Ernst Wilhelm Woldemar Schultz
Ernst Wilhelm Woldemar Schultz (5. detsember 1813 Tartu – 21. september 1887 Tallinn) oli Eesti vaimulik. Lõpetas Tartus gümnaasiumi ja õppis aastatel 1832–1836 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Oli aastal 1837 Gaujiena mõisas koduõpetaja. 1838–1839 õppis Halle ja Berliini ülikoolides filoloogiat ja usuteadust. Oli 1840–1842 koduõpetaja mõisarentnik Guleke juures Sigulda mõisas. Ordineeriti 25. jaanuaril 1842 kirikuõpetajaks. Oli 1842–1846 Pärnumaa Saarde Katariina koguduse õpetaja. Aastatel 1846–1863 oli Pärnu Eliisabeti koguduse õpetaja, ühtlasi 1856–1863 Pärnu praostkonna praost. Woldemar Schultz oli Eestimaa kindralsuperintendendiks, Eestimaa konsistooriumi asepresidendiks ja nimetati 26. aprillil 1863 Toomkiriku koguduse ülempastoriks. Neisse ameteisse introdutseeriti ta 30. juulil 1863. Oli Eestimaa pastorite sinodi eestseisja, Tallinna Toomvaestekooli ja sellega seotud vaesteasutuse direktor ja Eestimaa pastorite kassa asepresident. 29. oktoobril 1883 sai ta Tartu Ülikooli usuteaduskonnast theol. dr. honoris causa tiitli. Osales mitmete vaimulike seltside, nagu Piibliseltsi ja Evangeeliumi Seltsi töös, kuulus ülemkoolikomisjoni, vangla- ja statistikakomiteesse. Eestikeelsete kooliraamatute autor ja vaimulike laulude eesti keelde tõlkija. Andis aastatel 1847–1849 koos Karuse koguduse õpetaja Friedrich Wilhelm Anton Hasselblattiga vaimulikku ajakirja Leiwakorwikenne. Avaldas paljude pastorite jutlused aastal 1877 ilmunud jutluseraamatus. Ei pooldanud teoloogilise kõrgharidusega eestlaste vaimulikku ametisse saamist, samas oli eestlaste vabatahtliku saksastamise idee toetaja.