DNA-mikrokiiptehnoloogia
DNA-mikrokiiptehnoloogia on meetod molekulaarbioloogias, kus tahkele kandjale (milleks võib olla nt klaas, silikoonist Affymetrixi kiip, Illumina platvormi kuulikesed, nailonfilter) on kovalentselt kinnitatud kümneid tuhandeid spetsiifilisi oligonukleotiidseid järjestusi ning neid hübriiditakse kindlate cDNA või cRNA (komplementaarsete DNA või RNA) proovidega. Komplementaarse DNA mikrokiibid ja oligonukleotiidipõhised mikrokiibid on olulised kiire kvantitatiivse RNA transkriptide (geeni transkriptsioonil moodustuvad RNA molekulid) taseme analüüsiks erinevates bioloogilistes süsteemides. Tehnoloogia töötati välja 1990. aastatel, kuigi juba 1987. aastal kirjeldati kindla DNA järjestuste kasutamist katses, kus tehti kindlaks, milliste geenide ekspressiooni mõjutab interferoon. Neid esimesi katseid tehti kinnitades cDNAd filterpaberile spetsiaalse seadeldisega. Aastaks 1995 võeti kasutusele esimesed tõeliselt väikesed mikrokiibid geeniavaldumise uurimiseks. Mikrokiipe hakati laialdasemalt teaduses kasutama tänu Patrick Brownile ja tema kolleegidele Stanfordi Ülikoolist, Jeffrey Trentile ja kolleegidele Rahvusvahelisest Terviseorganisatsioonist ning paljudele teistele. DNA-mikrokiipe kasutatakse lisaks bioloogilistes proovides geeniekspressiooni määramisele ka genoomse DNA määramiseks, näiteks polümorfismide, regulatoorse DNA sekventsi, deletsioonide ja kahekordistumiste tuvastamiseks, DNA sekventsi saamiseks, DNA metülatsiooni staatuse kindlakstegemiseks.