title: Padomes Ieteikums (2015. gada 14. jūlijs) par Nīderlandes 2015. gada valsts reformu programmu un ar ko sniedz Padomes atzinumu par Nīderlandes 2015. gada stabilitātes programmu

text:
               18.8.2015

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 272/83

         PADOMES IETEIKUMS
   (2015. gada 14. jūlijs)
   par Nīderlandes 2015. gada valsts reformu programmu un ar ko sniedz Padomes atzinumu par Nīderlandes 2015. gada stabilitātes programmu
   (2015/C 272/22)
   EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
   ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 121. panta 2. punktu un 148. panta 4. punktu,
   ņemot vērā Padomes 1997. gada 7. jūlija Regulu (EK) Nr. 1466/97 par budžeta stāvokļa uzraudzības un ekonomikas politikas uzraudzības un koordinācijas stiprināšanu (1) un jo īpaši tās 5. panta 2. punktu,
   ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 16. novembra Regulu (ES) Nr. 1176/2011 par to, kā novērst un koriģēt makroekonomisko nelīdzsvarotību (2), un jo īpaši tās 6. panta 1. punktu,
   ņemot vērā Eiropas Komisijas ieteikumu,
   ņemot vērā Eiropas Parlamenta rezolūcijas,
   ņemot vērā Eiropadomes secinājumus,
   ņemot vērā Nodarbinātības komitejas atzinumu,
   ņemot vērā Ekonomikas un finanšu komitejas atzinumu,
   ņemot vērā Sociālās aizsardzības komitejas atzinumu,
   ņemot vērā Ekonomikas politikas komitejas atzinumu,
   tā kā:

               (1)

               Eiropadome 2010. gada 26. martā piekrita Komisijas priekšlikumam sākt jaunu izaugsmes un nodarbinātības stratēģiju “Eiropa 2020”, kam pamatā ir ciešāka ekonomikas politikas koordinācija. Šajā stratēģijā galvenā uzmanība ir pievērsta svarīgākajām jomām, kurās nepieciešama rīcība, lai palielinātu Eiropas ilgtspējīgas izaugsmes potenciālu un konkurētspēju.

               (2)

               Padome 2015. gada 14. jūlijā, pamatojoties uz Komisijas priekšlikumiem, pieņēma Ieteikumu par dalībvalstu un Savienības ekonomikas politikas vispārējām pamatnostādnēm, un 2010. gada 21. oktobrī tā pieņēma Lēmumu par dalībvalstu nodarbinātības politikas pamatnostādnēm (3). Kopā tie veido “integrētās pamatnostādnes”, ko dalībvalstis tika aicinātas ņemt vērā savā ekonomikas un nodarbinātības politikā.

               (3)

               Padome 2014. gada 8. jūlijā pieņēma Ieteikumu (4) par Nīderlandes 2014. gada valsts reformu programmu un sniedza atzinumu par Nīderlandes atjaunināto stabilitātes programmu 2014. gadam. Komisija 2014. gada 28. novembrī saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 473/2013 (5) sniedza atzinumu par Nīderlandes budžeta plāna projektu 2015. gadam.

               (4)

               Komisija 2014. gada 28. novembrī pieņēma gada izaugsmes pētījumu, tādējādi uzsākot 2015. gada Eiropas ekonomikas politikas koordinēšanas pusgadu. Tajā pašā dienā Komisija, balstoties uz Regulu (ES) Nr. 1176/2011, pieņēma brīdinājuma mehānisma ziņojumu, kurā tā noteica Nīderlandi kā vienu no dalībvalstīm, par kurām tiks izstrādāts padziļināts pārskats.

               (5)

               Eiropadome 2014. gada 18. decembrī apstiprināja prioritātes, lai veicinātu investīcijas, pastiprinātu strukturālās reformas un īstenotu atbildīgu, izaugsmi veicinošu fiskālo konsolidāciju.

               (6)

               Komisija 2015. gada 26. februārī publicēja 2015. gada valsts ziņojumu par Nīderlandi. Tajā tika novērtēts Nīderlandes progress, īstenojot valstij adresētos ieteikumus, kas pieņemti 2014. gada 8. jūlijā. Valsts ziņojumā ietverti arī padziļinātā pārskata rezultāti atbilstīgi Regulas (ES) Nr. 1176/2011 5. pantam. Komisijas veiktā analīze ļauj secināt, ka Nīderlandē pastāv makroekonomiskā nelīdzsvarotība, kurai nepieciešama politiska rīcība un uzraudzība. Uzmanība joprojām jāpievērš esošajiem riskiem, kurus rada privātā parāda augstais līmenis, lai arī nesen veiktie pasākumi sekmē atveseļošanos mājokļu tirgū un hipotekāro kredītu apjoma ierobežošanu. Lai gan augstais tekošā konta pārpalikums ir daļēji skaidrojams ar ekonomikas strukturālajām iezīmēm, pensiju un nodokļu sistēmu struktūra, iespējams, var izraisīt neefektīvu kapitāla sadali.

               (7)

               Nīderlande 2015. gada 30. aprīlī iesniedza savu 2015. gada valsts reformu programmu un 2015. gada stabilitātes programmu. Abas programmas tika izvērtētas vienlaikus, lai ņemtu vērā to savstarpējo saistību.

               (8)

               Pašlaik Nīderlandei piemēro Stabilitātes un izaugsmes pakta preventīvo daļu un uz to attiecas pārejas noteikumi par parādsaistībām. Savā 2015. gada stabilitātes programmā valdība plāno pakāpeniski samazināt nominālo deficītu līdz 1,8 % no IKP 2015. gadā un līdz 0,7 % no IKP 2018. gadā. Valdība plāno visā programmas periodā sasniegt vidējā termiņa mērķi – strukturālo deficītu 0,5 % apmērā no IKP. Saskaņā ar stabilitātes programmu sagaidāms, ka valdības parāda attiecība pret IKP sasniegs maksimumu, proti, 68,8 %, 2015. gadā un pakāpeniski samazināsies līdz 66,1 % 2018. gadā. Makroekonomikas scenārijs, uz kuru pamatojas šīs budžeta prognozes, ir ticams. Saskaņā ar Komisijas 2015. gada pavasara prognozi paredzams, ka strukturālā bilance atbildīs vidējā termiņa mērķim un sasniegs –0,3 % no IKP 2015. gadā un –0,4 % no IKP 2016. gadā. Pamatojoties uz stabilitātes programmas novērtējumu un ņemot vērā Komisijas 2015. gada pavasara prognozi, Padome uzskata, ka Nīderlande panāks atbilstību Stabilitātes un izaugsmes paktam. Valsts izdevumi pētniecībai un izstrādei, kas 2013. gadā bija 0,84 % no IKP, ir zems rādītājs, ņemot vērā izglītības līmeni, akadēmiskos sasniegumus un ekonomikas attīstības līmeni. Kopš 2014. gada valdības izdevumiem šajā jomā ir tendence samazināties, savukārt privātā sektora izdevumi pētniecības un izstrādes jomā joprojām ir zemi. Publiskā sektora izdevumu novirzīšana uz inovāciju un pētniecību, jo īpaši uz fundamentālajiem pētījumiem, un politikas pamatvirzienu īstenošana, lai stimulētu privātā sektora investīcijas pētniecībā uz izstrādē, palīdzētu vairot Nīderlandes ekonomikas izaugsmes potenciālu ilgtermiņā.

               (9)

               Būtiskas grūtības pastāv mājokļu tirgū, kur desmitu gadu laikā ir izveidojusies neelastība un kropļojoši stimuli, kas veido mājokļu finansēšanas un sektorālu ietaupījumu modeļus. Mājsaimniecību tendenci hipotekāro kredītu bruto parādu nodrošināt ar mājokļu līdzekļiem lielā mērā izskaidro ilgu laiku pastāvošie fiskālie stimuli, jo īpaši nodokļu atskaitījumi par hipotekāro kredītu procentu maksājumiem pilnā apmērā. Kopš 2012. gada aprīļa ir īstenota virkne pasākumu, lai daļēji novērstu šos stimulus. Daži no šiem pasākumiem ir saistīti ar mājokļu finansējuma fiskālā režīma pielāgojumiem. Pakāpeniskā pāreja uz nodokļu atskaitījumu ierobežošanu par hipotekāro kredītu procentu maksājumiem un amortizēšanas stimulu palielināšanu ir pamatota. Tomēr šo pasākumu varētu ieviest ātrāk, lai lielākā mērā ietekmētu amortizēšanas kārtību. Saglabāsies ievērojams nodokļu stimuls ieguldīt neproduktīvos aktīvos. Joprojām ir augsta aizdevuma summas attiecība pret īpašuma vērtību, un paredzams, ka 2018. gadā tā sasniegs 100 %. Īres tirgu apgrūtina tā regulējums un ļoti lielais sociālo mājokļu segments, kurā arī jāatrisina jautājums saistībā ar ļoti garām rindām. Sociālo mājokļu segmentā ieviešot īres maksas diferenciāciju, pamatojoties vairāk uz ieņēmumiem, ir sperts solis pareizajā virzienā, bet tā ietekme ir ierobežota. Saskaņā ar jaunu likumu mājokļu uzņēmumiem būs jānošķir darbības ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi (piemēram, sociālie mājokļi) un citas darbības. Laiks rādīs, vai tas ļaus īstenot iecerēto sociālo mājokļu novirzīšanu grūtībās nonākušiem iedzīvotājiem un nodrošinās, ka sociālie mājokļi ir pieejami nelabvēlīgā situācijā esošiem cilvēkiem, kuri nespēj iegūt mājokli atbilstoši tirgus nosacījumiem.

               (10)

               Ir uzlabota pensiju sistēmas ilgtspēja ilgtermiņā. Papildus likumā noteiktā pirmā līmeņa pensionēšanās vecuma pakāpeniskai palielināšanai no 65 gadiem 2012. gadā līdz 67 gadiem 2021. gadā un tā turpmākai piesaistei paredzamajam dzīves ilgumam Nīderlande ir pieņēmusi visaptverošas reformas attiecībā uz pensiju sistēmas privāti finansēto pīlāru un ilgtermiņa aprūpes sistēmu. Ir uzlabota pensiju fondu finanšu uzraudzība un sistēma padarīta izturīgāka pret finanšu satricinājumiem. Papildus tam ir sekmīgi īstenotas reformas, kas mudina vecāka gadagājuma darba ņēmējus strādāt ilgāk. Reformas ilgtermiņa aprūpes jomā ir pārnesušas atbildību uz pašvaldībām, samazinot kopējos izdevumus un pievēršot uzmanību efektivitātes pieaugumam. Ir jāuzrauga ilgtermiņa aprūpes kvalitāte un pieejamība.

               (11)

               Citi risināmi uzdevumi ir izmaksu un risku piemērots sadalījums katrā paaudzē un starp paaudzēm ārpus pieņemtajiem noteikumiem par indeksāciju un finanšu rezervēm (finanšu novērtējuma sistēma), jo īpaši samazinot to iedzīvotāju iemaksas, kuriem rit darba dzīves pirmie gadi. Otrajā pensiju līmenī veicamo iemaksu “statistiskā godīguma” uzlabošana palīdzētu mājsaimniecībām piešķirt to finanšu līdzekļus vairāk uz izaugsmi vērstos veidos.

               (12)

               2014. gadā sāktās nodarbinātības aizsardzības tiesiskā regulējuma visaptverošās reformas mērķis ir palielināt līdzdalību un mobilitāti darba tirgū. Ir samazināti nodarbinātības fiskālie šķēršļi. Parlamenta pieņemtajos tiesību aktos ir ieviesta iespēja aktivizēt kvotu, ja darba ņēmēji nepilda apņemšanos nodrošināt papildu darbvietas cilvēkiem ar invaliditāti. Šo pasākumu ietekmi pilnībā varēs novērtēt tikai pēc to īstenošanas. Ir vajadzīgi turpmāki pasākumi, lai uzlabotu to cilvēku integrāciju, kas ir izstumti no darba tirgus, tostarp jauniešu no migrantu ģimenēm integrāciju.

               (13)

               Ņemot vērā obligātos maksājumus, kas nav nodokļu maksājumi, nodokļu īpatsvars Nīderlandē ir ievērojami lielāks nekā vidēji ES, un ir iespējams nodokļu slogu novirzīt uz faktoriem ar mazāku negatīvo ietekmi uz izaugsmi. Paredzētā nodokļu reforma palīdzētu palielināt līdzdalību darba tirgū. Pēc šīs reformas pieņemšanas ir cieši jāuzrauga tās ietekme.

               (14)

               Eiropas pusgada ietvaros Komisija ir veikusi Nīderlandes ekonomikas politikas visaptverošu analīzi un publicējusi to 2015. gada valsts ziņojumā. Tā ir izvērtējusi arī stabilitātes programmu un valsts reformu programmu, kā arī pasākumus, kas veikti kā atbilde uz ieteikumiem, kas Nīderlandei sniegti iepriekšējos gados. Komisija ir ņēmusi vērā ne tikai to lietderību ilgtspējīgas fiskālās un sociālekonomiskās politikas izveidē Nīderlandē, bet arī to atbilstību ES noteikumiem un norādēm, ņemot vērā to, ka jānostiprina Savienības vispārējā ekonomiskā pārvaldība, kas panākams, turpmākajos valstu lēmumos ievērojot ES līmeņa norādes. Komisijas ieteikumi saskaņā ar Eiropas pusgadu ir atspoguļoti 1. līdz 3. ieteikumā.

