Rietdijki-Putnami argument
Rietdijki-Putnami argument, mis on nime saanud Wim Rietdijki ja Hilary Putnami järgi, kasutab 20. sajandi füüsika avastusi – eriti relatiivsusteooriat –, et tõestada filosoofia seisukohta neljadimensioonilisusest. Kui relatiivsusteooria vastab tõele, siis on igal vaatlejal oma arusaam samaaegsusest, mis koosneb unikaalsetest ürituste hulgast, mis moodustavad vaatleja praeguse hetke. Vaatlejatel, kes liiguvad eri kiirusel, on eri arusaam sellest, mis toimub hetkel, sest neid mõjutavad erinevad sündmused. Iga vaatleja võtab enda sündmuste hulka kolmedimensioonilisuses universumis, aga isegi väikseim pealiigutus kahe vaatleja vahel võib kaasa tuua, et nende kolmedimensioonilisus sisaldab eri asju. Kui iga kolmedimensiooniline maailm eksisteerib, siis mitme kolmedimensiooniga maailm pakub, et maailm on neljadimensiooniline. Sellele argumendile pandi nimi pärast Rietdijki (1966) ja Putnami (1967) vestlust. Mõnikord kutsutakse seda Rietdijki-Putnami-Penrose'i argumendiks.