               8.11.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 380/1

      Ieteikumi valstu tiesām par prejudiciālā nolēmuma tiesvedības ierosināšanu
      (2019/C 380/01)
      Šie Savienības dalībvalstu tiesām domātie ieteikumi sasaucas ar Tiesas Reglamenta (1) III sadaļas noteikumiem. Tajos ir atgādinātas prejudiciālā nolēmuma tiesvedības būtiskās iezīmes un elementi, kas valstu tiesām ir jāņem vērā pirms vēršanās Tiesā, un vienlaicīgi tām ir sniegtas praktiskas norādes par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu formu un saturu. Proti, tā kā šie lūgumi pēc pārtulkošanas tiek izsniegti visām Protokola par Eiropas Savienības Tiesas statūtiem 23. pantā norādītajām ieinteresētajām personām un Tiesas nolēmumi, ar ko pabeidz tiesvedību, principā tiek publicēti visās Eiropas Savienības oficiālajās valodās, liela vērība ir pievēršama lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu noformējumam, it īpaši tajos ietverto personas datu aizsardzībai.

         Satura rādītājs

                     Punkti

                  Ievads

                  1.–2.

                  I.

                  Visiem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu piemērojamie noteikumi

                  3.–32.

                  Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu autors

                  3.–7.

                  Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu priekšmets un tvērums

                  8.–11.

                  Pienācīgais brīdis lūgt prejudiciālu nolēmumu

                  12.–13.

                  Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu forma un saturs

                  14.–20.

                  Personas datu aizsardzība un lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu anonimizācija

                  21.–22.

                  Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu un valsts tiesvedības materiālu nosūtīšana Tiesai

                  23.–24.

                  Mijiedarbība starp lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu un valsts tiesvedību

                  25.–27.

                  Tiesāšanās izdevumi un juridiskā palīdzība

                  28.–29.

                  Tiesvedības norise Tiesā un Tiesas nolēmuma piemērošana, ko veic iesniedzējtiesa

                  30.–32.

                  II.

                  Īpaši steidzamiem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu piemērojamie noteikumi

                  33.–41.

                  Paātrinātās tiesvedības un steidzamības tiesvedības piemērošanas nosacījumi

                  34.–36.

                  Pieteikums par paātrinātās tiesvedības vai steidzamības tiesvedības piemērošanu

                  37.–39.

                  Tiesas, iesniedzējtiesas un pamatlietas pušu saziņa

                  40.–41.

                  Pielikums – Būtiskie lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu elementi

         Ievads

                  1.

                  Līguma par Eiropas Savienību (turpmāk tekstā – “LES”) 19. panta 3. punkta b) apakšpunktā un Līguma par Eiropas Savienības darbību (turpmāk tekstā – “LESD”) 267. pantā paredzētais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir fundamentāls Eiropas Savienības tiesību mehānisms. Tā mērķis ir nodrošināt šo tiesību vienveidīgu interpretāciju un piemērošanu Savienībā, piedāvājot dalībvalstu tiesām instrumentu, kas tām ļauj vērsties Eiropas Savienības Tiesā (turpmāk tekstā – “Tiesa”) prejudiciālā kārtā ar jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju vai Savienības iestāžu un struktūru pieņemto tiesību aktu spēkā esamību.

                  2.

                  Prejudiciālā nolēmuma tiesvedība balstās uz ciešu sadarbību starp Tiesu un dalībvalstu tiesām. Lai nodrošinātu pilnīgu šīs tiesvedības efektivitāti, ir lietderīgi atgādināt tās būtiskās iezīmes un sniegt zināmus precizējumus, lai izskaidrotu Reglamenta noteikumus par tostarp lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu autoru, priekšmetu un tvērumu, kā arī šāda lūguma formu un saturu. Šos precizējumus, kas attiecas uz visiem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu (I), papildina noteikumi par īpaši steidzamiem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu (II) un pielikums, kurā kopsavilkuma veidā ir norādīti visi lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iekļaujamie elementi.

            I.   Visiem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu piemērojamie noteikumi

         Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu autors

                  3.