               (15)

               Ņemot vērā šo novērtējumu, Padome ir izskatījusi stabilitātes programmu un uzskata (6), ka Nīderlande ir panākusi atbilstību Stabilitātes un izaugsmes paktam.

               (16)

               Ņemot vērā Komisijas padziļināto pārskatu un šo izvērtējumu, Padome ir izskatījusi valsts reformu programmu un stabilitātes programmu. Tās ieteikumi saskaņā ar Regulas (ES) Nr. 1176/2011 6. pantu ir atspoguļoti 1. līdz 3. ieteikumā.

               (17)

               Turklāt Eiropas pusgada ietvaros Komisija ir veikusi ekonomikas politikas izvērtējumu visai eurozonai. Pamatojoties uz šo analīzi, Padome ir izdevusi konkrētus ieteikumus, kas adresēti dalībvalstīm, kuru valūta ir euro (7). Nīderlandei kā valstij, kuras valūta ir euro, būtu arī jānodrošina pilnīga un savlaicīga minēto ieteikumu īstenošana,

         AR ŠO IESAKA Nīderlandei 2015. un 2016. gadā rīkoties šādi.

               1.

               Novirzīt publiskā sektora izdevumus investīciju atbalstam pētniecības un izstrādes jomā, kā arī izstrādāt pamatnosacījumus privāto izdevumu palielināšanai pētniecības un izstrādes jomā, lai novērstu pētniecības un izstrādes izdevumu samazināšanās tendenci un palielinātu ekonomiskās izaugsmes potenciālu.

               2.

               Pastiprinoties atveseļošanās procesam, ātrāk samazināt nodokļu atskaitījumus par hipotekāro kredītu procentu maksājumiem, lai samazinātu stimulus ieguldīt neproduktīvos aktīvos. Nodrošināt vairāk uz tirgu orientētu mehānismu cenu noteikšanai īres tirgū un turpināt īres maksas sociālo mājokļu tirgū piesaistīt mājsaimniecību ieņēmumiem.

               3.

               Samazināt iemaksas pensiju sistēmas otrajā līmenī tiem iedzīvotājiem, kuriem rit darba dzīves pirmie gadi.

      Briselē, 2015. gada 14. jūlijā

            Padomes vārdā –

            priekšsēdētājs

         P. GRAMEGNA

      (1)  OV L 209, 2.8.1997., 1. lpp.

      (2)  OV L 306, 23.11.2011., 25. lpp.

      (3)  Paliek spēkā ar Padomes Lēmumu 2014/322/ES (2014. gada 6. maijs) par dalībvalstu nodarbinātības politikas pamatnostādnēm 2014. gadam (OV L 165, 4.6.2014., 49. lpp.).

      (4)  Padomes Ieteikums (2014. gada 8. jūlijs) par Nīderlandes 2014. gada valsts reformu programmu un ar ko sniedz Padomes atzinumu par Nīderlandes 2014. gada stabilitātes programmu (OV C 247, 29.7.2014., 88. lpp.).

      (5)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 473/2013 (2013. gada 21. maijs) par kopīgiem noteikumiem budžeta plānu projektu uzraudzībai un novērtēšanai un pārmērīga budžeta deficīta novēršanai eurozonas dalībvalstīs (OV L 140, 27.5.2013., 11. lpp.).

      (6)  Atbilstīgi Regulas (EK) Nr. 1466/97 5. panta 2. punktam.

      (7)  OV C 272, 18.8.2015., 98. lpp.


				|

		52011SC0822

			Ieteikums PADOMES IETEIKUMAM par Latvijas 2011. gada valsts reformu programmuun ar ko sniedz Padomes atzinumupar Latvijas atjaunināto konverģences programmu 2011.-2014. gadam /* SEC/2011/0822 galīgā redakcija */

			   	Ieteikums
PADOMES IETEIKUMS
par Latvijas 2011. gada valsts reformu
programmu
un ar ko sniedz Padomes atzinumu
par Latvijas atjaunināto konverģences programmu 2011.-2014. gadam
EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
ņemot vērā Līgumu par
Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 121. panta
2. punktu un 148. panta 4. punktu,
ņemot vērā Padomes
1997. gada 7. jūlija Regulu (EK) Nr. 1466/97 par budžeta
stāvokļa uzraudzības un ekonomikas politikas uzraudzības un
koordinācijas stiprināšanu un jo īpaši tās 9. panta
3. punktu,
ņemot vērā Eiropas Komisijas
ieteikumu,
ņemot vērā Eiropadomes
secinājumus,
ņemot vērā
Nodarbinātības komitejas atzinumu,
apspriedusies ar Ekonomikas un finanšu
komiteju,
tā kā:
(1)
Eiropas Savienības (ES) Padome 2009. gada
20. janvārī pieņēma lēmumu (2009/290) darīt
pieejamu Latvijai vidēja termiņa finansiālo palīdzību
trīs gadu laikposmam saskaņā ar Līguma 143. pantu. Pievienotajā
saprašanās memorandā, kas parakstīts 2009. gada
28. janvārī, un tā turpmākajos papildinājumos
izklāstīti ekonomikas politikas nosacījumi, pamatojoties uz
kuriem tiek piešķirta finansiālā palīdzība. Padomes
lēmums tika grozīts 2009. gada 13. jūlijā. Pēdējo
saprašanās memoranda papildinājumu parakstīja 2011. gada jūnijā.
(2)
Eiropadome 2010. gada 26. martā
piekrita Eiropas Komisijas priekšlikumam aizsākt jaunu izaugsmes un
nodarbinātības stratēģiju — „Eiropa 2020” —,
kuras pamatā būtu ciešāka ekonomikas politikas
koordinācija, lielākoties pievēršot uzmanību
galvenajām jomām, kurās jārīkojas, lai
palielinātu Eiropas ilgtspējīgas izaugsmes potenciālu un
konkurētspēju.
(3)
Padome 2010. gada 13. jūlijā
pieņēma ieteikumu par dalībvalstu un Savienības
vispārējām ekonomikas politikas pamatnostādnēm
(2010.–2014. g.)[1],
bet 2010. gada 21. oktobrī — lēmumu par
dalībvalstu nodarbinātības politikas pamatnostādnēm,
kas kopā veido „integrētās pamatnostādnes”. Dalībvalstis
tika aicinātas ņemt vērā šīs integrētās
pamatnostādnes savā ekonomikas un nodarbinātības
politikā.
(4)
Komisija 2011. gada 12. janvārī
pieņēma pirmo Gada izaugsmes pētījumu,
tādējādi uzsākot jaunu ekonomiskās
pārvaldības ciklu ES un pirmo Eiropas ex-ante un
integrētas politikas koordinēšanas pusgadu, kas balstās uz
stratēģiju „Eiropa 2020”.
(5)
Eiropadome 2011. gada 25. martā
apstiprināja fiskālās konsolidācijas un strukturālo
reformu prioritātes (saskaņā ar Padomes 2011. gada
15. februāra un 7. marta secinājumiem un atbilstīgi
Komisijas Gada izaugsmes pētījumam). Eiropadome uzsvēra, ka
prioritāte jāpiešķir stabilam budžetam un fiskālās
stabilitātes atjaunošanai, bezdarba samazināšanai ar darbaspēka
tirgus reformu palīdzību un jauniem centieniem stiprināt
izaugsmi.    Tā aicināja dalībvalstis šīs prioritātes
izvērst konkrētos pasākumos, ko paredzēts iekļaut to
stabilitātes vai konverģences programmās un valsts reformu
programmās.
(6)
Eiropadome 2011. gada 25. martā
arī aicināja dalībvalstis, kuras piedalās paktā „Euro
plus”, nākt klajā ar savām saistībām, lai tās
varētu ietvert stabilitātes vai konverģences programmās un
valsts reformu programmās. Īpašas saistības un darbības
2011. gadam nav skaidri izklāstītas Latvijas konverģences
programmā un valsts reformu programmā, bet plānots, ka tās
iesniedz Eiropadomei.
(7)
Latvija 2011. gada 29. aprīlī
iesniedza savu 2011. gada konverģences programmas atjauninājumu,
kas attiecas uz 2011.–2014. gadu, un 2011. gada valsts reformu
programmu. Abas programmas izvērtētas vienlaikus, lai ņemtu
vērā to savstarpējo saistību.
(8)
Laikposmā no 2000. gada līdz
2007. gadam Latvijas ekonomikas izaugsme bija straujāka nekā
citās ES dalībvalstīs, atspoguļojot konverģences
perspektīvas, ārvalstu finanšu plūsmas un ļoti
spēcīgu patēriņa pieprasījumu. Tomēr vismaz
daļēji ekspansīvas makroekonomikas politikas rezultātā
ekonomika pārkarsa. Uzkrājās ievērojamas
nelīdzsvarotības, ko atainoja tekošā konta deficīts, kas
2007. gadā bija 22,3 % no IKP un
2008. gadā — 13,1 %, tādēļ
2008.–2009. gadā ekonomikā bija straujākais sarukums ES. Minētajā
laikposmā reālais IKP krasi samazinājās par 25 %,
tā kā iekšējā pieprasījuma sabrukumu pastiprināja
lejupslīde pasaules tirdzniecībā. Nodarbinātības
līmenis Latvijā, kas iepriekš bija viens no augstākajiem ES
(75,8 % 2008. gadā), saruka par vairāk nekā 10 procentu
punktiem, un patlaban bezdarba līmenis pārsniedz 18 %, kas ir
viens no augstākajiem rādītājiem ES. Valsts budžeta deficīts
bija 9,7 % 2009. gadā, bet fiskālās
konsolidācijas pasākumu rezultātā samazinājās
līdz 7,7 % 2010. gadā. Šis rezultāts ietver ievērojamus
finanšu nozares stabilizācijas pasākumus, kuru apjoms bija 1,1% no
IKP 2009. gadā un 2,3 % no IKP 2010. gadā.
(9)
Pamatojoties uz atjauninātās
konverģences programmas novērtējumu saskaņā ar Padomes
Regulu (EK) Nr. 1466/97, Padome uzskata, ka makroekonomikas
scenārijs, kas veido pamatu budžeta prognozēm minētajā
programmā, šķiet ticams. Programmas vidēja termiņa budžeta
stratēģijas mērķis ir panākt, lai līdz Padomes
2009. gada 7. jūlija ieteikumā noteiktajam termiņam
valsts kopbudžeta deficīts būtu zemāks par 3 % atsauces
vērtību. Ņemot vērā pasākumus, kuri
īstenoti, kopš izdots ieteikums attiecībā uz
pārmērīga budžeta deficīta stāvokļa
novēršanu, un papildu konsolidāciju, uz ko norādīts
atjauninātajā konverģences programmā, plānotie
fiskālie pasākumi 2011.–2012. gadam atbilst nepieciešamajai
korekcijai. Ņemot vērā sākotnējo situāciju,
programmā nav paredzēts sasniegt vidēja termiņa
mērķi līdz programmas perioda beigām, turpretim
plānotos fiskālos pasākumus, lai sasniegtu vidēja
termiņa mērķi pēc pārmērīga budžeta
deficīta stāvokļa novēršanas, varētu
paātrināt īpaši 2013. gadā. Programmā
paredzētā fiskālā konsolidācija ir galvenokārt
balstīta uz izdevumiem. Budžeta mērķi ir pakļauti
negatīviem riskiem, jo programmā nav sniegta pilnīga
informācija par pasākumiem, ar kuriem paredzēts sasniegt
noteiktos mērķus. Gaidāms, ka minētos pasākumus
izklāstīs turpmākajos budžetos. Primārā deficīta
samazināšana vidējā termiņā, kā paredzēts
programmā, palīdzētu samazināt tos riskus, kuri apdraud
valsts finanšu ilgtspējīgumu.
(10)
Komisija ir izvērtējusi konverģences
programmu un valsts reformu programmu[2]. Vērtējumā
Komisija ņēma vērā ne tikai to lietderību
ilgtspējīgas fiskālās un sociālekonomiskās
politikas izveidē Latvijā, bet arī to atbilstību ES
noteikumiem un norādēm, ņemot vērā, ka ir
jānostiprina Eiropas Savienības vispārējā
ekonomiskā pārvaldība, kas panākams, turpmākajos
valstu lēmumos sniedzot ES līmeņa norādes. Šajā
saistībā Komisija uzsver, ka steidzami jāīsteno
plānotie pasākumi, lai izpildītu Padomes Lēmumu (2009/290),
AR ŠO IESAKA Latvijai:
Īstenot minētos pasākumus, kuri
noteikti Padomes Lēmumā 2009/290/EK, kurā grozījumi veikti
ar Padomes Lēmumu 2009/592/EK, un sīkāk izklāstīti
2009. gada 20. janvāra saprašanās memorandā un tā
turpmākajos papildinājumos [īpaši 2011. gada jūnija
pēdējā papildinājumā].
Briselē,
                                                                       Padomes vardā —
                                                                       priekšsēdētājs
[1]               Saglabātas 2011. gadam ar Padomes
2011. gada 19. maija Lēmumu 2011/308/ES.
[2]               Skatīt SEC(2011) 722.


title: Eiropas Sistēmisko risku kolēģijas Ieteikums ( 2011. gada 22. decembris ) par nacionālo iestāžu pilnvarām makrouzraudzības jomā (ESRK/2011/3)

text:
               14.2.2012

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 41/1

         EIROPAS SISTĒMISKO RISKU KOLĒĢIJAS IETEIKUMS
   (2011. gada 22. decembris)
   par nacionālo iestāžu pilnvarām makrouzraudzības jomā
   (ESRK/2011/3)
   2012/C 41/01
   EIROPAS SISTĒMISKO RISKU KOLĒĢIJAS VALDE,
   ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 2. panta 2. punktu, 4. panta 2. punkta a) apakšpunktu, kā arī 25. protokolu par kopīgas kompetences īstenošanu,
   ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes 2010. gada 24. novembra Regulu (ES) Nr. 1092/2010 par Eiropas Savienības finanšu sistēmas makrouzraudzību un Eiropas Sistēmisko risku kolēģijas izveidošanu (1) un jo īpaši tās 3. panta 2. punkta b), d) un f) apakšpunktu, kā arī 16.–18. pantu,
   ņemot vērā Eiropas Sistēmisko risku kolēģijas 2011. gada 20. janvāra Lēmumu ESRK/2011/1, ar ko pieņem Eiropas Sistēmisko risku kolēģijas Reglamentu (2), un jo īpaši tā 15. panta 3. punkta e) apakšpunktu, kā arī 18.–20. pantu,
   tā kā:

               (1)

               Skaidri definēti politikas pamatprincipi ir efektīvas makrouzraudzības priekšnoteikums. Makrouzraudzības politika Eiropas Savienības līmenī tika iedibināta ar Eiropas Sistēmisko risku kolēģijas (ESRK) izveidošanu Eiropas Finanšu uzraudzības sistēmas ietvaros, un tā īstenojama, izsakot brīdinājumus un sniedzot ieteikumus, kuriem jāseko rīcībai.

