Vedelikukromatograafia
Vedelikukromatograafia (inglise liquid chromatography, lühendatult LC) all mõeldakse ainete lahutamise kromatograafilisi meetodeid, milles ainete segu kantakse läbi liikumatu faasi eluendi (solvendi) vooluga. Tavaliselt eristatakse kolme põhimeetodit: planaarkromatograafia (nagu õhukese kihi kromatograafia, TLC), kus eluent liigub kapillaarjõudude mõjul alt üles, kolonnkromatograafia, kus eluent liigub vedelikusamba raskusjõul läbi kolonni täidise; see on klassikaline kolonnkromatograafia, surve-vedelikukromatograafia meetodid, millest levinumad on kõrgsurve vedelikukromatograafia ning viimase spetsiifilised modifikatsioonid, kus eluendi surumiseks läbi peeneteralise täidise rakendatakse märkimisväärset rõhku. Enamasti on liikumatuks faasiks kolonni täidisele kantud vedelik ja seega on tegu vedelik-vedelikukromatograafiaga (see on olemuselt jaotuskromatograafia), mille tänapäevane laialtkasutatav meetod on kõrgsurve vedelikukromatograafia (HPLC). Kui mobiilne faas on vähem polaarne võrreldes statsionaarse faasiga, siis vähem polaarne aine liigub kiiremini ja polaarsem aine aeglasemalt (jääb tahapoole). Täidiskolonnide korral on selle parameetritel oluline tähtsus kolonni lahutusvõimele: pikema ja peenema täidisega kolonni lahutusvõime on palju suurem, kuid, teiseltpoolt, nõuab see vedeliku täidisest läbisurumiseks (suurt) rõhku. Selleks on välja töötatud efektiivsemad (kiiremad) surve-vedelikukromatograafia meetodid.