                  Tiesas kompetence prejudiciālā kārtā lemt par Savienības tiesību interpretāciju vai spēkā esamību ir īstenojama vienīgi pēc valstu tiesu iniciatīvas, neatkarīgi no tā, vai pamatlietas puses ir vai nav paudušas vēlmi par vēršanos Tiesā. Proti, tā kā valsts tiesai, kura izskata strīdu, ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, tikai minētās tiesas kompetencē, ņemot vērā katras lietas īpatnības, ir novērtēt gan lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nepieciešamību, lai tā spētu pieņemt nolēmumu, gan jautājumu, ko tā uzdod Tiesai, atbilstību.

                  4.

                  “Tiesas” statusu Tiesa interpretē kā autonomu Savienības tiesību jēdzienu. Šajā ziņā Tiesa ņem vērā vairāku faktoru kopumu, piemēram, to, vai iestāde, kas iesniegusi lūgumu Tiesai, ir izveidota ar tiesību aktu, vai tā ir pastāvīga, vai tās jurisdikcijai ir obligāts raksturs, vai process tajā ir balstīts uz sacīkstes principu, vai tā piemēro tiesību normas, kā arī vai tā ir neatkarīga.

                  5.

                  Dalībvalstu tiesas var vērsties Tiesā ar jautājumu par kādas Savienības tiesību normas interpretāciju vai spēkā esamību, ja tās uzskata, ka šajā ziņā ir vajadzīgs Tiesas nolēmums, lai tās varētu pasludināt spriedumu (sk. LESD 267. panta otro daļu). Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu var izrādīties īpaši lietderīgs, ja tiesvedībā valsts tiesā rodas jauns interpretācijas jautājums, kas no vispārējo interešu viedokļa ir svarīgs vienveidīgai Savienības tiesību piemērošanai, vai ja šķiet, ka pastāvošā judikatūra nesniedz nepieciešamo skaidrību līdz tam nepieredzētā tiesiskā vai faktiskā situācijā.

                  6.

                  Tomēr, ja jautājums rodas lietā, ko izskata tiesa, kuras nolēmumus nevar pārsūdzēt tiesā atbilstoši valsts tiesību normām, tai ir pienākums vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu (sk. LESD 267. panta trešo daļu), izņemot gadījumus, kad attiecīgajā jomā jau ir iedibināta judikatūra vai arī nepastāv saprātīgas šaubas par to, kā pareizi interpretēt attiecīgo tiesību normu.

                  7.

                  No pastāvīgās judikatūras turklāt izriet, ka, lai gan valstu tiesām ir iespēja noraidīt tajās izvirzītos pamatus par Savienības iestādes vai struktūras pieņemtu tiesību aktu spēkā neesamību, tomēr vienīgi Tiesa ir tiesīga pasludināt šādu tiesību aktu par spēkā neesošu. Ja dalībvalsts tiesai ir šaubas par šāda tiesību akta spēkā esamību, tai ir jāvēršas Tiesā, norādot šādu šaubu iemeslus.

         Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu priekšmets un tvērums

                  8.

                  Lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jābūt par Savienības tiesību interpretāciju vai spēkā esamību, nevis par valsts tiesību normu interpretāciju vai faktu jautājumiem, kas radušies pamatlietas ietvaros.

                  9.

                     Tiesa par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu var lemt tikai tad, ja pamatlietā ir piemērojamas Savienības tiesības. Šajā ziņā iesniedzējtiesai ir jāizklāsta visi nozīmīgie faktiskie un tiesiskie apstākļi, kas vedina to uzskatīt, ka lietā ir piemērojamas Savienības tiesību normas.

                  10.

                  Saistībā ar lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu, kuri attiecas uz Eiropas Savienības Pamattiesību hartas interpretāciju, ir jāatgādina, ka atbilstoši tās 51. panta 1. punktam Hartas noteikumi attiecas uz dalībvalstīm tikai tad, ja tās īsteno Savienības tiesību aktus. Lai gan šādas īstenošanas gadījumi var būt atšķirīgi, tomēr no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu ir skaidri un nepārprotami jāizriet, ka papildus Hartai pamatlietā ir piemērojama vēl kāda cita Savienības tiesību norma. Tā kā Tiesai nav kompetences lemt par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ja tiesiskā situācija neietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, iesniedzējtiesas eventuāli norādītie Hartas noteikumi paši par sevi neradīs šādu kompetenci.

