Entente cordiale
Entente cordiale (prantsuse keelest Südamlik leping) oli 8. aprillil 1904 Suurbritannia ja Prantsusmaa vahel sõlmitud rahvusvaheliste lepingute pakett, millega paranesid Prantsusmaa-Suurbritannia suhted märkimisväärselt. De jure reguleeriti lepinguga ebaolulisemaid asjaolusid, nagu kalapüük ja kolooniate piirid. Egiptus läks Suurbritannia ja Maroko Prantsusmaa mõjusfääri. Entente ei olnud ametlik liit, ei hõlmanud lähedast koostööd ega olnud suunatud Saksamaa vastu. Sellest hoolimata pani see aluse Prantsusmaa-Suurbritannia pikaajalisele koostööle ning tugevale suhtele Saksamaa agressiooni ohus. Entente cordiale ei olnud esimese maailmasõja alguses 1914. aastal sõlmitud sõjaline liit Antant. Entente cordiale '​i põhiline koloniaalkokkulepe oli, et Egiptus kuulub täielikult Briti ning Maroko Prantsuse mõjusfääri. Lisaklausel oli, et Prantsusmaa austab Marokos mõistlikul määral Hispaania huve. Peale selle loovutas Suurbritannia Prantsusmaale Prantsuse Guinea lähedal asuvad Îles de Losi saared, Nigeeria piir pandi paika Prantsusmaa kasuks ning Prantsusmaa sai endale Gambia jõe ülemjooksu oru. Prantsusmaa loobus omalt poolt ainuõigusest kalastada Newfoundlandi lähedal. Mõjusfäärid pandi paika ka Siiamis (Tais), mida küll lõpuks ei koloniseeritud. Idapoolsed, Prantsuse Indohiinaga piirnevad alad pidid saama Prantsusmaale ning läänepoolsed, Briti Birmaga piirnevad alad Suurbritanniale. Kolonistide vastuolusid leevendati ka Uus-Hebriididel. Suures plaanis oli Entente cordiale lõpp pea tuhat aastat kestnud Inglise-Prantsuse sõdadele ning Napoleoni sõdade lõpust (1815) kestnud modus vivendi sai paberile kirja. Entente cordiale oli Prantsuse välisministri Théophile Delcassé'i (1898–1905) poliitika kulminatsioon. Delcassé uskus, et liit brittidega annaks Prantsusmaale Lääne-Euroopas julgeolekutagatise Saksamaa liidulepingute vastu (nt 1882. aasta Kolmikliit). Lepingu läbirääkimiste taga olid Prantsuse suursaadik Londonis Paul Cambon ja Suurbritannia välisminister Henry Petty-Fitzmaurice. Entente cordiale '​iga lõpetasid mõlemad osapooled iseendale tekitatud isolatsiooniperioodi. Enne seda ei olnud Suurbritannial peale liidu Jaapaniga ühtegi tugevat liitlast ning Prantsusmaal oli ainult Prantsuse-Vene liit. Peale selle oli Entente cordiale ohuks Saksamaale, kelle välispoliitika oli osaliselt toetunud Briti-Prantsuse suhete jahedusele. Sakslased proovisid liitu 1905. aastal Marokos nõrgestada (esimene Maroko kriis), kuid Briti-Prantsuse suhted vaid tugevnesid sellega ning algasid ka sõjalised läbirääkimised Briti ja Prantsuse peastaapide vahel. Kahe riigi sõbralikud suhted said uuesti kinnitust 1906. aasta Algericase konverentsil ja 1911. aastal teise Maroko kriisiga.