Etenduse analüüs
Etenduse analüüs teatriteaduses on lavastuvate etenduste sisuline ja vormiline analüüs. Etenduse analüüsi algatasid 1970. aastatel noorema põlvkonna teatriuurijad, kes soovisid vastanduda teatriajaloolastele. Teatriteadus oli 1970. aastateni olnud eelkõige teatriajaloolaste pärusmaa, kus teatrile läheneti kui positivistlikule teadusele, koguti varem etendunud lavastuste materjale ning tehti tagasivaatavalt kokkuvõtteid. Teatriteadus ei saa oma uurimisobjektina kasutada mineviku kunstiteost, nii nagu see on võimalik teistes kunstivaldkondades (nt kirjanduses, maalikunstis, filmikunstis jm), kuna etendus toimub kindlas aegruumis ning seda on võimalik täielikult kogeda vaid etenduse ajal. Etenduse analüüsi eristab teatri ajaloo uurimisest võimalus astuda otsesesse kontakti oma uurimisobjektiga, minnes etendust vaatama. Etenduse analüüsi juhivad uurimisküsimused või hüpoteesid, mis on analüüsijal välja mõeldud juba enne analüüsiobjekti (etenduse) vaatamist. Uurimisküsimuste ja huviobjekti valik on subjektiivne, see tähendab, et etenduse analüüs on oma olemuselt “järjekindel subjektiivse tõlgendamise protsess”. Etenduse analüüsi lähtepunktiks on etendusest kui sündmuses osalemisest saadud kogemus, mida iga analüüsija hakkab lähtuvalt oma huvipunktist lahti kodeerima. Etendust analüüsides toetutakse mitmele abimaterjalile: nt märkmed, küsimustikud, kavalehed, intervjuud, reklaamtekstid jne. Igal vaatajal (ja ka uurijal) on ligipääs ainult sellele, mida ta lavastuses märkab, seega on etenduse analüüs meetodina selekteeriv. Etenduse analüüs algab teatrisündmuses osalemisega. Iga analüüs lähtub analüüsija tajudest, mis rakenduvad etendust jälgides. Teatriuurijad on välja toonud kaks peamist tajutüüpi: projektiivne taju – kontseptualiseeriv, rakendub, kui vaataja omistab laval nähtavatele märkidele tähendusi; respekteeriv taju – andmeid analüüsiv, mitte tähendusi omistav, rakendub, kui vaataja näeb ja salvestab laval toimuvat, kuid ei tegele tähenduste otsimisega . 1960. aastatest arenenud teatrikeel kutsub enamasti esile kas ühe tajutasandi domineerimise või vajaduse pidevalt kahe tajutasandi vahel pendeldada. Lisaks tajule on etenduse analüüsis teine oluline aspekt mälu, kuna etendust analüüsitakse enamasti pärast selle nägemist. Analüüsis rakenduvad eelkõige semantiline ja episoodiline mälu. Episoodiline mälu vastutab inimese mälestuste eest, mis on seotud sündmuste ja kogemustega. Episoodiline mälu rakendub teatrikontekstis eelkõige seoses respekteeriva tajuga, näiteks mälestused lavakujundusest, etendajate liikumisest jne. Semantiline mälu vastutab faktide, teadmiste ja seoste loomise eest. Etenduse analüüsi kontekstis mõjutab semantiline mälu vaataja loodavaid seoseid (etenduse süžee, sümbolism jne). Üldiselt toetavad semantiline ja episoodiline mälu teineteist. Erika Fischer-Lichte on etenduse analüüsi jaganud kaheks meetodiks: semiootiline (semantikast lähtuv) ja fenomenoloogiline (performatiivsusest lähtuv). Esimene neist on selgemini välja kujunenud, teine on veel arengujärgus.