Antonio Possevino
Antonio Possevino (ladina keeles Antonius Possevinus; 1533 või 1534 – 26. veebruar 1611 Ferrara) oli itaalia vaimulik ja paavsti legaat Põhja-Euroopas. Possevino astus 1559. aastal jesuiitide ordusse ja oli seejärel üks mõjukamaid kirikutegelasi. Tal olid väga head suhted paavst Gregorius XIII-ga, kes määras ta 1578. aastal Põhja-Euroopa legaadiks. Seega pidi Possevino juhtima sealset vastureformatsiooni. Oma suurima liitlasena nägi Possevino Rzeczpospolitat, eriti pärast seda, kui kuningas Stefan Bathory oli Moskva tsaaririiki Liivimaa sõja Vene-Poola sõjas võitnud. 1582. aastal aitas Possevino sõlmida Jam-Zapolski vaherahulepingut, millega Rzeczpospolita sai võimu kogu Liivimaa üle (Vana-Liivimaa põhjaosa ehk Eestimaa oli langenud juba rootslaste kätte). Seejärel püüdis ta katoliiklust levitada nii põhja kui ka ida poole, toetades sel eesmärgil intensiivselt Liivimaale jesuiitide seminaride loomist. Tema, Poola jesuiitide provintsiaali Giovanni Paolo Campana ja nuntsius Alberto Bolognetti toel rajatigi Liivimaale Riia ja Tartu jesuiitide seminarid. Possevino toetas eriti Tartu seminari tööd, mida ta pidas täielikult enda looduks ja mida ta ka külastas. Possevino käis ka Moskvas, kus püüdis Ivan IV-t mõjutada katoliku usku üle tulema. See siiski ebaõnnestus. Tema reisist Moskvasse on säilinud reisikiri. Oma tegevust Liivimaal kirjeldab ta aga kirjas Mantova hertsoginnale. 1586. aastal, kui Stefan Bathory suri, algasid Rzeczpospolitas troonitülid ja Possevinot süüdistati Zygmunt III vastaskandidaadi Austria Maximiliani toetamises. Seetõttu rikuti tema suhted Rzeczpospolita riigivõimuga ning ta ei omanud Põhja-Euroopa asjades enam mingit mõjuvõimu.