Kahekõnelus (2)
"Kahekõnelus" (2) Martin Buberi raamatu "Kahekõnelus" teise osa "Piirang" kokkuvõte PIIRANG Sfäärid Kahekõnelise (dialoogilise) ja monoloogilise elu sfäär ei lange kokku dialoogi ja monoloogi sfääriga isegi mitte juhul, kui pidada silmas neid dialoogi ja monoloogi vorme, milles puuduvad häälikud ja žestid. On olemas mitte ainult suured dialoogilise elu sfäärid, mis ei ilmne dialoogina, vaid ka dialoog, mis ei ole seda eluliselt: kuigi ta ilmneb dialoogina, puudub tal dialoogi olemus. Ma tean kolme liiki dialoogi. Tõeline dialoog (kahekõnelus) võib väljenduda nii sõnades kui ka vaikimises. Selle puhul peab iga osaleja tõepoolest silmas teisi osalejaid ning pöördub nende poole, taotledes elavat suhet. Tehniline dialoog tuleneb üksteisest objektiivse arusaamise vajadusest. Kolmas dialoogi liik on dialoogiks maskeeritud monoloog. Esimest liiki dialoog on muutunud haruldaseks; seal, kus ta esineb, on tegemist inimvaimu orgaanilise substantsiga. Teist liiki dialoog kuulub "tänapäeva elu" juurde, kuid mõnikord vilksatab selles ka tõeline dialoog. Kolmanda tüübi näideteks on diskussioon, milles inimestest ei nähta isiksusi; vestlus, mille eesmärgiks on edevuse rahuldamine või enesekindluse suurendamine; sõprade vestlus, milles igaüks peab ennast absoluutseks ja legitiimseks ning teisi suhteliseks ja kahtlaseks; armunute kõnelus, milles kumbki naudib oma hinge suurust ja kallihinnalisi elamusi. Elu dialoogis ei tähenda elu, millel on palju tegemist inimestega, vaid elu, milles inimestega tegemist tehes tõepoolest nendega tegemist tehakse. Sellele, kes elab dialoogis, kogu aeg midagi öeldakse, ja ta püüab vastata, isegi kui ta täiesti üksinda mägedes ringi rändab. Dialoogiline elu leiab isegi äärmises üksinduses vastastikkuse sügava eelaimuse, mis annab talle jõudu. Monoloogiline elu ei välju kõige õrnemaski suhtlemises oma ise piiridest. Asi ei ole siin mitte egoismis ja altruismis. On inimesi, kes sukelduvad "ühiskondlikku töösse", ent pole võimelised rääkima teise inimesega tema olemust tabades. On inimesi, kellel on isiklikud suhted vaid vaenlastega, kuid ainult vaenlastest sõltub see, et nende elu ei omanda dialoogilist iseloomu. Dialoogiline suhtlemine ei ole sama mis armastus. Ajalikus maailmas ei saa keegi kõiki armastada. Jeesuski armastas üksnes järeleandlikke "patuseid", kes käsuõpetust rikkusid, mitte isade õpetusele ustavaid tõrksaid, kes patustasid tema ja tema missiooni vastu. Kuid nii ühtedesse kui ka teistesse suhtus ta vahetu avatusega. Kuigi armastus ei ole sama mis dialoogilisus, on armastus ilma teise juurde minemiseta, teiseni jõudmiseta ja teise juures viibimiseta armastus, mis jääb iseendasse, see, mida nimetatakse Luciferiks. Tõsi küll, selleks et teise juurde minna, on tarvis olla iseenda juures. Dialoog lihtsalt indiviidide vahel on vaid visand, teoks võib see saada üksnes isiksuste vahel. Ja mis võib nõnda olemuslikult muuta indiviidi isiksuseks kui range ja helge dialoogikogemus, mis õpetab talle piiri piiritut sisu? Siin öeldav on täiesti vastandlik aegade hämaruses mõnikord kostvale üleskutsele üleüldisele avatusele. Sellel, kes võib olla avatud iga möödakäijaga, puudub substants, mis võiks kaotsi minna. Ent see, kes ei saa olla vahetu iga inimese