Dariéni lünk
Dariéni lünk (hispaania keeles Tapón del Darién) on geograafiline ala Panamas ja Colombias. Koosnedes suurest vesikonnast, metsadest ja mägedest Panamas Dariéni provintsis ja Colombias Chocó departemangus, ühendab Dariéni lünk omavahel Põhja- (koos Kesk-Ameerikaga) ja Lõuna-Ameerika mandrid. Dariéni lünga piirkonnas elavad Embera-Wounaani (Choco) ja Guna hõimude põliselanikud. Dariéni lünk katkestab Panameerika maantee, mis Kesk-Ameerikas lõppeb Panamas Yavizas. Ligi 106 kilomeetrine lõik Turbosse Colombias on ehitamata. Maantee-ehituse vastu on nii kohalikud elanikud, keskkonnakaitsegrupid ja ka valitsused. Maantee ehitamine on takerdunud mitmete faktorite taha. Põliselanikud on öelnud, et maantee ehitus lõikaks nad ära nende peamistest toiduallikatest. Keskkonnakaitsegrupid on maantee ehituse vastu soovidega vihmametsa kaitsta ja vältida troopiliste haiguste levikut. Juba maantee ligi 220 kilomeetrine pikendamine Chepost Yavizasse 2008.–2010. aastail tõi kaasa maantee ääres kümnendi kõige ulatuslikuima metsaraie. Ka USA põllumajandusministeerium on aastast 1978 maantee-ehituse vastu, kuna aastast 1954 ei ole Põhja- ja Kesk-Ameerikas esinenud ühtegi suu- ja sõrataudi juhtumit, ja on esitanud tõendeid, et Dariéni lünk on ära hoidnud nakatunud karja leviku Kesk- ja Põhja-Ameerikasse. Lisaks eksisteerib ka risk, et maantee ehitamine võib soodustada uimastikaubandust ja sellega kaasnevat vägivalda. Alternatiiviks maantee ehitusele oleks parvlaevaliini avamine Panama ja Colombia vahel, kuid 2024. aasta seisuga on mitmed neist osutanud ebatulusaks ja tegevuse lõpetanud. Kuigi maanteed läbi Dariéni lünga ei eksisteeri, on seda siiski mitu korda läbitud. Samas on see vägagi riskantne, kuna piirkonnas ei eksisteeri meditsiiniabi ega korrakaitset, vägistamised ja röövimised on tavalised ning juba jala murdmine võib lõppeda surmaga, kuna pole võimalust abini jõudmiseks. Samas on lünka üritanud läbida USAsse jõuda soovivad immigrandid, peamiselt Haitilt ja Venezuelast. Esimesena läbisid mootorsõidukitega Darién lünga kolm brasiillast – armeeleitnant Leonidas Borges de Oliveira, õhuväelane Francisco Lopez da Cruz ja noor mehhaanik Mário Fava kahe Ford Model T autoga. Nad lahkusid Rio de Janeirost 1928. aastal ja jõudsid USAsse 1938. aastal. Nende seiklusest kirjutas kirjanik Beto Braga hiljem raamatu O Brasil através das três Américas. Järgmisena läbis Darieni lünga 1959.-1060. aasta Trans-Dariéni ekspeditsioon, Land Roveril La Cucaracha Cariñosa ja Jeepil, koosnedes panamalasest Amado Araúzist koos naise Reina Torres de Araúziga, Briti Special Air Service'i eriväelase Richard E. Beviri ja austraallasest insener Terence John Whitfieldiga. Nad lahkusid Chepost Panamas 2. veebruaril 1960 ja jõudsid Quibdosse Colombias 17. juunil 1960. 136 päeva jooksul kujunes nii nende keskmiseks kiiruseks 200 meetrit tunnis. 1961. aastal lahkus Panamast 12-meheline tiim eesotsas Chicago Chevrolet' edasimüüja Dick Doane'iga General Motorsi Chevrolet' divisjoni rahalisel toel kolme Chevrolet Corvairi, kahe Chevrolet Suburban Carryalli ja ühe kütuseveokiga. Inimohvreid ei olnud, kuigi üks grupi liige tuli peale malaariasse nakatumist helikopteriga haiglasse toimetada, kuigi ta toodi enne ekspeditsiooni lõppu grupi juurde tagasi. Kaks Corvairi jõudsid 109 päeva pärast Colombiasse, samas kui kolmas Corvair, Suburbanid ja kütuseveok hüljati džunglis. 1972. aastal sõitis läbi Darieni lünga Briti maaväe major John Blashford-Snelli juhitud 64-meheline tiim kahe Range Roveriga. Samas läbisid nad Colombias Atrato soo spetsiaalsete täispuhutavate parvedega. Esimesena läbis lünga täielikult maismaad mööda 1973. aastal jalgrattur Ian Hibell, kes sõitis jalgrattaga Hoorni neemelt Alaskasse. Mootorrattaga läbis lünga esimesena Robert L. Webb märtsis 1975. Autoga läbisid lünga täielikult maismaad mööda Loren Upton ja Patty Mercier aastail 1985–1987 Jeep CJ-5ga. 200 kilomeetri läbimiseks kulus neil 741 päeva, mis jõudis hiljem Guinnessi rekordite raamatusse. Ka jalgsi on lünka läbitud. 1975. aastal läbis lünga inglise seikleja Sebastian Snow koos noore kanadalase Wade Davisega, olles jalgsimatkal Tulemaalt Costa Ricasse. Snow kirjutas retkest 1976. aastal raamatu The Rucksack Man ja Davis 1996. aastal One River. 1981. aastal läbis lünga George Meegan, kes kõndis kuus aastat (1977–1983) Tulemaalt Prudhoe Baysse Alaskal, kokku üle 30 000 kilomeetri. Sellest kirjutas ta hiljem 25 lehekülge oma 1988. aasta autobiograafias The Longest Walk. Lünga läbimine muutus ohtlikumaks 1990. aastatel Colombia konflikti tõttu, kui Dariéni džungli Colombia osa langes relvastatud kommunistliku rühmituse FARC kontrolli alla, kes sisenesid ka Panamasse. 2000. aastal röövis FARC lüngas kaks britti Tom Hart Dyke'i ja Paul Winderi, kes otsisid seal haruldasi orhideesid. Neid hoiti 9 kuud vangistuses, kuni vabastati vigastusteta ja ilma lunaraha maksmata. Nad kirjutasid sellest hiljem raamatu "The Cloud Garden". 2017. aastal läbisid lünga neli endist USA sõdurit Wayne Mitchell, Simon Edwards, Rich Doering ja Mike Eastham koos kuna hõimu teejuhi Isaac Pizarro ja Paya kunade küla elanike abiga neljal Kawasaki KLR mootorrattal 8 päevaga. Reis oli osa nende mootorrattareisist Alaskast Argentinasse, sellest tehti 2022. aastal dokumentaalfilm "Where the Road Ends".