Menetlusautonoomia
Menetlusautonoomia põhimõte on Euroopa Kohtu (EK) välja töötatud printsiip, mis lubab Euroopa Liidu (EL) liikmesriikidel kasutada EL-i õiguse kohaldamisel riigisiseseid menetlusnorme olukorras, kus puuduvad konkreetsed EL-i õigusest tulenevad menetlusnormid. Kuna EL ei sätesta ammendavat loetelu menetlusjuhistest, siis olukorras, kus küsimus ei ole reguleeritud EL-i õigusega, tuleb igal liikmesriigil lähtuda menetlusautonoomia põhimõttest riigisisese menetluskorra kehtestamisel. Liikmesriikide menetlusautonoomiat piiravad tõhususe ja võrdväärsuse põhimõtted. Nende eesmärk on tagada Euroopa Liidu õigusaktide võimalikult sarnane rakendamine liikmesriikide siseselt. Samuti tagatakse nende piirangutega kõikide liikmesriikide isikutele EL-i õigusest tulenevate õiguste kaitse. Riigisisese menetluskorra määramisel peavad liikmesriigid arvestama järgmiste tingimustega: EL-i õiguse küsimusi reguleeriv menetluskord ei tohi olla ebasoodsam analoogseid riigisiseseid küsimusi reguleerivast korrast (võrdväärsuse põhimõte); Riigisisesed menetlusnormid ei tohi muuta EL-i õigusest tulenevate subjektiivsete õiguste kasutamist üleliia keerukaks või praktiliselt võimatuks (tõhususe põhimõte). Liikmesriikide menetlusautonoomia piiramist tõhususe ja võrdväärsuse põhimõtetega nimetatakse ka EK-poolseks negatiivseks harmoniseerimiseks. Eelnimetatud printsiibid tagavad EL-i õiguse maksmapaneku läbi liikmesriikide kehtestatud takistavate menetlusnormide eemaldamise. Menetlusautonoomia on kui delegeeritud jõustamismudel, mis on mõeldud piiritlemaks menetluskorra loomist, mitte selle kohaldamist.