Šansoon
Šansoon (pr chanson 'laul' ← ld cantio) on üldiselt igasugune tekstikeskne prantsuse laul, tavaliselt polüfooniline ja ilmalik. Varaseimad šansoonid olid eepilised luuletused, mida esitasid lihtsal monofoonilisel meloodial žonglöörid. Need kirjeldasid tavaliselt mineviku kangelaste kuulsaid tegusid. Kõige tuntum neist on "Rolandi laul". Väga väheste selliste varaste šansoonide muusika on säilinud. Tüüpiliselt tähistab šansoon keskajast või renessansist pärit polüfoonilist prantsuse laulu. Mõiste "šansoon" hõlmas selliseid kindla vormiga žanre nagu näiteks ballaad, rondeau, virelai. Varasemad šansoonid olid kahe-, kolme- või neljahäälsed. Mõnikord saatis lauljaid muusikainstrument. Esimene tähtsam šansoonilooja oli Guillaume de Machaut 14. sajandil, kes lõi kolmehäälseid kindla vormiga laule. Guillaume Dufay ja Gilles Binchois olid järgmise põlvkonna tähtsamad šansooniloojad. 15. sajandi lõpu ja 16. sajandi alguse tähtsamad heliloojad selles žanris olid Johannes Ockeghem ja Josquin des Prez, kes enam ei püsinud rangete vorminõuete piirides, vaid hakkasid sarnaselt kaasaegsete motettidega šansoonides kasutama imitatsiooni. 16. sajandi keskpaiga heliloojad, teiste hulgas Orlandus Lassus, said šansoonide kirjutamisel mõjutusi itaalia madrigalist. Paljud varased instrumentaalteosed olid šansoonide kaunistustega variatsioonid, nii tekkis uus žanr kantsoon, mis oli sonaadi eelkäija. Esimene šansoone sisaldav trükitud noodikogumik oli "Harmonice Musices Odhecaton", mille andis välja Ottaviano Petrucci Veneetsias 1501. aastal. Selles oli 96 erinevate heliloojate šansooni.