Osmanite Albaania
Albaania Osmanite riigi alluvuses viitab perioodile Albaania ajaloos alates Osmanite vallutusest 14. sajandi lõpus kuni Albaania iseseisvusdeklaratsioonini 1912. aastal. Osmanid sisenesid Albaaniasse esmakordselt 1385. aastal Albaania aadliku Karl Topia kutsel Balša II vägede mahasurumiseks Savra lahingu ajal. Neil oli pärast 1385. aasta Savra lahingut mõnes Albaania piirkonnas mõningane mõju, kuid mitte otsest kontrolli. Osmanid paigutasid 1418. aastaks kogu Lõuna-Albaaniasse garnisonid ja kehtestasid 1431. aastaks Kesk-Albaanias ametliku jurisdiktsiooni. Kuigi Osmanid nõudsid kõigi Albaania maade valitsemist, valitses enamikku Albaania etnilisi territooriume endiselt keskaegne Albaania aadel, kes oli Osmanite võimust vaba. Albaania sandžakk loodi 1420. või 1430. aastal, kontrollides peamiselt Kesk-Albaaniat, samas Osmanite võim tugevnes 1479. aastal pärast Shkodëri langemist. Kristlikud albaanlased mässasid uuesti 1481. aastal, kuid Osmanid kontrollisid Albaaniat lõpuks 1488. aastaks. Osmanite allikates riigi kohta kasutatud termin oli Arnavudluk (osmanitürgi keeles: آرناوودلق), mis hõlmas selliseid piirkondi nagu tänapäeva Albaania, Kosovo, Põhja-Makedoonia lääneosa, Lõuna-Serbia, Lõuna-Montenegro ja Põhja-Kreeka osad. 1431. aastal alustasid paljud Albaania vürstid, sealhulgas Gjergj Arianiti, Zenebishi perekond, Andrea Topia II ja Gjon Kastrioti sõda Osmanite riigi vastu, mille tulemusel sai Gjon Kastrioti lüüa, kuid Gjergj Arianiti võitis neli lahingut ja Andrea Topia II võitis ühe. Need Albaania võidud avasid 1443. aastal Krujas tee Skanderbegi tulekule. Enamiku Albaania piirkondade iseseisvust säilitati aastatel 1443–1479 Skanderbegi juhtimisel toimunud ülestõusuga, mis saavutas koos teiste Albaania aadlikega nagu Gjergj Arianiti, Andrea Topia II ja Lekë Dukagjini märkimisväärse tulemuse 30+ võitu Osmanite riigi üle. Albaania vastupanu ja sõda Osmanite vastu kestis 48 aastat. Viimased linnad, mille Osmanid vallutasid, olid Shkodër 1479. aastal, Durrës 1501. aastal ja Himarë 1509. aastal, välja arvatud Albaania põhjaosa Mirdita, mida ei suudetud kunagi täielikult vallutada. Osmanitürklased, nähes võimatust sellesse kohta tungida, olid sunnitud tagama piirkonnale autonoomiaõiguse oma pärilike vürstidega. Mirdita vürstkond jäi alati vabaks, seda valitses Gjomarka perekond 400 aastat, sisuliselt kogu Osmanite perioodi Balkanil. Pooliseseisvuse periood algas 1750. aastatel iseseisvate Albaania pašadega. 1754. aastal asutati Bushati perekonna autonoomne Albaania pašalik keskusega Shkodëri linnas, nimega Shkodëri pašalik. Hiljem asutati samaautonoomne Berati pašalik ja kulmineerus see Ali Pashë Tepelena Albaania pašalikiga 1787. aastal. Albaania pašalikid lõppesid 1831. aastal, kusjuures viimane neist oli Bushati pašalik. Need de facto Albaania pašalikid ulatusid Bosniast Moreani. Albaanlased astusid hiljem 15. ning eriti 16. ja 17. sajandil islamiseerimise perioodi. Albaanlased domineerisid islamisse pöördumise kaudu lõpuks Osmanite võimustruktuurides ebaproportsionaalselt nende väikese elanikkonnaga võrreldes, arvestades Osmanite riigi suurt territooriumit ja tohutut rahvastikku. Neist sai riigi üks tähtsamaid ja prestiižsemaid rahvusi, kellel oli silmatorkav roll, eriti 17., 18. ja 19. sajandil. Tänapäeval Albaania vabariiki kuuluv territoorium jäi Osmanite riigi osaks kuni iseseisvuse väljakuulutamiseni 1912. aastal, Balkani sõdade ajal.