Avalike teenuste lepinguline delegeerimine
Avaliku teenuse lepinguline delegeerimine on era- või kolmanda sektori organisatsiooni, eraõigusliku juriidilise isiku või füüsilise isiku volitamine täitma riigi või kohaliku omavalitsuse (KOV) haldusülesannet kehtiva õigusega kooskõlas oleva dokumendi alusel, milleks võib olla kas haldusleping või tsiviilõiguslik leping (Halduskoostöö seadus, 2003; Hea kodanik, 2023; Siseministeerium, 2010: 5). Lepingulist delegeerimist kui avaliku halduse instrumenti hakati kasutama peamiselt 1980- ja 1990. aastatel, niinimetatud “uue avaliku halduse” (ing. New Public Management, NPM) õitseajal (Gruening, 2001: 16). Lepinguline delegeerimine piltlikustas Uue Avaliku Halduse kui juhtimise doktriini ühe keskse postulaadi - konkurentsi ja turuvahendite juurutamise erasektori moodi, eesmärgiga vähendada kulusid ning tõsta osutavate teenuste kvaliteedi (Sundall ja Lapuente, 2011: 469). Lepingulist delegeerimist on võimalik vaadelda sektoritevahelise koostöö näitena (Osei-Kojo et al, 2019: 499): levinuima skeemi järgi riik või kohalik omavalitsus avalik-õigusliku juriidilise isikuna volitab täitma teatud haldusülesannet era- või kolmanda sektori organisatsiooni. Samas ei ole välistatud ka olukord, kus delegeerimise mõlemaks osapooleks on avalik-õiguslikud juriidilised isikud, näiteks kaks kohalikku omavalitsust. Majanduskoostöö ja Arengu Organisatsiooni (ing. Organization for Economic Co-operation and Development, OECD) definitsiooni kohaselt lepinguline delegeerimine on “olukord, kus ostja (riik) maksab kolmandale osapoolele (mitteriiklikule organisatsioonile), et too täidaks formaalses kokkuleppes (lepingus) sätestatud ülesannet, mida käivitatakse seaduse alusel” (OECD, 2010: 19).