               (2)

               Vienlaikus makrouzraudzības efektivitāte Savienībā ir atkarīga arī no dalībvalstu nacionālās makrouzraudzības sistēmas, jo noteikumu pieņemšana finanšu stabilitātes nodrošināšanai vispirms ir nacionālā līmeņa jautājums.

               (3)

               Atsevišķās dalībvalstīs šobrīd tiek apspriesti priekšlikumi tiesību aktiem makrouzraudzības jomā.

               (4)

               Nepieciešams sniegt vadlīnijas par makrouzraudzības pilnvarām valsts līmenī, lai sabalansētu nepieciešamību saskaņot valstu pieejas ar nepieciešamību saglabāt elastību nacionālo īpatnību gadījumā.

               (5)

               Nepārprotami izteikts skaidrs mērķis veicinās nacionālās makrouzraudzības iestādes izvairīties no nepamatotas bezdarbības. Makrouzraudzību valsts līmenī var īstenot pēc nacionālo makrouzraudzības iestāžu iniciatīvas vai sekojot ESRK ieteikumiem un brīdinājumiem.

               (6)

               Atkarībā no nacionālā institucionālā regulējuma, makrouzraudzību parasti īsteno viena iestāde vai koleģiāla institūcija, kurā pārstāvētas vairākas iestādes. Jebkurā gadījumā pilnvarotajai iestādei ir jābūt nosakāmai skaidri un caurredzami.

               (7)

               Regulas (ES) Nr. 1092/2010 preambulas 24. apsvērums nosaka: “valstu centrālajām bankām būtu jāuzņemas vadoša loma makrouzraudzībā to pieredzes un esošo uzdevumu dēļ finanšu stabilitātes jomā”. Šis secinājums vēl jo vairāk attiecas uz gadījumiem, kad centrālās bankas ir atbildīgas arī par makrouzraudzību.

               (8)

               Atkarībā no institucionālā regulējuma valsts līmenī, iestādes, kuru pilnvaru īstenošana var ietekmēt finanšu stabilitāti, var sadarboties dažādos veidos, sākot ar sadarbības koordinēšanu līdz datu un informācijas apmaiņai.

               (9)

               ESRK apspriedīs ar kompetentajām valstu iestādēm plānoto makrouzraudzības pasākumu potenciālo pārrobežu ietekmi, lai nodrošinātu minimālo sadarbības koordinēšanu un ierobežotu iespējamos negatīvos blakus efektus. Tādējādi, ESRK Sekretariāts ir savlaicīgi jāinformē par nozīmīgiem makrouzraudzības pasākumiem, ko ierosinājušas valstu iestādes, lai tos apspriestu ESRK Koordinācijas komitejā. Ja ESRK Koordinācijas komiteja to uzskatīs par vajadzīgu, par ierosinātajiem makrouzraudzības pasākumiem tiks informēta ESRK Valde.

               (10)

               Makrouzraudzības iestādes uzdevumiem un pilnvarām ir jābūt skaidri definētiem. Ņemot vērā ES reformas, kas tiek īstenota saistībā ar kapitāla prasībām kredītiestādēm, iespējamo ietekmi (3), procedūrai, ar ko nosaka makrouzraudzības instrumentus – ievērojot attiecīgā tiesiskā regulējuma pamatprincipus – jānodrošina, ka politikas mehānismi var tikt savlaicīgi pielāgoti, reaģējot uz jauninājumiem un izmaiņām finanšu sistēmās un ņemot vērā finanšu stabilitātes risku mainīgo dabu. Makrouzraudzības iestādei ir ex ante jāpamato, kāpēc noteikti instrumenti ir nepieciešami, un tai ir iniciatīvas tiesības pieprasīt šādu instrumentu ieviešanu. Šiem instrumentiem būtu jāietver gan tādus, ar kuriem var ietekmēt cikliskos riskus, piemēram, pārmērīgu aizņemšanos, termiņstruktūru neatbilstību un kreditēšanas pieaugumu, gan tādus, ar kuriem var ietekmēt tirgus struktūras. Saistošo un nesaistošo instrumentu izmantošanu var institucionāli nošķirt.

               (11)

               Caurredzamība veicina finanšu sektora un sabiedrības izpratni par makrouzraudzību un ir priekšnoteikums pārskatatbildībai pret likumdevēju, kas pārstāv plašas sabiedrības daļas intereses. Ņemot vēra to, ka makrouzraudzības pamatmērķi ir grūti izteikt skaitļos, pārskatatbildību var formulēt kā nepieciešamību sasniegt vidēja termiņa mērķus vai pienākumu publiski skaidrot makrouzraudzības instrumentu izmantošanas būtību.

               (12)

               Makrouzraudzības politikas veidotāji var izjust spiedienu nepiemērot ierobežojošu politiku tautsaimniecības uzplaukuma apstākļos, bet veicinošu – lejupslīdes apstākļos. Lai nodrošinātu politikas uzticamību, makrouzraudzības iestādēm būtu jābūt neatkarīgām un tādējādi aizsargātām pret iespējamo ārējo spiedienu. Centrālajām bankām, kurām uzticētas makrouzraudzības pilnvaras, jābūt neatkarīgām Līguma 130. panta izpratnē.

               (13)

               Šis ieteikums neierobežo Savienības centrālo banku pilnvaras monetārās politikas jomā un ESRK uzticētos uzdevumus.

               (14)

               ESRK ieteikumi tiek publicēti pēc tam, kad Eiropas Savienības Padome informēta par ESRK Valdes nolūku to darīt, un Padomei sniegta iespēja uz to atbildēt,

         IR PIEŅĒMUSI ŠO IETEIKUMU.
   1.   SADAĻA

      IETEIKUMI

      A ieteikums –   Mērķis

   Dalībvalstīm tiek ieteikts:

               1)

               noteikt, ka makrouzraudzības galvenais mērķis ir garantēt finanšu sistēmas stabilitāti kopumā, tai skaitā stiprinot finanšu sistēmas noturību un mazinot sistēmisko risku veidošanos, tādējādi nodrošinot finanšu sektora ieguldījumu tautsaimniecības izaugsmē;

               2)

               nodrošināt, ka makrouzraudzība valsts līmenī var tikt īstenota pēc valsts makrouzraudzības iestāžu iniciatīvas vai sekojot ESRK ieteikumiem un brīdinājumiem.

      B ieteikums –   Institucionālie pasākumi

   Dalībvalstīm tiek ieteikts:

               1)

               noteikt valsts tiesību aktos iestādi ar makrouzraudzības pilnvarām, kas var būt gan atsevišķa iestāde, gan koleģiāla institūcija, kurā pārstāvētas vairākas iestādes, kuru darbībai ir būtiska ietekme uz finanšu stabilitāti. Valsts tiesību aktos ir jānosaka par makrouzraudzību atbildīgās iestādes vadības struktūru lēmumu pieņemšanas process;

               2)

               ja par makrouzraudzību kā atbildīgā tiek noteikta atsevišķa iestāde, ir jāiedibina mehānisms sadarbībai ar visām iestādēm – neierobežojot šo iestāžu attiecīgās pilnvaras – kuru darbībai ir būtiska ietekme uz finanšu stabilitāti;

               3)

               nodrošināt, ka valstu centrālajām bankām ir vadoša loma makrouzraudzības politikas īstenošanā un ka makrouzraudzība neierobežo banku neatkarību, kas noteikta Līguma 130. pantā;

               4)

               pilnvarot makrouzraudzības iestādi sadarboties un veikt informācijas apmaiņu, tai skaitā arī pārrobežu, un jo īpaši – informēt ESRK par pasākumiem, kas veikti saistībā ar sistēmiskajiem riskiem valsts līmenī.

      C ieteikums –   Uzdevumi, pilnvaras un rīki

   Dalībvalstīm tiek ieteikts:

               1)

               uzticēt makrouzraudzības iestādei vismaz tādus uzdevumus kā finanšu stabilitātes risku identificēšana, uzraudzība un izvērtēšana un attiecīgu pasākumu veikšana, lai sasniegtu tai noteikto mērķi, novēršot un mazinot šos riskus;

               2)

               nodrošināt, ka makrouzraudzības iestādēm ir pilnvaras pieprasīt un savlaicīgi saņemt visus iestādes uzdevumu veikšanai nepieciešamos valsts līmeņa datus un informāciju, kā no mikrouzraudzības, vērstpapīru uzraudzības un ārpus uzraudzības sektora iestādēm, tā arī – atbilstoši pamatojot šādu pieprasījumu un veicot pasākumus konfidencialitātes nodrošināšanai – konkrētu iestāžu rīcībā esošo informāciju. Atbilstoši iepriekšminētajiem principiem, arī makrouzraudzības iestādēm jāsniedz mikrouzraudzības iestādēm nepieciešamie dati un informācija šo iestāžu uzdevumu īstenošanai;

               3)

               pilnvarot makrouzraudzības iestādi noteikt un/vai izstrādāt uzraudzības metodes, lai koordinēti vai kopīgi ar mikrouzraudzības un vērstpapīru uzraudzības iestādēm identificētu tās finanšu iestādes un struktūras, kas ir sistēmiski nozīmīgas attiecīgās dalībvalsts mērogā, un arī noteikt vai ieteikt atbilstošu tiesisko regulējumu;

               4)

               nodrošināt, ka makrouzraudzības iestādes rīcībā ir piemēroti instrumenti, lai sasniegtu tai noteiktos mērķus. Ja nepieciešams, jāiedibina skaidras un ātras procedūras, lai makrouzraudzības iestādei nodrošinātu šādus instrumentus.

      D ieteikums –   Caurredzamība un atbildība

   Dalībvalstīm tiek ieteikts:

               1)

               nodrošināt, ka lēmumi makrouzraudzības jomā un to pamatojums ir savlaicīgi pieejami publiski – izņemot, ja tas apdraud finanšu stabilitāti – un ka makrouzraudzības stratēģijas izstrādā un publicē makrouzraudzības iestāde;

               2)

               pilnvarot makrouzraudzības iestādi nākt klajā ar publiskiem un privātiem paziņojumiem attiecībā uz sistēmiskajiem riskiem;

               3)

               noteikt, ka makrouzraudzības iestāde atskaitās valsts parlamentam;

               4)

               nodrošināt tiesisko aizsardzību makrouzraudzības iestādei un tās darbiniekiem, kad tie savus pienākumus veic godprātīgi.

      E ieteikums –   Neatkarība

   Dalībvalstīm tiek ieteikts nodrošināt, ka:

               1)

               virzībā uz tai noteikto mērķi, makrouzraudzības iestāde ir neatkarīga – vismaz savā darbībā – un jo īpaši no politiskām struktūrām un finanšu industrijas;

               2.

               organizatoriski un finansiāli apsvērumi neietekmē makrouzraudzības īstenošanu.

         2.   SADAĻA

      ĪSTENOŠANA

   1.   Interpretācija

   Šajā ieteikumā piemēro šādas definīcijas:

               “finanšu iestāde” ir finanšu iestāde, kas definēta Regulā (ES) Nr. 1092/2010;

               “finanšu sistēma” ir finanšu sistēma, kas definēta Regulā (ES) Nr. 1092/2010.

         2.   Ieviešanas kritēriji

               1)

               Uz šī ieteikuma ieviešanu attiecas šādi kritēriji:

                           a)

                           ieteikumā minētie pasākumi jāievieš valsts tiesību aktos;

                           b)

                           jānovērš labākās regulējuma vietas izvēles iespēja;

                           c)

                           pienācīga vērība jāpievērš proporcionalitātes principam, ievērojot atšķirības finanšu iestāžu sistēmiskajā nozīmīgumā un institucionālajās sistēmās, kā arī ņemot vērā katra ieteikuma mērķi un saturu;

                           d)

                           attiecībā uz A ieteikumu:

                                       i)

                                       var noteikt vidēja termiņa politikas mērķus, lai precizētu rīcību galīgā mērķa sasniegšanai;

                                       ii)

                                       makrouzraudzības ietvaros jābūt iespējai veikt arī tādus pasākumus, kam ir nozīme makrouzraudzībā.