                  11.

                  Visbeidzot, lai gan sprieduma pasludināšanai Tiesa noteikti ņem vērā pamatlietas tiesiskos un faktiskos apstākļus, kā tos ir definējusi iesniedzējtiesa lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, tā pati nepiemēro Savienības tiesības šajā strīdā. Lemjot par Savienības tiesību interpretāciju vai spēkā esamību, Tiesa cenšas sniegt pamatlietas atrisināšanai lietderīgu atbildi, tomēr tieši iesniedzējtiesai no šīs atbildes ir jāizdara konkrēti secinājumi, ja nepieciešams, atstājot nepiemērotu valsts tiesību normu, kas atzīta par nesaderīgu ar Savienības tiesībām.

         Pienācīgais brīdis lūgt prejudiciālu nolēmumu

                  12.

                  Valsts tiesa var iesniegt Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, tiklīdz tā konstatē, ka, lai tā varētu pieņemt savu spriedumu, tai ir vajadzīgs nolēmums par Savienības tiesību interpretāciju vai spēkā esamību. Proti, tieši šī tiesa vislabāk var novērtēt, kurā valsts tiesvedības stadijā ir jāiesniedz šis lūgums.

                  13.

                  Tomēr ir nepieciešams, lai iesniedzējtiesa lēmumu lūgt prejudiciālu nolēmumu pieņemtu tādā tiesvedības stadijā, kad tā spēj pietiekami precīzi definēt lietas tiesiskos un faktiskos apstākļus, kā arī tiesību jautājumus, kas šajā lietā rodas, jo tiesvedība Tiesā noritēs uz minētā lūguma pamata un Tiesas rīcībā ir jābūt visiem elementiem, kas tai ļauj gan pārbaudīt savu kompetenci atbildēt uz uzdotajiem jautājumiem, gan, ja tā konstatē kompetences esamību, sniegt lietderīgu atbildi uz šiem jautājumiem. Pareizas tiesvedības interesēs tāpat var izrādīties lietderīgi, lai lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu tiktu iesniegts pēc tam, kad puses, ievērojot sacīkstes principu, ir varējušas izteikties.

         Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu forma un saturs

                  14.

                  Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu var būt ikvienā formā, kādu pieļauj valsts tiesības, taču ir jāpatur prātā, ka šis lūgums būs pamats tiesvedībai Tiesā un ka tas tiek izsniegts visām Protokola par Eiropas Savienības Tiesas statūtiem (turpmāk tekstā – “Statūti”) 23. pantā paredzētajām ieinteresētajām personām, tostarp visām dalībvalstīm, lai saņemtu to iespējamos apsvērumus. Tā kā lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu līdz ar to ir jātulko visās Eiropas Savienības oficiālajās valodās, tātad ir nepieciešams, lai iesniedzējtiesas sagatavotā redakcija būtu vienkārša, skaidra un precīza, bez liekiem elementiem. Pieredze rāda, ka desmit lappuses bieži vien ir pietiekamas, lai adekvāti izklāstītu ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu saistītos tiesiskos un faktiskos apstākļus, kā arī vēršanās Tiesā iemeslus.

                  15.

                  Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu saturs ir noteikts Tiesas Reglamenta 94. pantā un kopsavilkuma veidā uzskaitīts šā dokumenta pielikumā. Papildus pašam prejudiciālā kārtā Tiesai uzdoto jautājumu tekstam lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jāiekļauj:

                              —

                              pamatlietas priekšmeta, kā arī faktu, kuriem ir nozīme un kurus ir konstatējusi iesniedzējtiesa, kopsavilkums vai vismaz to faktu izklāsts, uz kuriem ir balstīti prejudiciālie jautājumi,

                              —

                              to valsts tiesību normu, kas varētu būt piemērojamas attiecīgajā lietā, saturs un attiecīgā gadījumā atbilstošā valsts judikatūra, kā arī

                              —

                              to iemeslu izklāsts, kas iesniedzējtiesai likuši šaubīties par noteiktu Savienības tiesību normu interpretāciju vai spēkā esamību, un tās konstatētā saikne starp šīm tiesību normām un pamatlietai piemērojamajiem valsts tiesību aktiem.

