Füsiognoomika
Füsiognoomika (kreeka keelest physis ehk "välimus" ja gnomon ehk "hinnang") tähendab inimese iseloomu ja isiksuse hindamist füüsilise välimuse ja näojoonte järgi. Füsiognoomikud usuvad, et nii inimese näojoonte kui ka keha järgi saab öelda, milline see inimene oma iseloomult on ning kui inimesed pole üksteisega tuttavad, siis on isiksuse omadusi võimalik määrata ainult välimuse põhjal. Füsiognoomikal on pikk ajalugu erinevates kultuurides, kuigi selle mõiste tähendus, populaarsus ja uurimine on varieerunud. Esimesi käsitlusi füsiognoomikast võib leida juba antiikaja filosoofiast ja kirjandusest ning selle kõrghetkeks saab pidada 18. sajandi keskpaika, mil Johann Caspar Lavater füsiognoomika teadusena taaselustas. Füsiognoomikat on aegade jooksul kasutatud väga erinevates valdkondades: kunstis (emotsioonid ja iluideaalid), antropoloogias (nägude variatiivsus kultuuride vahel), kriminoloogias ja õiguses (kriminaalsusele viitavad näojooned) kui ka meditsiinis ja psühholoogias (anatoomia, sisemise mina leidmine). Füsiognoomikat seostatakse tihti ka frenoloogiaga, kuigi füsiognoomika on saanud frenoloogiast palju vähem tähelepanu. Frenoloogia tähendab inimeste võimete ja iseloomu hindamist kolju kuju ja eripärade alusel. Mõlemat peetakse praegu pigem pseudoteaduseks.