Algoritmiline komponeerimine
Algoritmiline komponeerimine on muusikas kompositsioonitehnika, mille rakendamisel kasutatakse algoritme. Mingeid reeglite kogumeid on muusika loomisel kasutatud alati. Mõistet "algoritmiline komponeerimine" rakendatakse siiski vaid selliste kompositsioonimeetodite kohta, mille puhul luuakse muusikat formaalsete protseduuride abil, kasutades näiteks arvutit. Heliloojad kasutavad inspiratsiooni ammutamiseks ka mitmeid algoritme, mis ei ole konkreetselt muusikale iseloomulikud. Algoritmid nagu fraktaalid, L-süsteemid, statistilised mudelid ning isegi juhuslikud andmed (näiteks joonised, GIS-koordinaadid või magnetväljade mõõtetulemused) on kõik muusikaliseks interpretatsiooniks kasutatavad. Nende andmete alusel loodava muusikateose õnnestumine või ebaõnnestumine oleneb suuresti helilooja poolt kasutatavast andmeteisendus-süsteemist, mis tõlgib need andmed muusikaliseks andmevooks. Ei ole ühte ainsat metoodikat, mille järgi erinevaid kompositsioonialgoritme kategooriatesse jagada. Üks võimalus seda teha on märkida ära, kuidas algoritmi kompositsiooniprotsessis kaasatakse ehk jagada muusika arvuti poolt komponeeritud teosteks ja arvuti abil komponeeritud teosteks. Muusikat peetakse täielikult arvuti poolt looduks kui algoritm suudab teha muusikaloome protsessis ise valikuid. Teine võimalus kompositsioonilisi algoritme jagada on uurida komponeerimise tulemusi. Algoritmid suudavad kas pakkuda noodistatud infot teiste instrumentide tarbeks või pakkuda iseseisvat helisünteesi (muusikateos mängitakse arvuti poolt ise maha). Olemas on algoritme, mis loovad korraga nii noodistuse kui ka sünteesivad heli. Kõige laiemalt on levinud algoritmide kategoriseerimine nende struktuuri järgi ning selle järgi, kuidas nad muusikalisi andmeid töötlevad. Ühes detailsemas jaotises jagatakse need kuueks osaliselt kattuvaks mudeliks: matemaatilised mudelid teadmistepõhised süsteemid grammatikad evolutsioonilised meetodid iseõppivad süsteemid hübriidsüsteemid