Permakultuur
Permakultuur ehk jätkuloomine on inimasustuse ja põllumajanduse kavandamise viis, mis jäljendab looduses leiduvaid mustreid. See põhineb pigem asjade omavahelisel suhestumisel ja ökoloogial kui rangetel bioloogilistel kaalutlustel, mis on tänapäeva põllumajanduse aluseks. Permakultuuri eesmärk on luua stabiilne ja tootlik süsteem, mis katab inimeste vajadusi. See on kavandamise süsteem, kus iga element toetab ja varustab teisi elemente ning mille lõppeesmärk on praktiliselt isetoimivad süsteemid, millesse inimesed sobituvad loomuliku osana. Permakultuuri kui meetodi rajasid 1970. aastatel austraallased Bill Mollison ja David Holmgren. Algul tähendas permakultuur püsivat põllumajandust (ingl permanent agriculture). See sai peagi laienenud tähenduse püsiv kultuur (ingl permanent culture), kuna leiti, et tõeliselt jätkusuutliku süsteemi osaks on ka sotsiaalsed aspektid. Mollison on permakultuuri kirjeldanud kui "filosoofiat töötamaks pigem koos loodusega kui looduse vastu; pigem mõtestatult planeerides ja jälgides, kui tehes mõttetut tööd ja plaane; pigem arvestades taimede ja loomade kõiki funktsioone, kui luua üht eraldiseisvat süsteemi; aianduseks maskeeritud revolutsiooni". Permakultuuri allikad on paljud teised distsipliinid, sealhulgas mahepõllumajandus, metsaviljelus (ingl agroforestry), jätkusuutlik areng ja rakendusökoloogia. Selle liikumise peamine eesmärk on tootlike ja jätkusuutlike aedade ja talude arendamise kaudu aidata inimestel muutuda üha enam sõltumatuks ja isemajandavaks. Permakultuuri kavandi aluseks olevad kontseptuaalsed põhimõtted tulenevad süsteemiökoloogia- ja tööstusrevolutsioonieelsete jätkusuutliku maakasutuse näidete uurimustest.