Eesti Aeroklubi
Eesti Aeroklubi (EAK) oli Eestis lennusporti ja harrastuslennuasjandust ühendav riiklik organisatsioon, mis tegutses aastail 1937–1940. Seni eralennuasjandust korraldanud Eesti Õhu- ja Gaasikaitse Liit likvideeriti 1. juulil 1936 ning selle asemele moodustati tegevusalade järgi Eesti Aeroklubi ja Vabatahtliku Kodanliku Õhukaitse Liit. 7. septembril 1937 kutsusid asutajaliikmed kokku koosoleku uue organisatsiooni, Eesti Aeroklubi moodustamiseks, kinnitati põhikiri ja valiti klubi nõukokku üheksa liiget.[1] Eesti Aeroklubile allusid mootor- ja purilennusektsioon, alates 1938. aastast ka noortesektsioon. Viljandis ja Narvas olid klubi osakonnad. 23.–28. juulil 1938 Berliinis peetud konverentsil võeti Eesti Aeroklubi FAI (Rahvusvahelise Lennuasjanduse Liidu) liikmeks, ning selle otsusel määrati Eesti Aeroklubi ainuvolitatud ja FAI ametlikuks ainuesindajaks Eestis. Seega kujutas Eesti Aeroklubi endast ainsat seaduslikku lennuspordi võimu Eestis ning lennuspordisaavutused ja rekordid, mis polnud Eesti Aeroklubis registreeritud, ei leidnud tunnustamist Eestis ega ka rahvusvaheliselt.[2] Eesti Aeroklubi nõukogu esimees oli teedeministri abi Karl Jürgenson, juhatuse esimeheks (presidendiks) määrati majandusminister Karl Selter. 1938. aastal oli aeroklubil 265 liiget. Klubi 190 000-kroonisest aastaeelarvest 150 000 krooni tuli riiklikust toetusest (1939).[3] EAK omanduses oli 7 mootor- ja 5 purilennukit ning erialaraamatukogu. Eesti Aeroklubi korraldas lennukursusi nii mootor- kui ka purilennu alal ning lendurite lennuväljaõpet ja -treeninguid. Aeroklubi võimaldas sooritada tasulisi ülelende. Eesti Aeroklubi suleti Nõukogude Liidu okupatsioonivõimu määratud sisekaitseülema otsusega 12. juulil 1940.