Vääramatu jõud
Vääramatu jõud (prantsuse keeles force majeure [/ˌfɔːrs mɑːˈʒɜːr, -məˈʒɜːr/]; ladina keeles vis maior) on ettearvamatu asjaolu, mis ei sõltu kokkulepet sõlmivate poolte tahtest, mida ei saanud pooled mõjutada ega ära hoida ja mis ei võimalda täita kokkuleppejärgseid kohustusi. Mõistet kasutatakse lepinguliste suhete, lepinguväliste kohustuste tekkimisel ja ka eellepingute puhul. Tsiviilõiguslikes tehingutes on vääramatu jõud asjaolu, mis vabastab võlgniku lepingujärgsest kohustuse rikkumisest. Õigusliku tagajärjena on rikkumine sel juhul vabandatav. Kui vääramatu jõu mõju on ajutine, on kohustuse rikkumine vabandatav üksnes aja vältel, mil vääramatu jõud kohustuse täitmist takistas. Vääramatu jõu mõiste Eesti õiguses vastab sisult vääramatu jõu mõistele rahvusvaheliste kaubanduslepingute printsiibis (PICC art-s 7.1.1.), Euroopa lepinguõiguse printsiibis (PECL art-s 8. 108) ja ÜRO konventsioonis kaupade rahvusvaheliste müügilepingute kohta (CISG-i art-s 79). Vääramatu jõu definitsiooniga on hõlmatud üldises õiguses (common law) tehingualuse äralangemise ja täitmise võimatuse doktriinid ning Kontinentaal-Euroopa õigussüsteemides force majeure ning täitmise võimatuse doktriinid. Definitsioonid kahes õigussüsteemis ei ole täies ulatuses identsed. Võlaõigusseaduses kasutatud vääramatu jõu mõiste on üldtuntud rahvusvahelises kaubandusõiguses kui force majeure’i klausel. Vääramatuks jõuks peetakse loodusjõude, mida ei saa ette näha (üleujutused, maavärinad, orkaanid jms), sõjaolukordi, ootamatut karantiini, tööseisakuid, boikotte, streike, seaduslikke ja ebaseaduslikke keelde jms.