Eesti pagulaslaevandus
Eesti pagulaslaevandus oli pärast Eesti okupeerimist ja annekteerimist Nõukogude Liidu poolt 1940. aastal Eesti Vabariigi kodanike paguluses toimunud merenduslik tegevus. Laevastiku aluseks olid Eesti laevad, mis keeldusid 1940. aastal heiskamast Nõukogude Liidu lippu ja minema Nõukogude Liidu sadamaisse. Rekvireeritute või interneeritutena tagastati laevad omanikele pärast Teist maailmasõda (Rootsi loovutas kõik tema sadamatesse saabunud laevad Nõukogude Liidule). Nii oli pärast sõda Eesti pagulaslaevastik suurem kui Eesti Riikliku Merelaevanduse laevastik. 1940. aastal jäi välismaale ja hiljem põgenes Läände tuhandeid Eesti meremehi. 1960. aastail teenis pagulaslaevanduses rohkem eestlastest meremehi kui Eesti NSV Eesti Merelaevanduses. Eesti Meremeeste Union, millel olid kontorid Stockholmis ja Cardiffis, väljastas neile Eesti meremehe teenistusraamatuid. Kokku tegutses vähemalt 30 pagulaseesti laevakompaniid, neist suurimad olid Sergo & Koolmeister (14 laeva), Tallinna Laevaühisus, Jürgenthal & Saarna (mõlemal 9 laeva, kõik kolm nimetatut Stockholmis). Kokku kuulus pagulaseesti laevandusettevõtteile vähemalt 113 laeva Panama, Ühendatud Kuningriigi ja Hondurase lipu all. Ainus pagulaseesti laevandusfirmale ehitatud uus laev (Indal) valmis Seatransi tellimusel. Viimane pagulaseestlaste laev, Käina, müüdi 1989. aastal. Pagulaslaevanduse organisatsioonid olid Eesti Laevaomanike Koondis (1947–1991), Eesti Kaubalaeva Juhtkonna Ühing Rootsis (1947–1993), Eesti Meremeeste Ühing (1943–1951) ja Eesti Meremeeste Union (alates 1951, andis 1951–1975 välja infobülletääni Eesti Meremees). Cardiffis tegutses Eesti Laevanduse Agentuur (1968–1980) Einar Sandeni juhtimisel (andis 1974–1979 välja bülletääni Eesti Laevandus. Viimane Eesti reederi laev müüdi 1976. aastal, see oli tanker Bonne Bay.