Tyndalli efekt
Tyndalli efekt on nähtus, kus valguskiirgus kolloidlahuse süsteemis (tolmune õhk, udus jt) hajub. Valgus hajub keskkonnas suspendeerunud aineosakestel ning valgusvihu tee keskkonnas muutub nähtavaks. Tyndalli efekt ilmneb ka puhtas meediumis selle tiheduse fluktuatsioonide pärast.[viide?] Efekt on nime saanud iiri teadlase John Tyndalli järgi, kes avastas selle 1869. aastal. Sarnaselt Rayleigh' hajumisega sõltub hajunud valguse intensiivsus valguse sageduse neljandast astmest. Tyndalli efekti seletab kõige paremini Mie hajumine, kuna osakesed on enamasti sfäärilised ja suuremad kui valguse lainepikkus. Tyndalli ja Rayleigh' hajumise peamine erinevus seisneb intensiivsuses: Tyndalli hajumine on oluliselt intensiivsem, kuna kolloidosakesed on palju suuremad kui aatomid või molekulid (Rayleigh' hajumise korral). Tyndalli efekti kasutatakse, et teha kindlaks, kas tegemist on kolloid- või tõelise lahusega. Efekt töötab ka väga väikese kontsentratsiooni korral (kuni 0,1 ppm), kuid esineb ka erandeid. Näiteks piimas Tyndalli efekt ei avaldu. Ka tolmu olemasolu õhus saab kontrollida Tyndalli efekti abil. Meteoroloogias näitab Tyndalli efekt, et atmosfääris esineb uduvine, udu või sudu. Selle eelduseks on väga suur õhuniiskus (80–85%). Efekt võib udu tekkele ka eelneda, kui õhus on suurenenud veepiiskade või jääkristallide hulk. Kuiva kliimaga aladel põhjustab efekti ilmnemist enamasti tolm. Lahuste Ramani spektri mõõtmisel võib olla vajalik ultrafiltrimine, et vähendada Tyndalli efektist tekkivat mõõteviga.[viide?]