               2)

               Adresātiem tiek lūgts ESRK un Padomei sniegt pārskatu par darbībām, ko tie veikuši, reaģējot uz šo ieteikumu, vai pienācīgi pamatot darbību neveikšanu. Šajos pārskatos jāiekļauj vismaz:

                           a)

                           informācija par veikto darbību saturu un termiņiem;

                           b)

                           novērtējums par veikto darbību funkcionēšanu no šī ieteikuma mērķu sasniegšanas viedokļa;

                           c)

                           detalizēts pamatojums tam, kāpēc darbības netika veiktas, vai tam, kāpēc tās atšķīrās no šī ieteikuma, tai skaitā arī attiecībā uz kavējumiem.

         3.   Pārskatu sniegšanas termiņi

               1)

               Adresātiem tiek lūgts ESRK un Padomei sniegt pārskatu par darbībām, ko tie veikuši, reaģējot uz šo ieteikumu, vai pienācīgi pamatot darbību neveikšanu, atbilstoši turpmākajos punktos noteiktajam.

               2)

               Līdz 2012. gada 30. jūnijam adresāti iesniedz ESRK starpziņojumu, aptverot vismaz šādus aspektus: a) paziņojums par makrouzraudzības pilnvarām, kas ieviestas vai plānotas; b) tiesiskā regulējuma analīze šī ieteikuma ieviešanai; c) plānotie pasākumi makrouzraudzības iestādes izveidošanai un plānotās institucionālās izmaiņas; d) katra šeit ietvertā ieteikuma izvērtējums, norādot, vai tas ir vai tiks ņemts vērā, nosakot nacionālo iestāžu pilnvaras makrouzraudzības jomā, bet noraidošas atbildes gadījumā, sniedzot pienācīgu skaidrojumu. ESRK par starpziņojumu var sniegt adresātiem savu viedokli.

               3)

               Līdz 2013. gada 30. jūnijam adresātiem jāiesniedz ESRK un Padomei gala ziņojums. Ieteiktajiem pasākumiem ir jāstājas spēkā ne vēlāk kā 2013. gada 1. jūlijā.

               4)

               ESRK Valde var pagarināt 2. un 3. punktā noteiktos termiņus, ja dalībvalstīs jāveic tiesību aktu grozījumi, lai izpildītu kādu no ieteikumiem.

         4.   Uzraudzība un novērtējums

               1)

               ESRK Sekretariāts:

                           a)

                           palīdz adresātiem, tai skaitā, veicinot koordinētu pārskatu sniegšanu, nodrošinot attiecīgus paraugus un vajadzības gadījumā precizējot pārskatu sniegšanas kārtību un grafiku;

                           b)

                           pārbauda, vai adresāti sniedz pārskatus, tai skaitā, pēc to lūguma palīdzot adresātiem, un divus mēnešus pirms pārskatu sniegšanas termiņa beigām ar Koordinācijas komitejas palīdzību par tiem ziņo ESRK Valdei.

               2)

               ESRK Valde izvērtē darbības un pamatojumus, par kuriem ziņojuši adresāti, un vajadzības gadījumā lemj par to, ka šis ieteikums nav ievērots un adresāti nav pienācīgi pamatojuši savu bezdarbību.

      Frankfurtē pie Mainas, 2011. gada 22. decembrī

            ESRK priekšsēdētājs

         Mario DRAGHI

      (1)  OV L 331, 15.12.2010., 1. lpp.

      (2)  OV C 58, 24.2.2011., 4. lpp.

      (3)  Komisijas priekšlikumi Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par piekļuvi kredītiestāžu darbībai un kredītiestāžu un ieguldījumu sabiedrību konsultatīvo uzraudzību un par grozījumiem Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2002/87/EK par papildu uzraudzību kredītiestādēm, apdrošināšanas uzņēmumiem un ieguldījumu sabiedrībām finanšu konglomerātos (COM(2011) 453 galīgā redakcija) un Eiropas Parlamenta un Padomes regulai par kredītiestāžu un ieguldījumu sabiedrību konsultatīvās uzraudzības prasībām (COM(2011) 452 galīgā redakcija).


title: Padomes ieteikums ( 2009. gada 8. jūnijs ) par rīcību reto slimību jomā

text:
               3.7.2009

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 151/7

      PADOMES IETEIKUMS

   (2009. gada 8. jūnijs)
   par rīcību reto slimību jomā
   2009/C 151/02
   EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
   ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu un jo īpaši tā 152. panta 4. punkta otro daļu,
   ņemot vērā Komisijas priekšlikumu,
   ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu (1),
   ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu (2),
   tā kā:

               (1)

               Retās slimības apdraud ES pilsoņu veselību, jo tās ir slimības, kas apdraud dzīvību vai izraisa hronisku invaliditāti un nav plaši izplatītas, un ir ārkārtīgi komplicētas. Lai gan minētās slimības ir retas, ir tik daudz dažādu šo slimību paveidu, ka ar tām slimo miljoniem cilvēku.

               (2)

               Padomes 2006. gada 2. jūnija secinājumos par ES veselības aizsardzības sistēmu kopējām vērtībām un principiem noteiktie principi un galvenās vērtības – universālums, piekļuve kvalitatīvai veselības aprūpei, taisnīgums un solidaritāte – ir ārkārtīgi būtiski pacientiem, kuriem ir retas slimības.

               (3)

               Kopienas rīcības programmu reto slimību, to skaitā ģenētisko slimību, jomā pieņēma laikposmam no 1999. gada 1. janvāra līdz 2003. gada 31. decembrim (3). Šajā programmā definēts, ka retā slimība skar ne vairāk kā 5 no 10 000 cilvēkiem ES. Pamatojoties uz atjauninātu zinātnisku pārskatīšanu un ņemot vērā gan izplatību, gan saslimšanu biežumu, definīciju pilnveidos, izmantojot Kopienas Otrās veselības aizsardzības programmas (4) resursus.

               (4)

               Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 141/2000 (1999. gada 16. decembris) par zālēm reti sastopamu slimību ārstēšanai (5) paredz, ka zālēm piešķir statusu “zāles retu slimību ārstēšanai”, ja tās domātas tāda veselības stāvokļa diagnosticēšanai, profilaksei vai ārstēšanai, kurš apdraud dzīvību vai izraisa hronisku invaliditāti, un statusa piemērošanas brīdī Kopienā skar ne vairāk kā 5 no 10 000 cilvēkiem.

               (5)

               Aprēķināts, ka šodien ir atklāti pieci līdz astoņi tūkstoši reto slimību, ar kurām dzīves laikā saslimst no 6 līdz 8 % iedzīvotāju. Citiem vārdiem sakot, lai gan katrai retajai slimībai ir maza izplatība, ar tām kopumā slimo no 27 līdz 36 miljoniem ES iedzīvotāju. Viņu vairākums slimo ar retām slimībām, kuras skar vienu no simts tūkstošiem cilvēku vai pat mazāk. Šādi slimnieki ir jo īpaši izolēti un neaizsargāti.

               (6)

               Retām slimībām raksturīga maza izplatība, tās ir specifiskas un tās skar daudzus cilvēkus, tāpēc ir vajadzīga vispārēja pieeja, kura balstītos uz īpašiem un apvienotiem pasākumiem, kas vajadzīgi, lai nepieļautu augstu saslimstību vai priekšlaicīgu mirstību, ko iespējams novērst, kā arī uzlabotu slimnieku dzīves kvalitāti vai sociāli ekonomisko potenciālu.

               (7)

               Retās slimības bija viena no prioritātēm Kopienas Sestajā pamatprogrammā pētniecībai un attīstībai (6), un tās turpina būt prioritāte Septītajā pamatprogrammā pētniecībai un attīstībai (7), jo, lai attīstītu jaunas reto slimību diagnostikas un ārstēšanas metodes, kā arī veiktu minēto traucējumu epidemioloģisko izpēti, ir nepieciešama vairāku valstu rasta pieeja, lai katrā pētījumā piedalītos vairāk pacientu.

               (8)

               Komisijas 2007. gada 23. oktobra Baltajā grāmatā “Kopā par veselību. ES stratēģiskā pieeja 2008.–2013.gadam”, ar kuru izstrādā ES Veselības aizsardzības stratēģiju, atzīts, ka retās slimības ir prioritāte.

               (9)

               Lai valstīs, reģionos un vietējā līmenī labāk koordinētu un saskaņotu iniciatīvas cīņai ar retajām slimībām, kā arī uzlabotu pētniecības centru sadarbību, visus šīs jomas valsts rīcību varētu iekļaut reto slimību plānos vai stratēģijās.

               (10)

               Pēc Orphanet datubāzes datiem no tūkstošiem zināmo reto slimību, kuras iespējams klīniski konstatēt, patlaban Starptautiskajā slimību klasifikatorā (ICD) (10. versija) kodētas ir tikai 250 retās slimības. Tāpēc ir nepieciešams atbilstīgi klasificēt un kodificēt visas retās slimības, lai tās varētu atpazīt un atzīt valsts veselības aizsardzības sistēmās.

               (11)

               2007. gadā Pasaules veselības organizācija (PVO) sāka ICD 10. versijas pārskatīšanu, lai 2014. gadā Pasaules veselības asamblejā pieņemtu tās jauno 11. versiju. PVO par tematiskās padomdevēju grupas priekšsēdētāju reto slimību jomā iecēla ES Reto slimību darba grupas priekšsēdētāju, kas piedalītos šajā pārskatīšanā, izvirzot priekšlikumus par reto slimību kodificēšanu un klasifikāciju.

               (12)

               Ja visām dalībvalstīm izdotos ieviest vienotu reto slimību identifikāciju, ES ieguldījums minētās tematiskās padomdevējas grupas darbā būtu krietni lielāks un rosinātu sadarbību Kopienā reto slimību jomā.

               (13)

               2004. gada jūlijā izveidoja Komisijas Augsta līmeņa grupu veselības aizsardzības pakalpojumu un medicīniskās aprūpes jomā, lai sapulcinātu ekspertus no visām dalībvalstīm darbam ar praktiskiem ES valstu veselības aizsardzības sistēmu sadarbības aspektiem. Viena no šīs Augsta līmeņa grupas darba grupām galveno uzmanību tagad pievērš Eiropas references tīkliem (ERT) reto slimību jomā. Ir izstrādāti daži kritēriji un principi ERT, tostarp to nozīme cīņai ar retajām slimībām. ERT varētu būt arī izpētes un zināšanu centri, kas rūpējas par citu dalībvalstu pacientiem un vajadzības gadījumā nodrošina, ka ir iespējama turpmāka ārstēšana.

               (14)

               ERT ir sevišķi liela Kopienas pievienotā vērtība, jo minētās slimības ir retas, un tas nozīmē, ka pacientu skaits ir mazs un vienā valstī trūkst speciālo zināšanu. Tāpēc ir ārkārtīgi svarīgi apkopot zināšanas Eiropas līmenī, lai nodrošinātu, ka visiem reto slimību pacientiem ir vienlīdzīgas iespējas saņemt precīzu informāciju, atbilstīgu un savlaicīgu diagnostiku un augstvērtīgu veselības aprūpi.

               (15)

               Eiropas Savienības Reto slimību darba grupas ekspertu grupa 2006. gada decembrī publiskoja ziņojumu “Ieguldījums politikas izstrādē Eiropas sadarbībai par veselības aizsardzības pakalpojumiem un medicīnisko aprūpi reto slimību jomā”, ko adresēja Augsta līmeņa grupai veselības aizsardzības pakalpojumu un medicīniskās aprūpes jomā. Ekspertu grupas ziņojumā inter alia izklāstīta speciālo zināšanu apzināšana nozīme un uzdevumi, kas šādiem centriem būtu jāpilda.. Tāpat tika panākta vienošanās par to, ka principā un atbilstīgi iespējām būtu jāceļo zināšanām, nevis pašiem pacientiem. Daži šajā ziņojumā norādītie pasākumi ir ietverti šajā ieteikumā.

               (16)

               Izrādījies, ka sadarbība un zināšanu apmaiņa starp speciālo zināšanu centriem ir ļoti veiksmīgs veids, kā cīnīties ar retajām slimībām Eiropā.

               (17)

               Speciālo zināšanu centri varētu sniegt aprūpi pēc daudzdisciplināras pieejas, lai ņemtu vērā to, ka retās slimības izraisa komplicētus un atšķirīgus veselības stāvokļus.

               (18)

               Retās slimības, kuras raksturo nelielais pacientu skaits un vajadzīgo zināšanu un speciālo zināšanu trūkums, ir atsevišķa joma, kurā īpaši liela nozīme ir Eiropas pievienotajai vērtībai. To var radīt īpaši tad, ja apkopo dalībvalstīs izkaisītās speciālās zināšanas par retajām slimībām.

               (19)

               Ārkārtīgi svarīgi ir nodrošināt, ka dalībvalstis aktīvi iesaistās dažu vienotu instrumentu izstrādē, kuri paredzēti Komisijas 2008. gada 11. novembra paziņojumā “Retās slimības – Eiropas mērogā risināmie uzdevumi”, jo īpaši par diagnostiku un medicīnisko aprūpi un Eiropas pamatnostādnēm par populācijas skrīningu. Līdzīgi varētu rīkoties saistībā ar novērtējuma ziņojumiem par zāļu retu slimību ārstēšanai terapeitisko pievienoto vērtību, kuri varētu paātrināt cenu veidošanu valsts līmenī un tādā veidā ļaut reto slimību pacientiem ātrāk saņemt zāles retu slimību ārstēšanai.