                        Ja nav viena vai vairāku no iepriekš minētajiem elementiem, Tiesai, it īpaši pamatojoties uz Reglamenta 53. panta 2. punktu, var nākties atzīt, ka tās kompetencē nav lemt par prejudiciālā kārtā uzdotajiem jautājumiem, vai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu noraidīt kā nepieņemamu.

                  16.

                  Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesai ir jāsniedz precīzas norādes uz valsts tiesību normām, kas piemērojamas pamatlietas faktiem, kā arī Savienības tiesību normām, kuras tiek lūgts interpretēt vai kuru spēkā esamība tiek apšaubīta. Šīm norādēm pēc iespējas jāietver gan tiesību aktu, kuros iekļautas attiecīgās normas, precīzs nosaukums un pieņemšanas datums, gan atsauces uz šo tiesību aktu publikāciju. Ja iesniedzējtiesa atsaucas uz judikatūru, tā turklāt ir aicināta minēt attiecīgā nolēmuma ECLI (European Case Law Identifier) numuru.

                  17.

                  Ja iesniedzējtiesa to uzskata par nepieciešamu lietas izpratnei, tā var īsumā izklāstīt pamatlietas pušu galvenos argumentus. Šajā kontekstā ir noderīgi atgādināt, ka tiek tulkots tikai lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, nevis iespējamie šī lūguma pielikumi.

                  18.

                  Iesniedzējtiesa var arī īsumā norādīt savu viedokli par atbildi, kas būtu sniedzama uz prejudiciālajiem jautājumiem. Šāda norāde Tiesai ir lietderīga īpaši tad, ja tai par lūgumu ir jālemj paātrinātā tiesvedībā vai steidzamības tiesvedībā.

                  19.

                  Visbeidzot, Tiesai uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem ir jāatrodas atsevišķā un skaidri identificējamā lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu daļā, vēlams tā sākumā vai beigās. Tiem ir jābūt saprotamiem pašiem par sevi, bez vajadzības skatīt lūguma motīvu daļu.

                  20.

                  Lai atvieglotu lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu lasīšanu, ir būtiski, lai tas Tiesā tiktu iesniegts drukātā formā un lai iesniedzējtiesas nolēmuma lappuses un punkti būtu numurēti. Tiesa neizskatīs ar roku rakstītus lūgumus sniegt prejudiciālu nolēmumu.

         Personas datu aizsardzība un lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu anonimizācija

                  21.

                  Lai nodrošinātu personas datu optimālu aizsardzību, apstrādājot lietu Tiesā, izsniedzot lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Statūtu 23. pantā norādītajām ieinteresētajām personām un vēlāk visās Eiropas Savienības oficiālajās valodās izplatot galīgo nolēmumu, iesniedzējtiesa, kas vienīgā pilnībā pārzina Tiesai iesniegtos lietas materiālus, ir aicināta veikt lietas anonimizāciju, piemēram, lūgumā norādīto fizisko personu personvārdus aizstājot ar iniciāļiem vai burtu kombināciju vai aizklājot elementus, kuri varētu ļaut identificēt šīs personas. Proti, jauno informācijas tehnoloģiju un īpaši meklētājprogrammu pieaugošā lietojuma dēļ anonimizācija, kas veikta pēc lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izsniegšanas Statūtu 23. pantā norādītajām ieinteresētajām personām un pēc paziņojuma par attiecīgo lietu publikācijas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, varētu izrādīties mazāk efektīva.

                  22.

