Itaalia kuningriik (keskaegne)
Itaalia kuningriik (ladina keeles Regnum Italiæ või Regnum Italicum) oli poliitiline üksus, mis läks Karolingide Frangi riigi kontrolli alla pärast langobardide kaotust aastal 774. Hiljem, pärast Frangi riigi lagunemist aastal 888, taastas see mõningase iseseisvuse. Lõpuks, aastal 961 liidendati see Saksa-Rooma riigiga. Langobardide kuningriik osutus palju stabiilsemaks kui selle idagootide eelkäija, kuid aastal 774 vallutati see paavsti kaitsmise ettekäändel frankide poolt Karl Suure juhtimisel. Frangid hoidsid Itaalia-Langobardi valdused endi omast eraldi, kuid kuningriik jagas kõiges Karolingide impeeriumi eraldumisi, jagunemisi, kodusõdu ja päriluskriise kuni 9. sajandi lõpuks oli Itaalia kuningriik iseseisev, kuid detsentraliseeritud riik. Aastal 951 sai Itaalia troonile Saksa kuningas Otto I. Kahe trooni personaalunioon ning Otto kroonimine Saksa-Rooma keisriks Rooma Peetri kirikus aastal 962 moodustas Saksa-Rooma riigi baasi. Keskvalitsus Itaalias kadus kõrgkeskajal kiiresti, kuid kuningriigi idee teostus. Renessansi ajal oli see veidi enam kui õiguslik ettekujutis, kuid see kestis in titulo kuni keisririigi lõpetamiseni aastal 1806, mis ajaks oli Napoleon Bonaparte rajanud oma Regno d'Italia, arvestamata keskaegset kummitust.  Pikemalt artiklis Itaalia kuningas