Curie seadus
Curie seadus on füüsikaseadus, mille kohaselt paramagneetikute (paramagetiliste ainete) magnetiline vastuvõtlikkus χ m {\displaystyle \chi _{\mathrm {m} }} on pöördvõrdeline absoluutse temperatuuriga T {\displaystyle T} : χ m = C T , {\displaystyle \chi _{\rm {m}}={\frac {C}{T}},} kus C {\displaystyle C} on igale ainele eriomane Curie konstant. Paramagnetilise aine magneetumus (magnetiseerumise aste) on magnetilise vastuvõtlikkusega võrdeline: M = χ H {\displaystyle M=\chi H} , seega M = H C T . {\displaystyle M={\frac {HC}{T}}.} Seega tuleneb Curie seadusest, et püsiva välise magnetvälja korral on paramagneetiku magneetumus pöördvõrdeline temperatuuriga. Seaduse esitas Pierre Curie 1896. aastal. 1907. aastal arendas Prantsuse füüsik Pierre-Ernest Weiss Curie seadust edasi Curie-Weissi seaduseks, mis kehtib ferromagneetikute korral ülalpool Curie temperatuuri T {\displaystyle T} .