Ökokriitika
Ökokriitika (ka kirjandusökoloogia; inglise keeles ecocriticism) on kirjandusteaduse suund, mis tegeleb keskkonna ning kirjanduse ja kultuuri suhete uurimisega.Ökokriitika on laiemalt kasutatud mõiste kui kirjandusökoloogia, sest see on tõlge ingliskeelses kirjanduses kasutatavast sõnast ecocriticism. Ökokriitika uurib kliimakriisi temaatika käsitlemist, samuti inimeste ja loomade vaheliste suhete kujutamist kirjanduses. Ökokriitika mõiste ühendab ökoloogia ja kirjanduse valdkonnad. Ökoloogia erinevuseks teistest teadustest on seotus kindla keskkonnaga, mille organismide omavahelisi suhteid vaadeldakse. Kirjanduses on olulised kaks eri tüüpi keskkonda: esiteks keskkond, milles tekst loodi (autori isiklik elu, kogukonnas toimuvad sündmused), ja teiseks see, millesse see luuakse (tekstuaalne või realistlik maailm, milles teose tegelased tegutsevad). Ökoloogiat uurides ei ole oluline järgida mingit kindlat skeemi, vaid uurida kõiki suhteid süsteemi kõikide osade vahel. Samamoodi pole ka ökokriitilise lähenemise eesmärk uuritavat materjali kindlasse raamistikku asetada, vaid uurida selle ökoloogilist olemust. Ökoloogia ei ole tänapäeval ainult loodusteaduste valdkond, vaid kliimakriisi tõttu on see oluline muudeski valdkondades, sh kirjanduses. Ökokriitika peamisteks uurimisteemadeks on kirjanduse seosed looduskeskkonna kui kirjanduse laiema kontekstiga; looduskeskkonna ning loomade ja taimede kujutamine kirjandusteostes; keskkonnakasutuse ja ökoloogiliste probleemide kultuurilised ning ideoloogilised aspektid; ökokriitika teooria arendamine jm. Ökokriitika materjaliks on looduskirjandus (loodusest kirjutatud esseed ja lühijutud) ning klassikalise kirjanduse tõlgendamine looduskujutuse ja -kasutuse vaatenurgast.