Karl Christian Ulmann
Karl Christian Ulmann (läti keeles Kārlis Kristiāns Ulmanis; 3. veebruar 1793 Riia – 8. oktoober 1871 Valga) oli usuteadlane. Ulmann sündis mõisaomaniku ja kaupmehe peres. Aastatel 1810–1814 õppis ta Tartu ülikoolis teoloogiat ja pälvis 1813. aastal omakirjutatud jutluse eest hõbemedali. 1815–1816 täiendas ta end Jena ja Göttingeni ülikoolis. 1817. aastal sai ta pastori koha Krimuldas ja Pēterupes. 1835 tõusis ta Liivimaa konsistooriumi eesistujaks. Samal 1835. aastal kaitses ta Jena ülikoolis filosoofiadoktori kraadi ja pärast seda valis Tartu ülikool ta 1836 usuteaduskonna praktilise jumalasõna kateedri korraliseks professoriks. Oma alandliku ja väärika iseloomu ning ametikohustuste täpse täitmisega teenis ta ära nii kolleegide kui ka üliõpilaste lugupidamise. Eriti austasid üliõpilased teda aukohtu juhtimise eest. Aastatel 1839–1941 valiti ta kolmel korral Tartu ülikooli rektoriks, aga varsti pärast kolmandat valimist haigestus ta raskelt ja palus end ametist vabastada. Kui keiser Nikolai I oli selle kinnitanud, kolis ta Tartust Riiga. 4. veebruaril 1856 määras Aleksander II Ulmanni evangeelse luterliku peakonsistooriumi aseesimeheks ja seadis ta nii kogu Venemaa evangeelse vaimulikkonna juhiks. 1858 määras Aleksander II Ulmanni piiskopiks. 1859 sai ta Aleksander II-lt heakskiidu Venemaa luterlike koguduste abikassa asutamiseks. 18. detsembril 1866 tähistas Ulmann Peterburis oma teenistuse 60. aastapäeva. Sel puhul andis Tartu ülikool talle teoloogiadoktori diplomi ja Aleksander II määras talle 2000 rubla suuruse pensioni. Ulmann lahkus teenistusest ja elas oma poegade juures Valgas kuni surmani 1871. aastal.