Spandau vangla
Spandau vangla oli Berliini kõige läänepoolsemas linnarajoonis Spandaus (Lääne-Berliin) tegutsenud vangla. Spandau vangla ehitati 1876. aastal 134 kongiga Preisi sõjavanglaks. 1919. aastast hoiti seal vangistuses ka tsiviilvange. Tol ajal mahutas ehitis 600 vangi. 1946. aastal võtsid liitlased vangla üle. Hilisematel vangla tegutsemisaastatel toimus vangide järele valvamine rotatiooni korras ja selles olid esindatud nii Ameerika Ühendriikide, Suurbritannia,Nõukogude Liidu kui ka Prantsusmaa vanglatöötajad. 18. juulil 1947 paigutati Spandau vanglasse seitse Nürnbergi protsessides vangistusse mõistetud natsionaalsotsialistliku Saksamaa sõjaroimarit. Rudolf Heß, vang nr 7, mõistetud eluaegsesse vangistusse; Walther Funk, vang nr 6, mõistetud eluaegsesse vangistusse, vabastati 1957; Erich Raeder, vang nr 2, mõistetud eluaegsesse vangistusse, vabastati 1955; Albert Speer, vang nr 5, mõistetud vangi 20 aastaks, vabastati 1966; Baldur von Schirach, vang nr 1, mõistetud vangi 20 aastaks, vabastati 1966; Konstantin von Neurath, vang nr 3, mõistetud vangi 15 aastaks, vabastati 1954; Karl Dönitz, vang nr 4, mõistetud vangi 10 aastaks, vabastati 1956. Spandau vangidele lubati harva külastajaid ja kirju, samuti piirati lugemist ja vangide omavahelist suhtlemist ka suhtlemist vangivalvuritega.