Eesti NSV Vabariiklik Kaitsekomitee
Eesti NSV Vabariiklik Kaitsekomitee oli 1941. aastal, Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi, Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu ja EK(b)P Keskkomitee 11. juulil 1941 ühise otsusega loodud organ, mis kuulutati kogu võimu kandjaks Eesti NSV-s. Eesti NSV Vabariiklik Kaitsekomitee korraldas koos Punaarmee 8. armee juhtkonnaga hävituspataljonide tegevust, majanduse viimist vastavusse sõjaolukorraga, sõjaväe ja elanike varustamist, inimeste ja materiaalsete varade evakueerimist. 24. juunil 1941 oli Eestis moodustud EK(b)P KK otsusel partei-, nõukogude ja sõjaväeliste organisatsioonide töö koordineerimiseks sõjaolukorras vabariiklik operatiivstaap. Vabariiklik operatiivstaapi kuulusid EK(b)P KK I sekretär Karl Säre, Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu esimees Johannes Lauristin, Eesti NSV riikliku julgeoleku rahvakomissar Boris Kumm ning rahvakomissari asetäitjad Aleksei Škurin ja Venjamin Gulst, Eesti NSV siseasjade rahvakomissar Andrei Murro, NSV Liidu siseasjade rahvakomissariaadi NSV Liidu Piirivalve Eestis asunud Balti piirivalvevalitsuse ülem kindralmajor Konstantin Rakutin, Eesti NSV sõjakomissar polkovnik Pavel Ljusin ja Tallinna garnisoni komandant Konõšev. 30. juunil 1941 moodustati Moskvas NSV Liidu Riiklik Kaitsekomitee ja Eesti NSV-s, 11. juulil 1941 Eesti NSV Vabariiklik Kaitsekomitee. Vabariiklik operatiivstaap reorganiseeriti Eesti NSV Vabariiklikuks Kaitsekomiteeks, mille koosseisu kuulusid: EK(b)P KK I sekretär Karl Säre, ENSV RKN-i esimees Johannes Lauristin, EK(b)P KK II sekretär Nikolai Karotamm, ENSV riikliku julgeoleku rahvakomissar Boris Kumm, ÜK(b)P KK ja Nõukogude Liidu RKN-i volinik ENSV-s Vladimir Botškarjov jt Eesti NSV Vabariiklik Kaitsekomitee tegevus lõppes Eesti NSV juhtkonna evakueerumise järel Eestist 25. augustil 1941.