Genova vabariik
Genova vabariik (itaalia: Repubblica di Genova, liguuria: Repúbrica de Zêna) oli sõltumatu riik aastatel 1005–1797 Liguurias Itaalia looderannikul, hõlmates Korsikat aastatel 1347–1768 ja arvukalt muid territooriume Vahemerel. See algas, kui Genova sai Regnum Italicumi omavalitsusega kommuuniks, ja lõppes, kui see vallutati Prantsusmaa Esimese Vabariigi poolt Napoleoni juhtimisel ja asendati Liguuria vabariigiga. Korsika loovutati Versailles' lepinguga aastal 1768. Liguuria vabariik annekteeriti Prantsuse esimese keisririigi poolt aastal 1805 ja selle taastamine kuulutati lühikeseks ajaks välja aastal 1814 pärast Napoleoni kaotust, kuid annekteeriti lõpuks Sardiinia kuningriigi poolt aastal 1815. Enne 1100. aastat kujunes Genovast sõltumatu linnriik, üks arvukatest Itaalia linnriikidest sel perioodil. Nimeliselt oli Saksa-Rooma keiser ülemisandaks ja Genova piiskop oli linna president; siiski omasid tegelikku võimu arvukad "konsulid", kelle igal aastal valis rahvakoosolek. Genova oli üks niinimetatud "merevabariikidest" (Repubbliche Marinare), üheskoos Veneetsia, Pisa ja Amalfiga, ning kaubandus, laevaehitus ja pangandus aitasid toetada üht suurimat ja võimsaimat laevastikku Vahemerel. Adorno, Fregoso ja teised väiksemad kaupmeheperekonnad võitlesid kõik võimu eest selles vabariigis, kuna konsulite võim võimaldas igal perekonnal saada rikkust ja võimu linnas. Genova vabariik laienes üle tänapäevase Liguuria ja Piemonte, Sardiinia, Korsika, Nice'i ja omas tegelikult täielikku kontrolli Türreeni mere üle. Seoses Genova osavõtuga Ristisõdadest loodi Genova kolooniad Lähis-Idas, Egeuse merel, Sitsiilias ja Põhja-Aafrikas.