Süü ja selle astmed Rooma eraõiguses
Culpa (süü) kõige laiemas tähenduses võis seisneda nii isiku tahtlikus kahju tekitavas tegevuses (dolus) kui ka hooletuses (culpa kitsamas tähenduses) oma kohustuste täitmisel. Rooma alliktekstides siiski üldjuhul tahtlust (dolus) süü (culpa) all kuuluvaks ei peeta. Culpa puhul ei olnud isiku eesmärgiks teisele kahju tekitada; dolus`e korral aga vastupidi tekitatakse kahju tahtlikult. Samas kasutati ka mõistet culpa karistusõiguse puhul. Kokkuvõttes võib culpa tähendada nii süüd, hooletust kui ka ettevaatamatust – olenevalt sellest, kas räägitakse laiemast või kitsamast tähendusest, eraõigusest või karistusõigusest. Vanimas Rooma õiguses puudus selline deliktide struktuur nagu tänapäeval. 12 tahvli seadustes olid loetletud erinevad teod, mida hiljem käsitati deliktidena, eelkõige füüsilised ründed isiku vastu. Täpsed andmed selle kohta puuduvad, kuidas jõuti tänapäevase õigusrikkumiste süsteemi välja töötamiseni. Leitakse, et oluline tähtsus on 287 eKr välja antud Aquiliuse seadusel (lex Aquilia), millega toimus üleminek trahvisüsteemilt kahjude heastamise süsteemile ning eelkõige seda seadust tõlgendades arendati välja süü astmete teooria. Selle alusel leiti, et ka kohustuste mittetäitmise puhul peaks kahju tekitaja vastutama ainult siis, kui ta on süüdi kahju tekitamises. Võlasuhete puhul oli oluline välja selgitada, kas kahju tekkis võlgniku tegevuse või tegevusetuse tagajärjel või temast sõltumatute asjaolude tõttu. Süü jaguneb astmetesse: Culpa lata (raske hooletus), Culpa levis (kerge hooletus), Culpa in concreto (süü, kui isik pole rakendanud vähemalt seda hoolsust, mida ta oma isiklikes asjades rakendab), Culpa levissima (kergeim hooletus).