Waldhofi tselluloosivabrik
Waldhofi tselluloosivabrik oli puidutööstusettevõte, mis tegutses 1900–1915 Pärnus. Tselluloosivabrik kuulus aktsiaseltsile Waldhof (asutatud 1898. aastal Pärnus), mis omakorda oli 1884. aastal Saksamaal Mannheimis asutatud ning Mannheimis ja Tilsitis tegutseva suurfirma AG Zellstoffabrik Waldhof tütarettevõte. Pärnus 3. jaanuaril 1898 asutatud ettevõtte aktsiakapitali suurus oli kolm miljonit kuldrubla, mida 1903. aastal suurendati 6 miljoni kuldrublani, 1905. aastal 7 miljon rubla ja 1908. aastal tõsteti aktsiakapital kümne miljoni rublani. Aktsiakapitalis osalesid kokku Saksa Riigipäeva liige, majandusnõunik dr Carl Clemm, salanõunikud Carl Haas, dr Adolf Clemm, salanõunikust pankur Carl Ladenburg, Ernst Lämmert, Rudolph Haas, dr Wilhelm Haas, dr Richard Ladenburg, salanõunik F. F. von Pauli ja tõeline riiginõunik ja Pärnu linnapea Oscar Alexander Brackmann. Tselluloosivabriku ehitamiseks eraldas Pärnu linnavalitsus 1897. aastal kavandatavale vabrikule linna maavaldustest Papiniidus 100 vakamaad, Esimese Juurdeveoraudteede Seltsi Pärnu-Tallinna Juurdeveo Raudtee veeremiremonditöökodade aladest. Waldhof ehk rahvakeeli lihtsalt Valtov asus Pärnu linna idapoolsel serval, ulatus pikuti alevi surnuaiast Papiniidu jaamani ja laiuti Pärnu jõest mereni. Vabrik ehitati linnalt saadud Papiniidu mõisa maa-alal. Pindala oli umbes 100 hektarit. Vabriku territooriumile viis raudteeharu toormaterjali juurdeveoks ja jõel oli oma sadamakai, kust umbes kolmandik toodangust eksporditi välismaale. Vabriku ehitamisel jäi vabriku maaalale jäi raudteeliin, mis sai vabriku omandiks, kuid ompensatsiooniks ehitas vabrik uue raudteeliini, mis kaardus ümber kalmistu ja toodi Riia maantee äärde, suundudes Sindi teeristini, kus liitus Pärnu–Valga raudteeliiniga. Papiniitu ehitati samal ajal Papiniidu pooljaam.