Hullumisstseen
Hullumisstseen on ooperižanri üks standardseid koostisosi. Stseene, milles peategelane või mõni tegelastest kaotab sündmuste käigus mõistuse, leidub juba varastes ooperites, kuid eriti populaarseks kujunesid hullumisstseenid 19. sajandil Itaalias ja Prantsusmaal. Hullumisstseene kirjutati tipplauljatele ja nende varjatud eesmärgiks oli demonstreerida viimase piirini esitaja laulja- ja näitlejavõimeid. Seetõttu on hullumisstseenide vokaalpartiide ülesanded võrreldes muude ooperinumbritega palju suuremad ja erutavamad: tavalised on suured hüpped, keerulised passaažid, ülipikad fraasid, kiirelt vahelduv dünaamika ja järsud karakterimuutused. Suurem osa hullumisstseene on kirjutatud sopranile, kuid hullumisstseenide näiteid leidub ka baritonile ja tenorile. Ooperiajaloo tuntuimad hullumisstseenid leiduvad Gaetano Donizetti ja Vincenzo Bellini ooperitest, kuid hullumisstseene võib leida ka varasemast muusikast, näiteks Georg Friedrich Händeli ooperist "Orlando" või Wolfgang Amadeus Mozarti ooperist "Idomeneo". Peaaegu kõik hullumisstseenid on kirjutatud, arvestades opera seria või opera semiseria kaanoneid. Kuigi üksikuid hullumisstseene leidub ka 20. sajandi ooperitest, näiteks Benjamin Britteni ooperi "Peter Grimes" viimasest vaatusest, lõppes hullumisstseenide kirjutamise konventsioon koos bel canto ajastuga, kuna heliloojad soovisid ooperit näha realistlikumana.