Click-keemia
Click-keemia ehk klikk-keemia on rühm keemilise sünteesi bioloogilisi reaktsioone, mille peamine eesmärk on valitud substraatide ühendamine kindlate biomolekulidega. Click-keemia ei ole üks konkreetne reaktsioon, vaid see kirjeldab viisi, mille abil saab luua looduslike ainetega sarnaseid aineid ja luua aineid, ühendades väikseid modulaarseid ühikuid. Üldiselt ühendavad click-reaktsioonid biomolekuli ja reportermolekuli. Click-keemial ei ole bioloogilisi piiranguid, mõistet click-reaktsioon kasutatakse ka farmakoloogilistes ja erinevates bio-imiteerivates rakendustes ning see on muutunud ka väga kasulikuks biomolekulide kvalifitseerimises, lokaliseerimises ja detekteerimises. Click-reaktsioonid toimuvad ühenõusünteesis, ei sõltu vee juuresolekust, tekitavad minimaalseid kahjutuid kõrvalprodukte ja on "vedruga" – seda iseloomustab kõrge termodünaamiline tõukejõud, mis viib kiiresti ja pöördumatult reaktsiooni produkti kõrge saagiseni, mis on kõrge spetsiifilisusega (mõnel juhul nii regio- kui ka stereoselektiivsusega). Need omadused muudavad click-reaktsioonid eriti sobivaks lahenduseks molekulide isoleerimise ja sihtimise probleemidele keerulistes bioloogilistes keskkondades. Sellistes keskkondades peavad produktid olema füsioloogiliselt stabiilsed ja mistahes kõrvalproduktid peavad olema mittetoksilised (in vivo süsteemides). Mõiste click-keemia võttis esimest korda kasutusele 1998. aastal Karl Barry Sharpless ning seda kirjeldasid esmalt täielikult 2001. aastal Sharpless, Hartmuth Kolb ja M. G. Finn Scrippsi uurimisinstituudis. Ameeriklased Carolyn Bertozzi ja Barry Sharpless ning taanlane Morten Meldal pälvisid klikk-keemia arendamise eest 2022. aastal Nobeli keemiaauhinna.