               (20)

               PVO definēja, ka veidot pacientu atbildības apziņu ir “veselības priekšnosacījums”, un mudināja “aktīvi sadarboties un izstrādāt pacientu pašpalīdzības stratēģiju, lai uzlabotu hroniski slimu cilvēku veselību un dzīves kvalitāti.” (8) Šajā ziņā neatkarīgu pacientu grupas ir svarīgas gan tāpēc, ka tās tieši atbalsta indivīdus, kuri sadzīvo ar slimību, gan tāpēc, ka tās veic kolektīvu darbu, lai uzlabotu reto slimību pacientu kopienas un nākamo paaudžu dzīves apstākļus kopumā.

               (21)

               Dalībvalstīm būtu jācenšas iesaistīt pacientus un pacientu pārstāvjus politikas procesos un jāmēģina sekmēt pacientu grupu darbības.

               (22)

               Izpētes un veselības aprūpes infrastruktūru attīstīšanai reto slimību jomā nepieciešami ilgtermiņa projekti un tāpēc arī atbilstīgs finansiāls ieguldījums, lai ilgtermiņā nodrošinātu to ilgtspējību. Šāds ieguldījums acīmredzami palielinātu sinerģiju ar projektiem, kas izstrādāti saistībā ar Kopienas Otro programmu veselības aizsardzības jomā, Septīto pamatprogrammu pētniecībai un attīstībai un minētās programmas turpinošajām programmām,

         AR ŠO IESAKA DALĪBVALSTĪM.
   I.   PLĀNI UN STRATĒĢIJAS RETU SLIMĪBU JOMĀ

               1.

               atbilstīgā līmenī izveidot un īstenot plānus un stratēģijas reto slimību jomā vai apzināt piemērotus pasākumus citās sabiedrības veselības aizsardzības stratēģijās, lai censtos nodrošināt to, ka pacientiem ar retām slimībām ir piekļuve kvalitatīvai aprūpei, tostarp diagnostikai, ārstēšanai, adaptāciju tiem, kas ir slimi, un, ja iespējams, efektīvas zāles retu slimību ārstēšanai, un jo īpaši:

                           a)

                           pēc iespējas ātrāk un vēlams līdz 2013. gada beigām izstrādāt un pieņemt vispārēju un integrētu plānu vai stratēģiju, kuru mērķis ir dalībvalstu veselības aizsardzības un sociālajās sistēmās vadīt un strukturēt visus saistītos pasākumus reto slimību jomā;

                           b)

                           veikt pasākumus, lai esošās un gaidāmās iniciatīvas vietējā, reģionu un valstu līmenī iekļautu vispārējas pieejas plānos vai stratēģijās;

                           c)

                           plānos vai stratēģijās izvirzīt dažas prioritātes ar konkrētiem mērķiem un turpmākās rīcības mehānismiem;

                           d)

                           ņemt vērā, ka Eiropas projektā par valstu rīcību izstrādi reto slimību jomā (EUROPLAN) valstīs attiecīgās iestādes izstrādā pamatnostādnes un ieteikumus valsts pasākumiem reto slimību jomā, kuri Kopienas pirmajā rīcības programmā sabiedrības veselības aizsardzības jomā izraudzīti finansējumam no 2008. līdz 2011. gadam (9).

         II.   RETO SLIMĪBU ATBILSTĪGI DEFINĒŠANA, KODIFICĒŠANA UN UZSKAITĪŠANA

               2.

               Kopienas mēroga politikas nolūkam izstrādāt vienotu reto slimību definīciju, kurā noteikts, ka tās ir slimības, kuras skar ne vairāk kā 5 no 10 000 cilvēkiem.

               3.

               Censties nodrošināt, ka retās slimības tiek atbilstīgi kodificētas un ir atrodamas visās veselības aizsardzības informācijas sistēmās, tādējādi veicinot, ka valsts veselības aprūpes un zāļu iegādes kompensācijas sistēmās slimība ir pienācīgi atzīta, pamatojoties uz Starptautisko slimību klasifikatoru un ievērojot valsts procedūras.

               4.

               Aktīvi līdzdarboties Eiropas Savienības viegli izmantojamas un dinamiskas reto slimību uzskaites sistēmas izveidē, kuras pamatā ir Orphanet tīkls un citi esošie tīkli, kā minēts Komisijas paziņojumā par retajām slimībām.

               5.

               Apsvērt visos attiecīgos līmeņos, tostarp Kopienas līmenī, atbalstīt, no vienas puses, specifiskus informācijas tīklus par slimībām, un, no otras puses, reģistrus un datubāzes epidemioloģiskiem nolūkiem, tajā pat laikā ņemot vērā neatkarīgu pārvaldību.

         III.   RETO SLIMĪBU IZPĒTE

               6.

               Valsts un Kopienas sistēmās apzināt esošos pētījumus un pētījumu resursus, lai reto slimību jomā atspoguļotu jaunākos sasniegumus, izvērtētu pētniecības vidi un uzlabotu koordināciju ar Kopienas, valsts un reģionu līmeņa programmām.

               7.

               Apzināt, kādas ir fundamentālo pētījumu, klīniskās izpētes, praktiskās izpētes un sociālās pētniecības vajadzības un prioritātes reto slimību jomā, apzināt iespējas tās sekmēt un veicināt starpdisciplīnu pieejas, kuras balstītas uz sadarbību un kuras papildus izskatītu valsts un Kopienas programmās.

               8.

               Sekmēt valstu pētnieku piedalīšanos pētījumu projektos par retajām slimībām, kurus finansē visos attiecīgos līmeņos, tostarp Kopienas līmenī.

               9.

               Iekļaut plānos vai stratēģijās noteikumus, kas paredzēti, lai sekmētu pētniecību reto slimību jomā.

               10.

               Kopā ar Komisiju sekmēt to, lai attīstītu sadarbību ar trešām valstīm, kuras aktīvi pēta retās slimības, un plašākā mērogā sadarboties ar tām, lai apmainītos ar informāciju un dalītos ar zināšanām.

         IV.   SPECIĀLO ZINĀŠANU CENTRI UN EIROPAS REFERENCES TĪKLI RETO SLIMĪBU JOMĀ

               11.

               Līdz 2013. gada beigām apzināt atbilstīgus valsts speciālo zināšanu centrus savas valsts teritorijā un apsvērt veicināt speciālo zināšanu centru izveidi.

               12.

               Sekmēt speciālo zināšanu centru dalību Eiropas references tīklos, ievērojot valstu kompetenci un noteikumus par to apstiprināšanu un atzīšanu.

               13.

               Organizēt tādu pacientu aprūpi, kas sirgst ar retām slimībām, nodibinot sadarbību ar attiecīgajiem ekspertiem un veicot profesionāļu un zināšanu apmaiņu valsts līmenī vai vajadzības gadījumā ar citām valstīm.

               14.

               Atbalstīt informācijas un komunikāciju tehnoloģiju, piemēram, telemedicīnas, izmantošanu, ja tas ir vajadzīgs, lai nodrošinātu piekļūšanu nepieciešamajai īpašajai veselības aprūpei no attāluma.

               15.

               Plānos vai stratēģijās iekļaut nosacījumus īpašo zināšanu un ekspertīzes izplatīšanai un to plūsmai, lai atvieglotu pacientu ārstēšanu netālu no dzīves vietas.

               16.

               Mudināt veidot speciālo zināšanu centrus, pamatojoties uz daudzdisciplināru aprūpes pieeju reto slimību ārstēšanā.

         V.   SPECIĀLO ZINĀŠANU PAR RETAJĀM SLIMĪBĀM APKOPOŠANA EIROPAS LĪMENĪ

               17.

               Vākt valsts speciālās zināšanas par retajām slimībām un veicināt to apkopošanu ar Eiropas partneru speciālajām zināšanām, lai atbalstītu:

                           a)

                           paraugprakses apmaiņu diagnostikas līdzekļu un veselības aprūpes jomā, kā arī izglītību un sociālo aprūpi reto slimību jomā;

                           b)

                           to, ka atbilstīgi izglīto un apmāca visus veselības aprūpes speciālistus, lai viņus informētu par šo slimību esamību un līdzekļiem, kas pieejami, lai šīs slimības ārstētu;

                           c)

                           to, ka izstrādā medicīnisko apmācību jomās, kas saistītas ar reto slimību diagnozi un pārvaldību (piemēram, ģenētika, imunoloģija, neiroloģija, onkoloģija, pediatrija);

                           d)

                           Eiropas pamatnostādņu izveidošanu diagnostikas testu un populācijas skrīninga jomā, tajā pat laikā ņemot vērā valstu lēmumus un kompetenci;

                           e)

                           to, ka kopīgi izmanto dalībvalstu novērtējuma ziņojumus par zāļu reto slimību ārstēšanai pievienoto terapeitisko vai klīnisko vērtību Kopienas līmenī, kad tiek vāktas attiecīgas speciālās zināšanas un ekspertīze, lai reto slimību pacienti ātrāk saņemtu zāles retu slimību ārstēšanai.

         VI.   PACIENTU ORGANIZĀCIJU LĪDZDALĪBA

               18.

               Konsultēt pacientus un pacientu pārstāvjus par politiku reto slimību jomā un atvieglot pacientu piekļuvi atjauninātai informācijai par retajām slimībām.

               19.

               Sekmēt pacientu organizāciju pasākumus, piemēram, izpratnes vairošanu, kompetences veidošanu un izglītošanu, informācijas un paraugprakses apmaiņu, sadarbības tīklu veidošanu un ļoti izolētu pacientu apzināšanu.

         VII.   ILGTSPĒJĪBA

               20.

               Kopā ar Komisiju ar atbilstīgu finansēšanas un sadarbības mehānismu palīdzību censties nodrošināt tādu infrastruktūru ilgtspējību, kas saistītas ar reto slimību pētniecību, veselības aprūpi un informēšanu par tām,

         AR ŠO AICINA KOMISIJU.

               1.

               Līdz 2013. gada beigām un lai atļautu iesniegt priekšlikumus jebkādai gaidāmai Kopienas rīcības programmai veselības aizsardzības jomā, izstrādāt šā ieteikuma, kas adresēts Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai, īstenošanas ziņojumu, pamatojoties uz dalībvalstu sniegto informāciju, kurām būtu jāizskata ierosināto pasākumu efektivitāte un jāapsver turpmākās rīcības nepieciešamība, lai uzlabotu reto slimību slimnieku un viņu ģimenes locekļu dzīvi.

               2.

               Regulāri informēt Padomi par turpmākajiem pasākumiem pēc Komisijas paziņojuma par retajām slimībām.

      Luksemburgā, 2009. gada 8. jūnijā

            Padomes vārdā —

            priekšsēdētājs

         Petr ŠIMERKA

      (1)  2009. gada 23. aprīļa Normatīvā rezolūcija (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēta).

      (2)  2009. gada 25. februāra Atzinums (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēts).

      (3)  Eiropas Parlamenta un Padomes Lēmums Nr. 1295/1999/EK (1999. gada 29. aprīlis), ar ko pieņem programmu Kopienas rīcībai attiecībā uz retām slimībām sabiedrības veselības aizsardzības rīcības jomā (1999–2003) (OV L 155, 22.6.1999., 1. lpp.). Lēmums atcelts ar Lēmumu Nr. 1786/2002/EK (OV L 271, 9.10.2002., 1. lpp.).

      (4)  Eiropas Parlamenta un Padomes Lēmums Nr. 1350/2007/EK (2007. gada 23. oktobris), ar ko izveido otro Kopienas rīcības programmu veselības aizsardzības jomā (2008.–2013. gadam) (OV L 301, 20.11.2007., 3. lpp.).

      (5)  OV L 18, 22.1.2000., 1. lpp.

      (6)  Eiropas Parlamenta un Padomes Lēmums Nr. 1513/2002/EK (2002. gada 27. jūnijs) par sesto Eiropas Kopienas pamatprogrammu attiecībā uz pētniecības, tehnoloģijas attīstības un izstāžu pasākumiem, kas veicina Eiropas pētniecības telpas izveidi un jauninājumus (no 2002. līdz 2006. gadam) (OV L 232, 29.8.2002., 1. lpp.).

      (7)  Eiropas Parlamenta un Padomes Lēmums Nr. 1982/2006/EK (2006. gada 18. decembris) par Eiropas Kopienas Septīto pamatprogrammu pētniecībai, tehnoloģiju attīstībai un demonstrējumu pasākumiem (2007. līdz 2013. gads) (OV L 412, 30.12.2006., 1. lpp.).

      (8)  http://www.euro.who.int/Document/E88086.pdf

      (9)  Eiropas Parlamenta un Padomes Lēmums Nr. 1786/2002/EK (2002. gada 23. septembris) par Kopienas rīcības programmas pieņemšanu sabiedrības veselības aizsardzības jomā (2003–2008) (OV L 271, 9.10.2002., 1. lpp.).


