Uus testament
Uus testament (ka Uus Testament, lühend UT; kreeka keeles Καινή Διαθήκη, eesti keeles ka uus leping) on piibli teine osa. Piibli esimene osa on vana testament. Uus testament sisaldab Jeesuse Kristuse vahendusel sõlmitud uuele lepingule aluspanevaid tekste. Uus testament koosneb 27 raamatust, mis on jagatud kolmeks: evangeeliumid, "Apostlite teod" ja õpetuslikud raamatud. Ajalooraamatud ehk evangeeliumid käsitlevad Jeesuse elu, tegevust, kannatust, surma ja ülestõusmist ning panevad seega paika usu alused. "Apostlite teod" on jutustus usu võidukast pealetungist paganate maailma kuni Roomani. Õpetuslike raamatute osa sisaldab kirju, mis esitavad Kristuse õpetust ja eraldavad selle valeõpetustest, ennekõike aga annavad tunnistust apostlite kogudusi korraldavast tegevusest. Pauluse kirjade hulgas moodustavad omaette rühma pastoraal- ehk karjasekirjad (kirjad Timoteosele ja Tiitusele), mis ei ole suunatud kogudustele, vaid karjastele (ladina keeles pastores). Järgnevad ülejäänud üldised ehk katoolsed kirjad, mis pole suunatud ühele kindlale kogudusele, vaid kõigile kristlastele (alates Peetruse esimesest kuni Juuda kirjani). Kolmandas rühmas seisab prohvetliku raamatuna Johannese ilmutusraamat. Selles jutustab Johannes, kuidas ta nägi Issanda aulisust ja võitu ning tulevast kohtumõistmist maailma üle. Uus testament on kirjutatud koinees. See on Kristuse sünnile lähedaste sajandite ühiskeel, mida pärast Aleksander Suure vallutusretki mõistis, kirjutas ja kõneles kogu tollane tsiviliseeritud maailm. Uue testamendi säilinud käsikirjade hulk (2600 tõestatud käsikirja) on mahukaim kui ükskõik, millise teise antiikse kirjandusmälestise oma. Ajalooliselt oli uue testamendi kaanon umbes 200 pKr kõikjal tuntud. Siiski oli paljude uue testamendi raamatute kaanonisse võtmine pikemat aega küsitav. Esimene teadaolev uue testamendi kõigi 27 raamatu koguloend pärineb Aleksandria piiskopi Athanasiose ülestõusmisläkituse kirjast. Ametlikult kinnitati uue testamendi kaanon aastal 393 Hippo sinodil.