Poola pärilussõda
Poola pärilussõda (1733–1738) oli suur Euroopa sõda vürstide valduste pärast, mis tekkis Poola kodusõjast Poola kuninga August II pärija üle, mida teised Euroopa suurvõimud laiendasid oma riiklike huvide kaitseks. Prantsusmaa ja Hispaania, kaks Bourbonide suurvõimu, püüdlesid Austria Habsburgide võimu kontrollimisele Lääne-Euroopas, nagu ka Preisi kuningriik; samas Saksimaa ja Venemaa mobiliseerusid hilisema Poola võitja toetuseks. Väike hulk võitlust Poolas tekkis August III liitumisel, keda lisaks Venemaale ja Saksimaale toetasid poliitiliselt Habsburgid. Sõja suured sõjalised kampaaniad toimusid väljaspool Poolat. Bourbonid, keda toetas Carlo Emanuele III, liikusid eraldiasuvate Habsburgide territooriumide vastu. Reinimaal võttis Prantsusmaa edukalt Lotringi hertsogkonna ning Itaalias saavutas Hispaania kontrolli Napoli ja Sitsiilia kuningriikide üle (kaotatud Hispaania pärilussõjas), samas territoriaalsed saavutused Põhja-Itaalias olid vaatamata verisele kampaaniale piiratud. Suurbritannia soovimatus toetada Habsburgide Austriat näitas suuri mõrasid Inglise-Austria liidus ja võis kaasa aidata Austria sõjalisele ebaedule. Kuigi eelrahuni jõuti aastal 1735, lõppes sõda ametlikult Viini rahuga (1738), millega August III kinnitati Poola kuningaks ja tema vastane Stanisław Leszczyński (kes ei saanud tegelikult mingit välist sõjalist abi) sai tasuks Lotringi hertsogkonna. Lotringi hertsog François Stephane sai Lotringi kaotuse eest kompensatsiooniks Toscana suurhertsogkonna. Parma hertsogkond läks Austriale, samas Parma Carlo võttis Bourbonide territoriaalse kasu tulemusena Napoli ja Sitsiilia kroonid. Poola loobus nõudest Liivimaale ja otsesest kontrollist Kuramaa hertsogiriigi üle, mida, kuigi jäi Poola vasalliks, ei liidendatud Poola pärusvaldustega ja langes tugeva Vene mõju alla.