Svarīgs juridisks paziņojums

|

52006SC0110

Ieteikums Padomes atzinums saskaņā ar 9. panta trešo punktu Padomes 1997. gada 7. jūlija Regulā (EK) Nr. 1466/97 par atjaunināto Latvijas konverģences programmu 2005.-2008. gadam  /* SEC/2006/0110 galīgā redakcija */

	[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA |Briselē, 1.2.2006SEC(2006) 110 galīgā redakcijaIeteikumsPADOMES ATZINUMSsaskaņā ar 9. panta trešo punktu Padomes 1997. gada 7. jūlija Regulā (EK) Nr. 1466/97 par atjaunināto Latvijas konverģences programmu 2005.-2008. gadam(iesniegusi Komisija)PASKAIDROJUMA RAKSTSVispārēja informācijaStabilitātes un izaugsmes pakta, kas stājās spēkā 1998. gada 1. jūlijā, pamatmērķis ir nodrošināt sakārtotas valsts finanses kā līdzekli, lai nostiprinātu nosacījumus cenu stabilitātei un spēcīgai un ilgtspējīgai izaugsmei, kas veicina darbavietu radīšanu. Paktā pirmoreiz grozījumus izdarīja 2005. gadā. Ar reformu, atzīstot pakta lietderību fiskālās disciplīnas nodrošināšanā, tika meklēta iespēja stiprināt tā efektivitāti un ekonomisko pamatojumu, kā arī saglabāt valsts finanšu ilgtspēju ilgtermiņā.Padomes Regula (EK) Nr. 1466/97 par budžeta stāvokļa uzraudzības un ekonomikas politikas uzraudzības un koordinācijas stiprināšanu[1], kas ir pakta sastāvdaļa, paredz, ka dalībvalstīm ir jāiesniedz Padomei un Komisijai stabilitātes vai konverģences programmas un to ikgadējās atjauninātās programmas (dalībvalstis, kas jau ir pieņēmušas vienoto valūtu, iesniedz (atjauninātas) stabilitātes programmas, bet dalībvalstis, kas to vēl nav pieņēmušas, iesniedz (atjauninātas) konverģences programmas). Pirmā Latvijas konverģences programma tika iesniegta 2004. gada maijā. Saskaņā ar minēto regulu Padome, pamatojoties uz Komisijas ieteikumu un apspriedusies ar Ekonomikas un finanšu komiteju, 2004. gada 5. jūlijā sniedza atzinumu par to. Saskaņā ar šo pašu procedūru Komisija novērtē un iepriekš minētā komiteja pārbauda atjauninātās stabilitātes un konverģences programmas, ko vajadzības gadījumā var pārbaudīt arī Padome.Šajās programmās dalībvalstīm ir jāprecizē budžeta stāvokļa vidējā termiņa mērķi un jāparedz politikas pasākumi šā mērķa sasniegšanai un īstenošanai, tostarp attiecīgās ekonomiskās prognozes. Saskaņā ar pakta reformu vidējā termiņa mērķi atsevišķām dalībvalstīm ir jādiferencē, ņemot vērā ekonomikas un budžeta neviendabīgumu Eiropas Savienībā, tostarp fiskālo risku, kas apdraud ilgtspējību. Citas reformas sastāvdaļas ir šādas: cikla laikā jāpanāk simetriskāka pieeja fiskālajai politikai, pastiprinot budžeta disciplīnu labvēlīgas ekonomiskās attīstības periodā, lai gan attiecībā uz īslaicīgu novirzi no vidējā termiņa mērķa vai korekciju virzības uz to jāņem vērā „nozīmīgākās strukturālās reformas” ar pierādāmu ietekmi uz ilgtermiņa ilgtspēju.Komisija ir izskatījusi šo nesen iesniegto atjaunināto Latvijas konverģences programmu, ņemot vērā Komisijas dienestu 2005. gada rudens prognozi, rīcības kodeksu[2], kopīgi saskaņoto metodiku potenciālā produkcijas apjoma un cikliski koriģēto bilanču aplēsei, kā arī integrētajās pamatnostādnēs ietvertās ekonomikas politikas vispārējās pamatnostādnes 2005.-2008. gadam, un, pamatojoties uz tās tālāk minēto novērtējumu, ir pieņēmusi ieteikumu Padomes atzinumam par to.Novērtējums1.  Latvija 30. novembrī nosūtīja Komisijai trešo atjaunināto konverģences programmu par laika posmu no 2005. gada līdz 2008. gadam. Programma kopumā atbilst jaunajā rīcības kodeksā dotajam stabilitātes un konverģences programmu struktūras paraugam. Programmā nav iekļauti visi fakultatīvie dati, ko paredz jaunais rīcības kodekss (īpaši trūkst datu par darba ražīgumu un nostrādātajām stundām).2.  Pēdējā desmitgadē reālā IKP gada pieaugums Latvijā vidēji ir vairāk nekā 6%, iezīmējot strauju ekonomikas atveseļošanos pēc pārejas periodam raksturīgajiem ekonomiskās darbības traucējumiem. Sagaidāms, ka reālā IKP pieaugums 2005. gadā beidzot pārsniegs līmeni, kāds bija pirms 1991. gada. Šos ekonomiskās izaugsmes rādītājus raksturo spēcīgs darba ražīguma pieaugums un pēdējā laikā arī nodarbinātības pieaugums. Tomēr ir pietiekami daudz pierādījumu ekonomikas pārkaršanas draudiem, kas izriet no ārējās maksājumu bilances nestabilitātes, inflācijas un kredītu apjoma strauja pieauguma. Šīs ārējās maksājumu bilances lielās nestabilitātes dēļ Latvija ir kļuvusi atkarīga no kapitāla ieplūdes, un ārējā parāda attiecība pret IKP ir pieaugusi. Atjauninātajā programmā tiek prognozēta reālā IKP pieauguma samazināšanās no 8,4% 2005. gadā līdz 7,5% 2006. gadā, piedzīvojot nelielu kritumu līdz 7,0% arī 2007. un 2008. gadā. Sagaidāms, ka privātā sektora patēriņš un ieguldījumi joprojām būs galvenais izaugsmes dzinējspēks, bet eksporta devums kļūs mēreni pozitīvs. Kopumā prognozētais IKP pieaugums ir ticams, salīdzinot ar Komisijas dienestu rudens prognozi (līdz 2007. gadam) un potenciālā pieauguma aprēķiniem. Izmantojot kopīgi saskaņoto metodi un pamatojoties uz atjauninātajā programmā iekļautajiem skaitļiem, iegūtie aprēķini rāda, ka potenciālā IKP pieauguma rādītāji joprojām būs augsti, tomēr vidējā termiņā tiem būs tendence nedaudz pazemināties; negatīva starpība starp potenciālo un faktisko produkcijas apjomu gaidāma, sākot ar 2007. gadu. Taču potenciālā pieauguma aprēķinu (un tādēļ arī potenciālā un faktiskā produkcijas apjoma starpības) interpretēšanā jāievēro piesardzība attiecībā uz valstīm, kas pārdzīvo straujas izaugsmes grūtības. Turpretim programmas prognozes gan attiecībā uz SPCI inflāciju (kas strauji samazināsies no 6,9% 2005. gadā – augstākais rādītājs starp dalībvalstīm – līdz 3,5% 2008. gadā), gan attiecībā uz tekošā konta deficītu (kas samazināsies no 13,0% no IKP 2004. gadā līdz 8,0% no IKP 2008. gadā) liekas optimistiskas, īpaši ņemot vērā Komisijas dienestu rudens prognozi. Kopumā makroekonomiskā scenārija radītais risks nav nenozīmīgs, un tam būs jāpievērš uzmanība konverģences procesa kontekstā.3.  Tā kā Latvijas lats pievienojās VKM II 2005. gada 2. maijā, tas joprojām, kā ziņo Latvijas iestādes, svārstās plus/mīnus viena procenta robežās attiecībā pret centrālo maiņas kursu. Trīs mēnešu likmju starpība latam attiecībā pret euro gada laikā ievērojami kritās no vairāk nekā 100 bāzes punktiem janvāra sākumā līdz apmēram 40 bāzes punktiem novembra beigās. Likmju starpība naudas tirgos decembra beigās krasi pieauga, bet to varētu skaidrot ar īslaicīgiem likviditātes faktoriem, kas saistīti ar rezervju rādītāja palielināšanu no 6 līdz 8 %, sākot ar 2005. gada 24. decembri. Starpība suverēnu aizņēmēju obligācijām attiecībā pret euro zonas kritērijiem 2005. gadā lielākoties joprojām bija neliela – apmēram 50 bāzes punkti.4.  Savā 2005. gada 8. marta atzinumā Padome atbalstīja iepriekšējā atjauninātajā konverģences programmā iekļauto budžeta stratēģiju laika posmam no 2004. līdz 2007. gadam. Nesniedzot nekādus ieteikumus politikas veidošanai, Padome tomēr uzskatīja, ka fiskālā stāvokļa atbilstīguma novērtējums ir atkarīgs no tā ieguldījuma pieprasījuma spiedienā uz ekonomiku un spējas veicināt tā brīža ekonomikai raksturīgās augstās inflācijas samazināšanos. Attiecībā uz budžeta izpildi 2005. gadā Komisijas dienestu 2005. gada rudens prognozē vispārējais valsts budžeta deficīts tika plānots 1,2% apmērā no IKP (pamatojoties uz IKP pieaugumu 9,1% apmērā) pretstatā iepriekšējā atjauninātajā konverģences programmā plānotajiem 1,6% no IKP (ar IKP pieaugumu 6,7% apmērā). Tomēr jaunākie dati par valsts budžeta izpildi, pamatojoties uz skaidrās naudas uzskaiti, norāda, ka rezultāti būs pat vēl iespaidīgāki. Tādējādi 2005. gadā faktiskais deficīts varētu būt zemāks nekā pašreizējā atjauninātajā programmā prognozētais vispārējais valsts budžeta deficīts 2005. gadam 1,5% apmērā no IKP (pamatojoties uz reālā IKP pieaugumu 8,4% apmērā).5.  Pamatojoties uz ļoti piesardzīgajām aplēsēm par 2005. gada vispārējā valsts budžeta deficītu, atjauninātā programma tiecas deficītu nedaudz samazināt programmas darbības vēlākajā posmā. Atjauninātā programma paredz, ka deficīts 2006. gadā paliks 1,5% līmenī, samazinoties līdz 1,4% 2007. gadā un 1,3% pēdējā gadā, t.i., 2008. gadā. Tiek plānots, ka gan ieņēmumu, gan izdevumu attiecība pret IKP programmas darbības laikā palielināsies (par diviem procentu punktiem). Paredzēts, ka visvairāk palielināsies valsts ieguldījumi un atsevišķi neidentificētie „citi izdevumi”, bet visvairāk samazināsies sociālās nodrošināšanas pabalsti, kas nav natūrā. Primārajai bilancei tajā pašā laikposmā būtu jāsamazinās par 0,1 procentu punktu. Atjauninātā 2005. gada novembra programma kopumā apstiprina iepriekšējā atjauninātajā programmā plānotās korekcijas gan attiecībā uz nelielo apjomu, gan attiecībā uz laika grafiku, neskatoties uz ievērojami stingrāku makroekonomisko scenāriju, ko paredz pēdējā atjauninātā programma.6.  Atbilstoši Komisijas dienestu aprēķiniem, kas veikti, pamatojoties uz programmu un saskaņā ar kopīgi saskaņoto metodoloģiju, plānots, ka programmas darbības laikā strukturālā bilance, t.i., cikliski koriģētā budžeta bilance, atskaitot vienreizējus un citus pagaidu pasākumus, uzlabosies tikai nedaudz (apmēram par ¾ IKP procentu punktu). Plānotais budžeta pozīciju pielāgojums ir atlikts uz programmas beigu posmu un koncentrēts tajos gados, kad paredzama potenciālā un faktiskā produkcijas apjoma negatīva starpība. Kā vidēja termiņa mērķi tādam budžeta stāvoklim, kas noteikts Stabilitātes un izaugsmes paktā, atjauninātā programma paredz strukturālo deficītu „aptuveni 1% apmērā no IKP”, ko plānots sasniegt programmas darbības pēdējā gadā. Tā kā programmas vidējā termiņa mērķis ir augstāks nekā minimālais kritērijs (kas noteikts, pamatojoties uz deficītu aptuveni 2% apmērā no IKP), tā sasniegšana nodrošinātu drošības rezervi, kas nepieciešama pārmērīga deficīta rašanās gadījumā. Programmas vidējā termiņa mērķis ir nosprausts atbilstīgā līmenī, jo tas pilnībā atspoguļo parāda attiecību un vidējo potenciālā produkcijas apjoma pieaugumu ilgtermiņā. Tomēr, ņemot vērā iepriekšminēto risku, kas apdraud ilgtspējīgu ekonomisko konverģenci, vēlams nospraust augstāku vidējā termiņa mērķi.7.  