Hiiukirn
Hiiukirn on kaljupinnasesse jääaegse liustikualuse või liustikupealse kose uuristatud lõõr. Veekeerises ringlevad jahvekivid on kulutanud kivimisse sümmeetrilisi siledaid uurdeid. Vool on pidanud olema piisavalt tugev pisemate kivide eemaleuhtmiseks ja küllalt sügav, et suuremad kivid saaksid kõrvalt mööduda. On arvatud, et hiiukirnud on alguse saanud liustiku pinnal voolanud sulaveest, mis on jääprakku laskudes hakanud pöörlema. Kohati sadade meetrite kõrguselt langenud vesi on puurinud augu aluskivimini. Kivid ja kruus toimisid käiakividena. Hiiukirn võib olla mitu meetrit sügav, väiksemad aga ainult detsimeetrise läbimõõduga. Mõne põhjas on näha jahvekive tänaseni. Hiiukirnu uuristavad kivid peavad olema sama kõvad või kõvemad kui kirnu serva moodustavad kivimid. Kõige kõvemad kivid Maal on teemandid ja näiteks Lõuna-Aafrikas ongi hiiukirnude põhjast teemante leitud. See seletab ka mõne hiiukirnu nime (Bourke's Luck Potholes – Bourke'i õnneaugud). Hiiukirne on vähe uuritud. Puuduvad täielikud hiiukirnude nimestikud. Arvatakse, et hiiukirne uurides saab teavet liustiku kohta, milles need hiiukirnud moodustusid. Norra suurim hiiukirn on Helvetet i Espedalen Opplandi maakonna Gausdali vallas: 40-meetrise läbimõõduga ja 100 meetrit sügav . Huvitavad hiiukirnud on Tømmerelva ääres Sørreisa vallas . Kvinesdali Heksegryten ning Farå ja Otra hiiukirnud meelitavad hulgaliselt suplejaid, kuid on olnud ka surmajuhtumeid. Šveitsis Luzerni lähedal Gletschergartenis on 32 hiiukirnu, millest suurima läbimõõt on 8 meetrit ja sügavus 9,5 meetrit. Hiiukirnud võivad moodustuda kärestikulistesse jõgedesse, sealhulgas koskede alla. Vahel on hiiukirnuks nimetatud ka muid moodustisi, näiteks Jalasjärve Pirunpesä, mis on tekkinud hoopis murenemise tagajärjel.