandijaks. Nad toetasid Itaalia Impeeriumi loomist, et kolooniate abil tekitada itaallastele juurde eluruumi ning Vahemeri enda kontrolli alla võtta. Erakonda iseloomustas ka sotsiaalne konservatism. Fašistide ideaalne majandussüsteem oli korporatism, milles töötajad ja tööandjad moodustasid rahva majandusvajaduste täitmiseks sündikaadid ning panid koos riigiga paika majanduspoliitika. Selle süsteemiga prooviti klassivõitluse asemel tekitada klassikoostööd. Lisaks oldi tulised autarkia pooldajad. Itaalia fašism oli liberalismi vastane, kuid samas ei pooldanud ka reaktsionäärset tagasiminekut Prantsuse revolutsiooni-eelsesse aega, mida peeti tulevikku silmas pidades samuti vigaseks. Fašism oli vastu ka marksistlikule sotsialismile, kuna see ei olnud rahvuslik. Lisaks ei sobinud fašistidele ka Joseph de Maistre klassikaline konservatism. Itaalia rahvusluse edu võtmeteks peeti traditisooni austamist, selget ja ühtset ajalootaju, pühendumist Itaalia moderniseerumisele ning usku sellesse, et Itaaliast saab Euroopa suurvõim. Rahvuslik Fašistlik Partei ja Vabariiklik Fašistlik Partei on ainsad kaks erakonda, mille taasasutamine on Itaalia põhiseadusega keelatud.