suhtes, keda ta kohtab, on oma rikkuses edev. Luther tõlkis asjata heebrea sõna "seltsimees" (keda juba Septuagintas nimetatakse "lähedaseks", "naabriks") "ligimeseks". Kui kõik konkreetne on ühtviisi lähedal, ühtviisi ligimene, siis puudub elul ja maailmal liigendus, ülesehitus, neil pole enam inimlikku tähendust. Kuid minu ja minu seltsimehe vahel ei tohi loomise seltsimehelikkuses, kui me teineteisele läheneme, olla vahendajat, sest me kuulume ühe keskme juurde. Alusliigutused Alusliigutuseks ma nimetan inimese olemuslikku toimingut (seda võib mõista "seesmisena", kuid seda pole, kui see ei läbista kuni silmalihaste pingeni ja seda pole tunda jalatallas), mis on olemusliku käitumise aluseks. See ei ole ühekordne toiming enne pikaajalist käitumist; alusliigutus sooritatakse alati ilma kindla kavatsuseta, kuigi ka mitte harjumuslikult. Muidu oleks tal esteetiline või poliitiline tähendus kui ilusal või tegusal valel. Tuntud maksiim, mille kohaselt algul on vaja omandada käitumismaneer, kõik muu tuleb iseenesest, ei leia kinnitust, kui jutt on olemuslikust toimingust ja olemuslikust käitumisest, seega siis isiksuse terviklikkusest. Alusliigutus dialoogis on pöördumine. Igapäevase füüsilise ja hingelise pöördumise puhul kellegi poole on olemuslik toiming see, et esile astub ainult see isiksus ning saab ligiolevaks ning siis ei ole maailm meie jaoks enam ükskõikne punktide mitmekesisus, millest ühele me hetkeks tähelepanu pöörame, vaid lõputu lainete surve kitsale, selgete piirjoontega tugevale tammile. See surve on lõputu, kuid tamm peab lainetele vastu, kuigi mitte haarates neid igast küljest, aga ometi sundides neid tundma mingit piiri, võtma mingi kuju ja vabanema oma ükskõiksusest! Ja ikkagi ei saa ühtki neist iga minut aset leidvatest puudututest pidada väärituks olla tajutud meie olemusega niivõrd, kui see võimalik on. Ei ole ju inimest, kellel täielikult puudub väljendusjõud, ja meie pöördumine tema poole kutsub esile kas või kõige märkamatuma, kiiresti vaibuva vastuse päris sügavale jäävalt, ent siiski olemasolevalt võimelt vaadata, kuulatada. Tänapäeva inimese ettekujutus, nagu pöördumine oleks sentimentaalne ega vastaks tänapäeva elu iseloomule, on groteskne eksitus, nagu ka väide, just nagu meie elu askeldustes oleks pöördumine teostumatu, on vaid maskeeritud ülestunnistus, et enda algatusvõime on aja palge ees nõrk. Tänapäeva inimene lubab oma ajal talle dikteerida, mis on võimalik ja lubatav, selle asemel et eneses kindla partnerina jõuda kokkuleppele selles, mis on ühitatav mis tahes aja tingimustega, nimelt millist ruumi ja millist vormi on ta loodud elule valmis pakkuma. Monoloogiline alusliigutus ei ole mitte ärapöördumine kui pöördumise vastand, vaid pööre tagasi. Kui ma 11-aastaselt veetsin suve vanaisa ja vanaema mõisas, hiilisin ma sageli, niipea kui mul õnnestus seda märkamatult teha, talli, et silitada oma lemmikut hobust. See ei olnud mulle pinnapealne nauding, vaid suur, meeldiv ja sügavalt erutav sündmus. Kui praegu anda sellele tõlgendus lähtudes säilinud tundest minu käes, siis ma pean ütlema: seda looma hellitades tundsin ma Muud, Teise tohutut teistsugusust, mis ei jäänud siiski võõraks nagu härja või oina lähedus, vaid lubas mul juurde minna, end puudutada. Kui