Budžeta izpildes rezultāts varētu būt sliktāks, nekā prognozēts programmā. No pozitīvās puses skatoties, piesardzīgas budžeta plānošanas rezultātu izklāsts norāda, ka rezultāti varētu būt labāki, nekā plānots (kā tas bija 2004. gadā, un Komisijas dienesti sagaida, ka šī situācija atkārtosies arī 2005. gadā). Jo īpaši pieauguma prognozes, kā arī budžeta pamatā liktie pieņēmumi par nodokļu elastīgumu līdz šim parasti ir bijuši salīdzinoši zemi. Turklāt budžetā plānotie izdevumi ne vienmēr tika izpildīti pilnībā, galvenokārt ES daļēji finansēto projektu novēlotas izpildes dēļ. No otras puses, pašreizējās atjauninātās programmas prognozes attiecībā uz nodokļu elastīgumu šķiet samērā augstas; programma turklāt atsaucas uz vairākiem (ieteiktiem) sociālās politikas pasākumiem, kas varētu palielināt izdevumus, lai gan programma paredz šādu izdevumu samazināšanos.8.  Ņemot vērā šo riska novērtējumu, programmā izklāstītā budžeta stratēģija var izrādīties nepietiekama, lai nodrošinātu to, ka budžeta stāvokli strukturālā ziņā programmas darbības perioda beigās varētu uzskatīt par atbilstīgu paktā paredzētajām prasībām. Tāpat, ņemot vērā to, ka 2005. gada rezultāti varētu būt ievērojami labāki, nekā paredzēts programmā, un, iespējams, ļoti tuvu vidējā termiņa mērķim, budžeta mērķis 2006. gadam varētu ietvert novirzi no vidējā termiņa mērķa līdz pat apmēram 0,5% no IKP 2006. gadā un arī 2007. gadā. Turklāt pastāv bažas, ka, ja 2005. gada rezultāti apstiprināsies un 2006. gada mērķis tiks sasniegts, fiskālā nostādne 2006. gadā būs ekspansīva un neatbilstīga, jo tad 2005.-2006. gada periodu varēs uzskatīt par labvēlīgas ekonomiskās attīstības periodu. Euro zonas un VKM II dalībvalstīm Stabilitātes un izaugsmes pakts (SIP) prasa ikgadējus uzlabojumus strukturālajā bilancē vismaz 0,5% apmērā no IKP (kā kritēriju), lielākas korekcijas veicot labvēlīgas ekonomiskās attīstības periodos. Būtu ieteicamas arī lielākas strukturālās korekcijas, nekā tika plānots, lai nodrošinātu stabilu makroekonomiskās konverģences procesu.9.  Saskaņā ar Stabilitātes un izaugsmes paktu „nozīmīgākās strukturālās reformas” ar pierādāmu ietekmi uz valsts finanšu ilgtermiņa ilgtspēju jāņem vērā, nosakot korekciju virzību uz programmas vidējā termiņa mērķi vai pieļaujot īslaicīgu novirzi no programmas vidējā termiņa mērķa. Programmā atzīmēts, ka pašreizējā pensiju reforma un otrā pīlāra ieviešana jo īpaši pakāpeniski samazinās sociālās apdrošināšanas iemaksas vispārējā valsts budžeta bilancē, salīdzinot ar 2004. gada līmeni. Pensiju reformas tīrās izmaksas programmā tiek lēstas 0,25% apmērā no IKP 2005. gadā, tām pakāpeniski pieaugot līdz 1¼% no IKP 2008. gadā. Līdz ar to būtu pieļaujama īslaicīga novirze no prasītās gada korekcijas 0,5% apmērā no IKP virzībā uz programmas vidējā termiņa mērķi, jo strukturālās reformas, kas ir tās pamatā, ir pietiekami detalizēti izklāstītas programmā un tām ir jūtami labvēlīga ietekme uz valsts finanšu ilgtermiņa ilgtspēju. Turklāt atbilstība Līgumā un Stabilitātes un izaugsmes paktā noteiktajām budžeta prasībām, šķiet, ir nodrošināta arī attiecībā uz drošības rezervi gadījumā, ja programmas darbības laikā tiek pārsniegta budžeta deficīta atsauces vērtība 3% apmērā no IKP. Taču iepriekšminētais priekšlikums par ātrāku koriģēšanas tempu virzībā uz programmas vidējā termiņa mērķi, nekā netieši norādīts programmā, šķiet, ir pilnībā realizējams, ņemot vērā to, ka programmas darbības pirmajos gados pensiju reformas aplēstās tīrās izmaksas ir nelielas.10.  Parāda attiecība 2005. gadā tiek lēsta 14,9% apjomā no IKP, kas ir ievērojami mazāka par Līgumā noteikto atsauces vērtību – 60 % no IKP. Prognozē, ka parāda attiecība programmas darbības laikā samazināsies pavisam nedaudz, t.i., līdz 14,7% no IKP 2008. gadā, un liels nominālā IKP pieaugums ievērojami mazinās deficīta sekas.11.  Attiecībā uz valsts finanšu ilgtspēju Latvijai, šķiet, ir zems risks sakarā ar prognozētajām iedzīvotāju novecošanās budžeta izmaksām. Paredz, ka pašreizējais ļoti zemais bruto parāda līmenis saglabāsies zem atsauces vērtības – 60% no IKP – gandrīz visā 2005.-2050. gada prognožu periodā. Latvijas pensiju reforma, ko uzsāka 1996. gadā, ievērojami ierobežo iedzīvotāju novecošanās ietekmi uz budžetu.12.  Plānotie pasākumi valsts finanšu jomā kopumā atbilst vispārējām ekonomikas politikas pamatnostādnēm, kas iekļautas integrētajās pamatnostādnēs laika posmam no 2005. līdz 2008. gadam. Jo īpaši konverģences programmā ir uzsvērti pasākumi, kas atbalsta nodarbinātību un izaugsmi, izmainot ieņēmumu un izdevumu struktūru (it sevišķi pārorientējot nodokļu slogu no tiešajiem nodokļiem uz netiešajiem nodokļiem un samazinot pārskaitījumus) un padarot valsts ieguldījumus par izdevumu prioritāti. Tomēr fiskālās nostādnes potenciālā loma galveno mērķu sasniegšanā, jo īpaši inflācijas ierobežošanā un ārējā konta nestabilitātes novēršanā, nav pētīta pietiekami.13.  Latvijas valsts reformu programmā, kas iesniegta 2005. gada 21. oktobrī atjaunotās Lisabonas stratēģijas izaugsmei un nodarbinātībai kontekstā, makroekonomiskās stabilitātes nodrošināšana minēta kā galvenā problēma, kas ietekmē valsts finanses, un tādēļ galvenā loma atvēlēta fiskālās disciplīnas nostiprināšanai un budžeta plānošanas procedūrām. To nedaudzo konkrēto reformas pasākumu, kas noteikti valsts reformu programmā, ietekme uz budžetu ir atspoguļota konverģences programmas budžeta prognozēs. Konverģences programmā paredzētie pasākumi valsts finanšu jomā atbilst valsts reformu programmā paredzētajiem pasākumiem. Kā iepriekš minēts, konverģences programmā ir uzsvērti pasākumi, kas atbalsta izaugsmi un nodarbinātību, izmainot ieņēmumu un izdevumu struktūru (jo īpaši pārorientējot nodokļu slogu no tiešajiem nodokļiem uz netiešajiem nodokļiem un samazinot pārskaitījumus) un padarot valsts ieguldījumus par izdevumu prioritāti.Paturot prātā iepriekš minēto novērtējumu un ņemot vērā nepieciešamību nodrošināt ilgtspējīgu konverģenci, tostarp samazinot ārējās maksājumu bilances nestabilitāti un ierobežojot inflāciju, Latvijai ir jāapsver jautājums par ambiciozāku budžeta mērķu sasniegšanu, nekā šobrīd plānots, akcentējot arī programmā noteiktā vidējā termiņa mērķa sasniegšanu, īstenojot to programmas darbības laikā un izvairoties no procikliskas fiskālās politikas labvēlīgas ekonomiskās attīstības periodā.IeteikumsPADOMES ATZINUMSsaskaņā ar 9. panta trešo punktu Padomes 1997. gada 7. jūlija Regulā (EK) Nr. 1466/97 par atjaunināto Latvijas konverģences programmu 2005.-2008. gadamEIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu,ņemot vērā Padomes 1997. gada 7. jūlija Regulu (EK) Nr. 1466/97 par budžeta stāvokļa uzraudzības un ekonomikas politikas uzraudzības un koordinācijas stiprināšanu[3] un jo īpaši tās 9. panta 3. punktu,ņemot vērā Komisijas ieteikumu,apspriedusies ar Ekonomikas un finanšu komiteju,IR PIEŅĒMUSI ŠO ATZINUMU.14.  Padome [14. februārī 2006] pārbaudīja atjaunināto Latvijas konverģences programmu, kas aptver laika posmu no 2005. gada līdz 2008. gadam.15.  Pēdējā desmitgadē reālā IKP gada pieaugums Latvijā vidēji ir vairāk nekā 6%. Šos ekonomiskās izaugsmes rādītājus raksturo spēcīgs darba ražīguma pieaugums un pēdējā laikā arī nodarbinātības pieaugums. Taču maksājumu bilances lielās nestabilitātes dēļ Latvija ir kļuvusi atkarīga no kapitāla ieplūdes, un ārējā parāda attiecība pret IKP ir pieaugusi. Inflācija, sākot no 2003. gada vidus, ir augusi un joprojām pārsniedz 6%, mazinot ekonomikas ārējo konkurētspēju un radot draudus izaugsmei. Makroekonomiskajā scenārijā, kas ir programmas pamatā, paredzēts, ka reālā IKP pieaugums no 8,4% 2005. gadā samazināsies vidēji līdz 7,2% pārējā programmas darbības periodā. Šis scenārijs, kas novērtēts, ņemot vērā patlaban pieejamo informāciju, šķiet pamatots uz ticamiem pieauguma pieņēmumiem. Programmas prognozes attiecībā uz inflāciju un tekošā konta deficītu šķiet zemas.16.  Programma kopumā atbilst jaunajā rīcības kodeksā dotajam stabilitātes un konverģences programmu struktūras paraugam[4].17.  Pašreizējā atjauninātajā programmā vispārējais valsts budžeta deficīts 2005. gadam noteikts 1,5% apmērā no IKP, pamatojoties uz IKP pieaugumu 8,4% apmērā. Tas nozīmē, ka deficīts būs mazliet zemāks, bet pieauguma rādītāji ievērojami labāki, nekā paredzēts iepriekšējā programmā (deficīts 1,6% apmērā no IKP, pieaugums 6,7% apmērā). Komisijas dienestu rudens prognozē deficīts tika plānots 1,2% apmērā no IKP, pamatojoties uz IKP pieaugumu 9,1% apmērā. Tomēr jaunākie dati par valsts budžeta izpildi, pamatojoties uz skaidrās naudas uzskaiti, norāda, ka rezultāti būs pat vēl labāki, nekā paredzēts atjauninātajā programmā un Komisijas dienestu rudens prognozē.18.  Padomes atzinums par iepriekšējo atjaunināto programmu, ko pieņēma 2005. gada 8. martā, nesniedza nekādus ieteikumus politikas veidošanai. Tomēr tajā tika norādīts, ka konsolidācijas virzības un fiskālā stāvokļa atbilstīguma novērtējums ir atkarīgs no ārējās maksājumu bilances labvēlīgas attīstības, pieprasījuma spiediena uz ekonomiku un tā brīža augstās inflācijas mazināšanās.19.  Atjauninātās programmas mērķis ir nedaudz samazināt vispārējo valsts budžeta deficītu. Tā paredz vispārējā valsts budžeta deficītu 2005. gadā 1,5%, 2006. gadā 1,5%, 2007. gadā 1,4% un 2008. jeb pēdējā gadā 1,3% apmērā. Primārajai bilancei tajā pašā laikposmā būtu jāsamazinās par 0,1 procentu punktu. Tiek plānots, ka gan ieņēmumu, gan izdevumu attiecība pret IKP programmas darbības laikā palielināsies (attiecīgi par 2,1 un 1,9 procentu punktiem). Valsts ieguldījumi un atsevišķi neidentificētie „citi izdevumi” palielināsies visvairāk (attiecīgi no 2,3% no IKP 2005. gadā līdz 3,3% no IKP 2008. gadā un no 12,3% no IKP līdz 13,8% no IKP 2008. gadā), bet sociālās nodrošināšanas pabalsti, kas nav natūrā, samazināsies visvairāk (no 9,3% no IKP 2005. gadā līdz 8,9% no IKP 2008. gadā). Salīdzinot ar iepriekšējo atjaunināto programmu, 2005. gada novembra atjauninātā programma kopumā apstiprina plānotās korekcijas, lai gan pieauguma perspektīvas ir ievērojami labākas.20.  