Osmanite sõjad Euroopas
Osmanite sõjad Euroopas olid rida relvakonflikte Osmanite riigi ja erinevate Euroopa riikide vahel alates hiliskeskajast kuni 20. sajandi alguseni. Varaseimad konfliktid said alguse Bütsantsi-Osmanite sõdade ajal, mis toimusid Anatoolias 13. sajandi lõpul, enne kui 14. sajandi keskel Bulgaaria-Osmanite sõdadega Euroopasse siseneti. 15. sajandi keskpaigas pidasid Serbia ja Albaania Osmani türklaste vastu vastavalt Serbia-Osmanite sõdu ja Albaania-Türgi sõdu. Suurt osa sellest perioodist iseloomustas Osmanite laienemine Balkanile. Osmanite riik tungis Kesk-Euroopasse 15. ja 16. sajandil, mis kulmineerus Osmanite territoriaalsete nõuete haripunktiga Euroopas. Osmanite-Veneetsia sõjad kestsid neli sajandit, aastatel 1423–1718. Sel perioodil toimusid Negroponte langemine 1470. aastal, Famagusta langemine (Küpros) 1571. aastal, Osmanite laevastiku kaotus Lepanto merelahingus 1571. aastal (sel ajal ajaloo suurim merelahing), Candia langemine (Kreeta) 1669. aastal, Veneetsia Morea (Peloponnesos) tagasivallutus 1680. aastatel ja selle taaskaotus 1715. aastal. Korfu saar Veneetsia võimu all jäi ainsaks Kreeka saareks, mida Osmanid ei vallutanud. 17. sajandi lõpus hakkasid Euroopa võimud Osmanite vastu koonduma ja moodustasid Püha Liiga, võttes tagasi arvukalt Osmanite maavallutusi Suure Türgi sõja ajal (1683–99). Sellest hoolimata suutsid Osmanite armeed end oma Euroopa rivaalide vastu 18. sajandi teise pooleni kaitsta. 19. sajandil seisid Osmanid silmitsi Serbia (1804–1817) ja Kreeka (1821–1832) alamate ülestõusuga. See juhtus koos Vene-Türgi sõdadega, mis destabiliseerisid riiki veelgi. Osmanite võimu viimane taandumine toimus Esimese Balkani sõjaga (1912–1913), millele järgnes Sèvresi rahu sõlmimine Esimese maailmasõja lõpus.