Endel Rumma
Endel Rumma (3. juuli 1917 Tallinn – 8. november 1995 Nacka, Stockholm) oli eesti arst. Rumma lõpetas 1935. aastal Gustav Adolfi gümnaasiumi ja sõjakooli ning sai leitnandiks. Aastail 1935(1936)–1940 ja 1943 (vahepeal oli sõjaväearstina mobiliseeritud) õppis ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas, oli Üliõpilasselts Raimla vilistlane. 1944. aasta sügisel põgenes Rumma Eestist aurikul Nordstern, mille venelased Klaipeda ranniku lähedal põhja lasksid. Poolest tuhandest inimesest pääses ainult 50, nende hulgas Endel Rumma. Nordsterni hukkumisel sai Rumma raskelt vigastada, ta sai plahvatuse tagajärjel põlveliigese nihestuse, mis tekitas ummistuse ja gangreeni ning lõpuks tema vasak jalg amputeeriti (seetõttu oli ta pikka aega ravil Gotenhafeni ja Burg bei Magdeburgi haiglas). Rumma kaotas laevahukus ema ja isa, kogu Rummade suurest suguvõsast pääses vaid kolm inimest, hukkus 18. 17. aprillil 1945 põgenes ta sõprade abiga Berliinist Rootsi. Algul oli Rumma laagris Malmös ja viidi hiljem Stureby haiglasse Stockholmi, kus sai jätkuvat ravi. 1946. aastal sai Rumma esimese töökoha. Endel Rumma täiendas end Karolinska haigla juures ja 1955. aastal saavutas Rootsi arsti õigused. Rumma oli ka Katrineholmi linnaarst. Pikemat aega töötas ta Stockholmi lõunalinnaosade linnaarstina ja oli kuni pensionile jäämiseni Danvikshemmeti arst. Selle haigla kirikus ta ka maeti. Rumma oli Eesti Maja Klubi ja Akadeemilise Koondise esimees, ERF-i esinduskogu liige, sihtasutuse Eesti Ühisabi esimees ning Eesti Sõjaveteranide Ühingu esimees. Elu lõpuni oli ta Eesti Ohvitseride Kogu Rootsis esimees. Ta laulis pikka aega Stockholmi Eesti Meeskooris ja hiljem ka kooris Sügisheli. Tema abikaasa oli Inez, nende pojad on Jaan, Andres ja Toomas.