Fideikomiss (Rooma õigus)
Fideikomiss (ld fideicommissum) on testamentlik korraldus, millega pärandaja esitab pärijale palve anda või teha midagi kolmanda isiku kasuks. Sõna teket seletatakse väljendiga „fidei alicuius committere“, mis tähendab „kellegi teise truudust usaldama“. Fideikomissid tekkisid tõenäoliselt selleks, et juhul, kui ei olnud võimalik testamendi või legaadiga teatud isikutele (nt naistele) midagi pärandada, siis sai fideikomissiga pärijat kohustada asju ikkagi üle andma. Testaator pöördus pärija poole sõnadega „te rogo“ („palun sind“) või „peto a te“ („esitan sulle palve“). Nt võis see puudutada rahasumma maksmist või vara võõrandamist. Algselt oli tegu moraalse kohustusega. Seda päritolu tuletati meelde ka keiser Justinianuse "Institutsioonides": Institutiones Justiniani 2.23.1. Sciendum itaque est omnia fideicommissa primis temporibus infirma esse quia nemo invitus cogebatur praestare id de quo rogatus erat: quibus enim non poterant hereditates vel legata relinquere, si relinquebant, fidei committebant eorum qui capere ex testamento poterant: et ideo fideicommissa appellata sunt, quia nullo vinculo iuris, sed tantum pudore eorum qui rogabantur, continebantur. Justinianuse „Institutsioonid“ 2.23.1. Peab teadma, et alguses olid kõik fideikomissid mittesiduvad, sest kedagi ei sunnitud vastu tahtmist seda üle andma, vaid selleks [s.t fideikomissi üleandmiseks] esitati palve. Sest kui isikutele, kellele ei saadud pärandust või legaati jätta, taheti midagi pärandada, usaldati end nende hoolde, kellel oli õigus testamendi alusel pärida, ja seepärast räägiti fideikomissidest, kuna need ei tuginenud õiguslikule sidemele, vaid ainult palutute sündsustundele. Keiser Augustus muutis fideikomissi pärija jaoks kohustuslikuks nii, et võimaldas fideikomissi saajale kaitset uues kohtumenetluses: ekstraordinaarses protsessis (cognitio extra ordinem). Hiljem loodi selleks spetsiaalsete preetorite (praetores fideicommissarii) ametikoht.