Toscana suurhertsogkond
Toscana suurhertsogkond (itaalia Granducato di Toscana, ladina Magnus Ducatus Etruriae) oli Kesk-Itaalia monarhia, mis eksisteeris vaheaegadega aastatel 1569–1859, asendades Firenze hertsogkonna. Suurhertsogkonna pealinn oli Firenze. Enne Lotringite saabumist oli Toscana nimeliselt Saksa-Rooma riigi osariik kuni Vestfaali rahuni aastal 1648. Algselt valitsesid Toscanat Medicid kuni selle vanema haru hääbumiseni aastal 1737. Kuigi rahvusvaheliselt mitte nii tuntud kui vana vabariik, kosus suurhertsogkond Medicite ajal ja oli tunnistajaks enneolematule majanduslikule ja sõjalisele edule Cosimo I ja tema poegade ajal, kuni Ferdinando II ajani, kelle valitsemine nägi riigi pika majandusliku languse algust. See tipnes Cosimo III ajal. Medicite ainus edutamine nende olemasolu hilisematel päevadel oli nende ülendamine Saksa-Rooma keisri poolt aastal 1691 kuningaseisusse. François Stephane Lotringi dünastiast, kauge Medicite järeltulija, tõusis oma Medici esivanemate troonile. Toscanat valitses kogu võimutäiusega asekuningas Marc de Beauvau-Craon. Tema järglased valitsesid ja asusid suurhertsogkonnas aastani 1859, väljaarvatud katkestus, kui Napoleon Bonaparte andis Toscana Bourbon-Parma dünastiale. Pärast Napoleoni süsteemi kokkukukkumist aastal 1814 suurhertsogkond taastati. Sardiinia-Piemonte vasallriik Kesk-Itaalia ühendprovintsid annekteeris Toscana aastal 1859. Toscana annekteeriti ametlikult Sardiiniasse aastal 1860 pärast ülekaalukat referendumit, milles 95% valijaid oli poolt.