ma siis silitasin võimsat, mõnikord hämmastavalt siledat, mõnikord sama hämmastavalt turris lakka ning tundsin oma käe puudutuses elusat elu, siis mulle tundus, et minu nahaga piirneb elulisuse enda element, miski, mis ei olnud mina, üldsegi mitte mina, üldsegi mitte tavapärane mina, vaid tuntavalt Teine, mitte lihtsalt miski teine, vaid tõesti Teine ise. Ja see laskis mind ikkagi enda juurde, usaldas end minule, lihtsalt suhtles minuga nagu Sina Sinaga. Hobune tõstis pehmelt oma massiivse pea juba enne, kui ma hakkasin kaera sõime puistama, korskas tasa nagu vandenõulane, kes annab teisele vandenõulasele ainult temale mõistetava signaali, ja ma sain oma tundele kinnitust. Kuid kord (ma ei tea, kuidas see poisile pähe tuli, ent igal juhul oli see lapsikus) mõtlesin ma hobust silitades sellest, millist naudingut see mulle valmistab, ning tundsin järsku oma kätt. Mäng jätkus nagu tavaliselt, ent miski oli muutunud, miski oli juba korrast ära. Ja kui ma järgmisel päeval rikkalikult sööta varudes oma sõbral kaela silitasin, siis ta ei tõstnud pead. Juba mõni aasta hiljem seda meenutades ma enam ei arvanud, et loom minu reetmist märkas, kuid siis tundsin ma seda kohtuotsusena. Pööre tagasi on midagi muud kui egoism või "egotism". See ei seisne mitte selles, et inimene tegeleb iseendaga, kaeb ennast, kombib ennast, naudib ennast, austab ennast, haletseb ennast. Kõik see võib lisanduda, nagu ka pöördumisse võib seda täiustades lisanduda, et me kujutame teist endale ette tema erilises olemasolus, haarame teda, nii et temaga ühises olukorras me saame olukorrast teada ka tema poole pealt, ent pööre tagasi ei seisne mitte selles. Pöördest tagasi ma räägin siis, kui inimene keeldub tegelemast teise isiksusega tema erilisuses ja näeb teises vaid omaenda elamust. Sõnatu sügavus Mõnikord öeldakse mulle, et jutud Minast ja Sinast on pinnapealsed, sügaval nende all ei ole enam sõnu ega vastuseid, seal on ainult algne olemine, millel ei seisa midagi vastas, ja sellepärast tuleb meil sukelduda vaikivasse ühtsusse, ülejäänus aga jätta elavale elule tema suhtelisus, koormamata seda absolutiseeritud Minaga ja absolutiseeritud Sinaga ning nende dialoogiga. Ma tean omast unustamatust kogemusest, et on seisundeid, kus isiksuslikkuse köidikud just nagu langevad meilt ära ja me kogeme lahutamatut ühtsust. Kuid ma ei tea (kuigi mu hing seda kunagi uskus), kas ma sellega saavutasin ühinemise algse olemuse või Jumalusega. Seda väita tähendaks vastutustundliku tunnetuse piiridest lubamatult üle astuda. Vastutustundlikult, reaalsusest kinni pidava inimesena, võin ma selle elamuse kohta öelda üksnes seda, et ma tundsin selles iseenese lahutamatut, kujutut, sisutut ühtsust. Ma võin seda ühtsust nimetada algseks, oma biograafiale eelnevaks, ning eeldada, et ta jääb muutumatuks, peitudes minu biograafia kõikide muutuste taga, minu hinge arengu ja kõikide soppide taga. Ent andes endale ausalt ja kainelt aru oma tunnetuse vastutusest, peab ma tunnistama, et see pole midagi muud kui minu hinge ühtsus. Minu hinge ühtsus on küll eraldunud minu elu mitmekesisusest, ent mitte maailma hingede mitmekesisusest. Minu hing on üks inimhingedest, mitte "kõikhing". Eriline olemine, mitte olemine. Inimesele on iseenda iseduse ühtsus eraldam