Põrgupõhja uus Vanapagan
"Põrgupõhja uus Vanapagan" on A. H. Tammsaare viimane romaan, mille ta kirjutas 1939. aasta suvel. Seda on peetud kirjaniku kõige mitmekihilisemaks teoseks, kuna see sisaldab nii poliitilisi, folkloorseid, teoloogilisi kui ka intertekstuaalseid tasandeid. Teos on märkimisväärne nii ühiskondlikust, poliitilisest kui ka kirjaniku isiklikust aspektist vaadatuna ja kahtlemata on see üks Tammsaare tippteostest. Romaanis kujutatakse talupojaelu groteskses võtmes, mistõttu ei pruugita sellesse alati tõsiselt suhtuda. Tammsaare kasutab teoses keelt eriti oskuslikult, mängib tähenduste ja müütidega. Hoolimata teoses leiduvast rohkest huumorist, on see Tammsaare kõige pessimistlikum teos. Tammsaare kirjutas teosele ka proloogi ja epiloogi, kuid ta jättis need mingil põhjusel trükki andmata ning alles 1954. aastal ilmus "Põrgupõhja uus Vanapagan" proloogiga. Kui varem tuli lugejatel endil otsustada, kes on hull – kas tegelased, autor või lugeja, siis nüüd anti neile teada, et Jürka on tõepoolest vanapagan. Proloog ühtaegu selgitab, kuid samas külvab uut segadust, sest annab teosele teoloogilise suunitluse. Tegelaskujudena tuuakse sisse Jumal, Peetrus ja Vanapagan ning oluliseks saab lunastuse teema, mis on ka Uue Testamendi alustugi. Kirjanik uurib lunastuse võimalikkust ning inimese/kuradi ja Jumala vahelise lepingu kehtivust. "Põrgupõhja uus Vanapagan" on parim näide Tammsaare teostes esinevast irratsionaalsusest, sest tegeletakse n-ö lahendamatu probleemiga, mille keskmes on küsimus: kuidas õigesti elada ehk õndsaks saada? See küsimus aga tõstab esile veel ühe küsimuse: kas olemasolev maailmakord kehtib veel või mitte?