Toulouse'i krahvkond
Toulouse'i krahvkond oli territoorium Lõuna-Prantsusmaal (ja Oksitaania keskus), mis koosnes Merovingide ajal Toulouse'i linnast ja selle ümbrusest ning mida valitses Toulouse'i krahv. Selle kuninglike nimetamiste järjestus pole teada, kuigi mõned nimed on säilinud tänapäevani. Karolingidega muutusid nii krahvide kui ka hertsogite nimetamised palju tavalisemaks ja tuntumaks, kuigi amet langes kuningliku õukonna mõjualast välja ja muutus pärilikuks. Pärilikud Toulouse'i krahvid valitsesid Toulouse'i linna ja seda ümbritsevat krahvkonda 9. sajandi lõpust kuni aastani 1271. Krahvid ja teised perekonna liikmed olid eri aegadel ka Quercy, Rouergue'i, Albi ja Nîmes'i krahvid ning Gootia ja Provence'i markiid. 1229. aasta Pariisi lepingu tingimustega läks krahvkond Prantsuse kroonile, mida valitses aastatel 1271–1285 Philippe III, Prantsusmaa kuningas ja Alphonse'i vennapoeg. Toulouse'i krahvi tiitli mainimisest loobuti pärast tema surma kuningliku tiitli osana. Läänegootide kuningriigi ja Akvitaania kuningriigi järglasriigina päris Toulouse üheskoos Akvitaania ja Languedociga (kuid mitte Gascogne'iga) läänegootide ja Rooma õiguse, mis kombineerituna andsid naisele rohkem õigusi, kui nende kaasaegsed mujal võisid nautida kuni 20. sajandini. Eriti "Lex Visigothorumiga", mis kehtestati 642/643 ja laiendati aastal 653 Rekkeswinthi koodeksiga, said naised pärida maad ja tiitlit ja hallata seda sõltumatult oma abikaasadest või meessugulastest, käsutada oma vara testamendiga, kui neil ei olnud pärijaid, ja naised said end esindada ja anda kohtus tunnistusi alates 14. eluaastast ja korraldada oma abielu alates 20. eluaastast. Sellest tulenevalt oli meeseelistusega esmasünniõigus praktiseeritud pärimisseadus aadli seas. 12. sajandi keskpaigast tundub, et Toulouse'i rahvas hakkas vabanema kõige ängistavamatest feodaalmaksudest. Alfonso Jordan vabastas nad soola- ja veinimaksust ning aastal 1152 on jälgi commune consilium Tolosae, mis tegi poliitilisi otsuseid enda nimel "Toulouse'i krahvi, Narbonne'i hertsogi ja Provence'i markii, isand Raymondi nõusolekul". Seda akti on tunnistanud kuus capitularii, neli nõuetekohaselt ametisse nimetatud kohtunikku (judices constiluti) ja kaks advokaati. 23 aastat hiljem on 12 capitularii või konsulit, kuus linnale ja kuus eeslinnadele, kõik neist valitud ja vannutatud mõistma õigust mistahes nende ette toodud kohalikes küsimustes. Aastal 1222 kasvas nende arv 24-le; kuid neil oli keelatud puudutada linna vara, mis pidi jääma nende endi valitud kindlate communarii otsustada.