Atbilstoši Komisijas dienestu aprēķiniem, kas veikti, pamatojoties uz programmu un saskaņā ar kopīgi saskaņoto metodoloģiju, plānots, ka programmas darbības laikā strukturālā bilance, t.i., cikliski koriģētā budžeta bilance, atskaitot vienreizējus un citus pagaidu pasākumus, uzlabosies tikai nedaudz (apmēram par ¾ IKP procentu punktu). Plānotais budžeta pozīciju pielāgojums ir atlikts uz programmas beigu posmu un koncentrēts tajos gados, kad paredzama potenciālā un faktiskā produkcijas apjoma negatīva starpība. Kā vidēja termiņa mērķi tādam budžeta stāvoklim, kas noteikts Stabilitātes un izaugsmes paktā, atjauninātā programma paredz strukturālo deficītu „aptuveni 1% apmērā no IKP”, ko plānots sasniegt programmas darbības pēdējā gadā. Tā kā programmas vidējā termiņa mērķis ir augstāks nekā minimālais kritērijs (kas noteikts, pamatojoties uz deficītu aptuveni 2% apmērā no IKP), tā sasniegšana nodrošinātu drošības rezervi, kas nepieciešama pārmērīga deficīta rašanās gadījumā. Programmas vidējā termiņa mērķis ir nosprausts atbilstīgā līmenī, jo tas pilnībā atspoguļo parāda attiecību un vidējo potenciālā produkcijas apjoma pieaugumu ilgtermiņā. Tomēr, ņemot vērā iepriekšminēto risku, kas apdraud ilgtspējīgu ekonomisko konverģenci, vēlams nospraust augstāku vidējā termiņa mērķi.21.  Budžeta izpildes rezultāts varētu būt sliktāks, nekā prognozēts programmā. Kaut arī pieauguma prognozes un iepriekšējo budžetu pamatā liktie pieņēmumi par nodokļu elastīgumu parasti ir izrādījušies piesardzīgi, uz pašreizējo atjaunināto programmu tas varētu arī neattiekties, jo tajā iekļautie pieņēmumi par nodokļu elastīgumu šķiet optimistiski. Turklāt programma atsaucas uz vairākiem (ieteiktiem) sociālās politikas pasākumiem, kas varētu palielināt šādus izdevumus un nevis samazināt tos, kā tas paredzēts programmā.22.  Ņemot vērā šo riska novērtējumu, programmā paredzētā budžeta nostādne var izrādīties nepietiekama, lai nodrošinātu to, ka budžeta stāvokli strukturālā ziņā programmas darbības perioda beigās varētu uzskatīt par atbilstīgu paktā paredzētajām prasībām. Tāpat, kā minēts iepriekš, būtu ieteicama ambiciozāka stratēģija, nekā paredzēts programmā. Tomēr koriģēšanas temps virzībā uz programmā netieši norādīto programmas vidējā termiņa mērķi neatbilst Stabilitātes un izaugsmes paktam, kurā noteikts, ka euro zonas un VKM II dalībvalstīm strukturālās bilances gada uzlabojumam jābūt 0,5% apmērā no IKP kā kritērijam un ka korekcijai jābūt lielākai labvēlīgas ekonomiskās attīstības periodā. Jo īpaši iespējamā strukturālās bilances pasliktināšanās 2006. gadā, uz ko netieši norāda 2006. gada mērķa īstenošana, ja 2005. gada rezultāti būs ievērojami labāki par cerētajiem, varētu atbilst būtiskiem fiskāliem atvieglojumiem saistībā ar joprojām ļoti lielo pieprasījuma spiedienu un attiecīgajiem stabilitātes riskiem.23.  Saskaņā ar Stabilitātes un izaugsmes paktu „nozīmīgākās strukturālās reformas” ar pierādāmu ietekmi uz valsts finanšu ilgtermiņa ilgtspēju jāņem vērā, nosakot korekciju virzību uz programmas vidējā termiņa mērķi vai pieļaujot īslaicīgu novirzi no programmas vidējā termiņa mērķa. Programmā atzīmēts, ka pašreizējā pensiju reforma un otrā pīlāra ieviešana jo īpaši pakāpeniski samazinās sociālās apdrošināšanas iemaksas vispārējā valsts budžeta bilancē, salīdzinot ar 2004. gada līmeni. Pensiju reformas tīrās izmaksas programmā tiek lēstas 0,25% apmērā no IKP 2005. gadā, tām pakāpeniski pieaugot līdz 1¼% no IKP 2008. gadā. Līdz ar to būtu pieļaujama īslaicīga novirze no prasītās gada korekcijas 0,5% apmērā no IKP virzībā uz programmas vidējā termiņa mērķi, jo strukturālās reformas, kas ir tās pamatā, ir pietiekami detalizēti izklāstītas programmā un tām ir jūtami labvēlīga ietekme uz valsts finanšu ilgtermiņa ilgtspēju. Turklāt atbilstība Līgumā un Stabilitātes un izaugsmes paktā noteiktajām budžeta prasībām, šķiet, ir nodrošināta arī attiecībā uz drošības rezervi gadījumā, ja programmas darbības laikā tiek pārsniegta budžeta deficīta atsauces vērtība 3% apmērā no IKP. Taču iepriekšminētais priekšlikums par ātrāku koriģēšanas tempu virzībā uz programmas vidējā termiņa mērķi, nekā netieši norādīts programmā, šķiet, ir pilnībā realizējams, ņemot vērā to, ka programmas darbības pirmajos gados pensiju reformas aplēstās tīrās izmaksas ir nelielas.24.  Parāda attiecība 2005. gadā tiek lēsta 14,9% apjomā no IKP, kas ir ievērojami mazāka par Līgumā noteikto atsauces vērtību – 60 % no IKP. Prognozē, ka parāda attiecība programmas darbības laikā samazināsies pavisam nedaudz, t.i., līdz 14,7% no IKP 2008. gadā, un liels nominālā IKP pieaugums ievērojami mazinās pastāvīgā deficīta sekas.25.  Attiecībā uz valsts finanšu ilgtspēju Latvijai, šķiet, ir zems risks sakarā ar prognozētajām iedzīvotāju novecošanās budžeta izmaksām[5]. Paredz, ka pašreizējais ļoti zemais bruto parāda līmenis saglabāsies zem atsauces vērtības – 60% no IKP – visā 2005.-2050. gada prognožu periodā. Latvija īsteno 1996. gadā uzsākto pensiju reformu, kas ievērojami ierobežo iedzīvotāju novecošanās ietekmi uz budžetu.26.  Plānotie pasākumi valsts finanšu jomā kopumā atbilst vispārējām ekonomikas politikas pamatnostādnēm, kas iekļautas integrētajās pamatnostādnēs laika posmam no 2005. līdz 2008. gadam. Jo īpaši konverģences programmā ir uzsvērti pasākumi, kas atbalsta nodarbinātību un izaugsmi, izmainot ieņēmumu un izdevumu struktūru (it sevišķi pārorientējot nodokļu slogu no tiešajiem nodokļiem uz netiešajiem un samazinot pārskaitījumus) un padarot valsts ieguldījumus par izdevumu prioritāti. Tomēr lielāka uzmanība jāveltī tādu galveno mērķu sasniegšanai kā inflācijas ierobežošana, ārējā konta nestabilitātes novēršana un aktivitātes līmeņa paaugstināšana, veicinot integrējoša darba tirgus attīstību.27.  Latvijas valsts reformu programmā, kas iesniegta 2005. gada 21. oktobrī atjaunotās Lisabonas stratēģijas izaugsmei un nodarbinātībai kontekstā, makroekonomiskās stabilitātes nodrošināšana minēta kā galvenā problēma, kas ietekmē valsts finanses, un tādēļ galvenā loma atvēlēta fiskālās disciplīnas nostiprināšanai un budžeta plānošanas procedūrām. To nedaudzo konkrēto reformas pasākumu, kas noteikti valsts reformu programmā, ietekme uz budžetu ir atspoguļota konverģences programmas budžeta prognozēs. Valsts finanšu jomā veiktie pasākumi, ko paredz konverģences programma, atbilst valsts reformu programmā paredzētajiem pasākumiem. Kā iepriekš minēts, konverģences programmā ir uzsvērti pasākumi, kas atbalsta izaugsmi un nodarbinātību, izmainot ieņēmumu un izdevumu struktūru (jo īpaši pārorientējot nodokļu slogu no tiešajiem nodokļiem uz netiešajiem nodokļiem un samazinot pārskaitījumus) un padarot valsts ieguldījumus par izdevumu prioritāti.Paturot prātā iepriekš minēto novērtējumu un ņemot vērā nepieciešamību nodrošināt ilgtspējīgu konverģenci, tostarp samazinot ārējās maksājumu bilances nestabilitāti un ierobežojot inflāciju, Padome uzskata, ka Latvijai ir jāapsver jautājums par ambiciozāku budžeta mērķu sasniegšanu, nekā šobrīd plānots, akcentējot arī programmā noteiktā vidējā termiņa mērķa sasniegšanu, īstenojot to programmas darbības laikā un izvairoties no procikliskas fiskālās politikas labvēlīgas ekonomiskās attīstības periodā.Nozīmīgāko makroekonomisko un budžeta prognožu salīdzinājums2004 | 2005 | 2006 | 2007 | 2008 |Reālais IKP (izmaiņas %) | KP 2005. g. nov. | 8,5 | 8,4 | 7,5 | 7,0 | 7,0 |KOM 2005. g. nov. | 8,3 | 9,1 | 7,7 | 7,1 | n.p. |KP 2004. g. dec. | 8,1 | 6,7 | 6,5 | 6,5 | n.p. |SPCI inflācija (%) | KP 2005. g. nov. | 6,2 | 6,9 | 5,6 | 4,3 | 3,5 |KOM 2005. g. nov. | 6,2 | 6,8 | 6,0 | 4,8 | n.p. |KP 2004. g. dec. | 6,2 | 4,3 | 3,0 | 3,0 | n.p. |Starpība starp potenciālo un faktisko produkcijas apjomu (% no potenciālā IKP) | KP 2005.g. nov.3 | 0,5 | 0,8 | 0,4 | -0,5 | -1,1 |KOM 2005. g. nov.5 | 0,1 | 0,8 | 0,3 | -0,7 | n.p. |KP 2004.g. dec.3 | 1,6 | 0,9 | 0,0 | -0,5 | n.p. |Vispārējā valsts bilance1 (% no IKP) | KP 2005. g. nov. | -1,0 | -1,5 | -1,5 | -1,4 | -1,3 |KOM 2005. g. nov. | -1,0 | -1,2 | -1,5 | -1,5 | n.p. |KP 2004. g. dec. | -1,7 | -1,6 | -1,5 | -1,4 | n.p. |Primārā bilance (% no IKP) | KP 2005. g. nov. | -0,2 | -0,7 | -0,8 | -0,6 | -0,6 |KOM 2005. g. nov. | -0,2 | -0,5 | -0,8 | -0,8 | n.p. |KP 2004. g. dec. | -0,9 | -0,8 | -0,8 | -0,7 | n.p. |Cikliski koriģētā bilance= Strukturālā bilance2 (% no IKP) | KP 2005. g. nov.3 | -1,1 | -1,7 | -1,6 | -1,3 | -1,0 |KOM 2005. g. nov.4 | -1,0 | -1,5 | -1,6 | -1,3 | n.p. |KP 2004. g. dec. | n.p. | n.p. | n.p. | n.p. | n.p. |Valsts bruto parāds (% no IKP) | KP 2005. g. nov. | 13,1 | 14,9 | 13,6 | 13,7 | 14,7 |KOM 2005. g. nov. | 14,7 | 12,8 | 13,0 | 13,2 | n.p. |KP 2004. g. dec. | 14,2 | 14,5 | 15,8 | 15,0 | n.p. |Piezīmes: 1 Pašreizējās pensiju reformas (otrā pīlāra ieviešanas) tīrās izmaksas iekļautas deficītā. Izmaksas tiek lēstas 0,27% apmērā no IKP 2005. gadā, 0,37% apmērā no IKP 2006. gadā, 0,62% apmērā no IKP 2007. gadā un 1,32% apmērā no IKP 2008. gadā. 2 Cikliski koriģētā bilance (kā iepriekšējās rindās), izņemot vienreizējus un citus pagaidu pasākumus. Programmā paredzētais cikliski koriģētās bilances ikgadējais uzlabojums, pielāgojot pensiju reformas pakāpeniskās īstenošanas ietekmi, varētu būt 0,2% no IKP 2006. gadā, 0,6% 2007. gadā un 1,0% 2008. gadā, vidēji 0,6% laika posmā no 2006. gada līdz 2008. gadam. Tā kā programmā citi vienreizēji un pagaidu pasākumi nav paredzēti, cikliski koriģētā un strukturālā bilance ir identiskas. 3 Komisijas dienestu aprēķini, pamatojoties uz programmā iekļauto informāciju. 4 Komisijas dienestu prognozē nav paredzēti vienreizēji un citi pagaidu pasākumi. 5 Pamatojoties uz aplēsto potenciālo pieaugumu attiecīgi 7,9%, 8,3%, 8,3% un 8,2% apmērā 2004.-2007. gadā. Avots: Konverģences programma (KP); Komisijas dienestu 2005. gada rudens ekonomiskās prognozes (KOM); Komisijas dienestu aprēķini. |[1] OV L 209, 2.8.1997., 1. lpp. Regulā grozījumi izdarīti ar Regulu (EK) Nr. 1055/2005 (OV L 174, 7.7.2005., 1.lpp.). Visi šajā tekstā minētie dokumenti ir pieejami šajā tīmekļa vietnē:http://europa.eu.int/comm/economy_finance/about/activities/sgp/main_en.htm[2] „Specifikācijas par Stabilitātes un izaugsmes pakta īstenošanu un pamatnostādnes par stabilitātes un konverģences programmu formātu un saturu”, ko Ekonomikas un finanšu padome atbalstīja 2005. gada 11. oktobrī.[3] OV L 209, 2.8.1997., 1. lpp. Regulā grozījumi izdarīti ar Regulu (EK) Nr. 1055/2005 (OV L 174, 7.7.2005., 1. lpp.). Šajā tekstā minētie dokumenti ir pieejami šajā tīmekļa vietnē:http://europa.eu.int/comm/economy_finance/about/activities/sgp/main_en.htm[4] Programmā nav iekļauti visi fakultatīvie dati, ko paredz jaunais rīcības kodekss (īpaši trūkst datu par darba ražīgumu un nostrādātajām stundām).[5] Papildu informācija par ilgtermiņa ilgtspēju pieejama Komisijas dienestu veiktajā programmas tehniskajā novērtējumā(http://europa.eu.int/comm/economy_finance/about/activities/sgp/main_en.htm).