Ligandi sidumiskatse
Ligandi sidumiskatse on katse või analüütiline protseduur, mis põhineb ligandimolekulide seostumisel antikehade, retseptorite ja muude makromolekulidega. Ligand-retseptor komplekside olemasolu ja ulatust detekteeritakse erinevate meetoditega, näiteks elektrokeemiliselt või fluorestsentsdetektsiooni abil. Seda protseduuri on võimalik kasutada huvipakkuvate retseptorspetsiifiliste molekulide olemasolu kinnitamiseks proovis. On mitut tüüpi ligandi sidumiskatseid, nii radioaktiivseid kui ka mitteradioaktiivseid. Kuigi radioligandi sidumiskatsed on kiired, lihtsasti kasutatavad ja reprodutseeritavad, on nad samal ajal ka ohtlikud inimese tervisele, tekitavad radioaktiivseid jääke, vajavad väga spetsiifilisi laboritingimusi ning on üldiselt üsna kallid. Need probleemid on viinud mitteradioaktiivsete sidumiskatsete arenduseni. Üldiselt baseeruvad mitteradioaktiivsed sidumiskatsed optilistel meetoditel nagu fluorestsentskiirguse polarisatsioon, fluorestsentskiirguse resonantsenergia ülekanne (FRET) ja pinnaplasmonite resonants. On olemas ka uuemat tüüpi "sega-ja-mõõda" sidumiskatsed, mida kasutatakse suure tootlikkusega sõeluuringutes (HTS). Nende puhul ei ole vaja eraldada seostunud ligandit seostumata ligandist. Kõige rohkem kasutatakse ligandi sidumiskatseid farmakoloogias. Sidumiskatsete abil loovad farmakoloogid ravimeid, mis on selektiivsed või käituvad sarnaselt endogeensete rakukomponentidega. Teisalt on olemas ka selliseid meetodeid, mille abiga luuakse retseptorite antagoniste ehk ligandeid, mis peatavad edasise signaalideraja. Kõige sellega arvestades on teadlastel võimsad vahendid, millega mitte ainult kvantiseerida signaalmolekule ja nende retseptoreid, vaid ka panustada väärtusliku farmakoloogilise infoga ravimiarendusse ja raviplaanidesse.