                  Ja iesniedzējtiesas rīcībā ir lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu neanonimizēta versija, kas ietver pamatlietas pušu pilnus personvārdus vai nosaukumus un kontaktinformāciju, un šī lūguma anonimizēta versija, tā ir aicināta nosūtīt Tiesai abas versijas, lai atvieglotu lietas apstrādi Tiesā.

         Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu un valsts tiesvedības materiālu nosūtīšana Tiesai

                  23.

                  Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jādatē un jāparaksta, pēc tam jānosūta Tiesas kancelejai elektroniski vai pa pastu (Tiesas kanceleja, Rue du Fort Niedergrünewald, L-2925 Luxembourg). Tādu iemeslu dēļ, kas ir saistīti tostarp ar vajadzību nodrošināt ātru lietas apstrādi un optimālu saziņu ar tiesu, kura vēršas ar prejudiciālajiem jautājumiem, Tiesa iesaka minētajai tiesai izmantot lietojumprogrammu e-Curia. Ar kārtību, kādā ir īstenojama piekļuve šai lietojumprogrammai, kura ļauj procesuālos dokumentus iesniegt un izsniegt elektroniski, kā arī ar šīs lietojumprogrammas lietošanas noteikumiem var iepazīties Iestādes tīmekļvietnē (https://curia.europa.eu/jcms/jcms/P_78957/lv/). Lai atvieglotu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu apstrādi Tiesā un īpaši to tulkošanu visās oficiālajās Eiropas Savienības valodās, valsts tiesas ir aicinātas – papildus lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu oriģinālversijas nosūtīšanai ar e-Curia palīdzību – nosūtīt šā lūguma versiju rediģējamā formātā (teksta rediģēšanas programmatūrā, piemēram, Word, OpenOffice vai LibreOffice) uz šo adresi: DDP-GreffeCour@curia.europa.eu.

                  24.

                  Lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jābūt iesniegtam kancelejā kopā ar visiem dokumentiem, kas ir būtiski un noderīgi lietas izskatīšanā Tiesā, tostarp iesniedzot pamatlietas pušu un to varbūtējo pārstāvju precīzu kontaktinformāciju, kā arī pamatlietas materiālus vai to kopiju. Šie lietas materiāli (vai to kopija) – kas var tikt nosūtīti elektroniski vai pa pastu – visā tiesvedības Tiesā laikā tiks glabāti kancelejā, kur, ja vien nav iesniedzējtiesas norāžu par pretējo, ar tiem varēs iepazīties Statūtu 23. pantā norādītās ieinteresētās personas.

         Mijiedarbība starp lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu un valsts tiesvedību

                  25.

                  Lai gan valsts tiesas kompetencē joprojām ir lēmumi par aizsardzības līdzekļiem, it īpaši saistībā ar tādu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, kurš attiecas uz spēkā esamības novērtējumu, tomēr līdz ar lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegšanu tiesvedība valsts tiesā ir apturama līdz brīdim, kad Tiesa pieņem nolēmumu.

                  26.

                  Lai gan lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu principā turpina būt izskatāms Tiesā, iekams iesniedzējtiesa to nav atsaukusi, tomēr ir jāpatur prātā Tiesas loma prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā, proti, veicināt efektīvu tiesvedību dalībvalstīs, nevis sniegt konsultatīvus viedokļus par vispārīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem. Tā kā prejudiciālā nolēmuma tiesvedības priekšnosacījums ir faktiski notiekoša tiesvedība iesniedzējtiesā, tai ir jāinformē Tiesa par jebkuru procesuālu notikumu, kas varētu ietekmēt tiesvedības turpināšanu tajā, it īpaši par atteikšanos no prasības, mierizlīgumu pamatlietā, kā arī jebkādu citu notikumu, kas liktu izbeigt tiesvedību. Tāpat šai tiesai ir jāinformē Tiesa par nolēmumu, kas eventuāli tiek pieņemts attiecībā uz lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu pārsūdzēšanu, un sekām, ko tas rada saistībā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Lai nodrošinātu efektīvu prejudiciālā nolēmuma tiesvedības norisi Tiesā, tostarp nepieļautu Tiesas laika un resursu tērēšanu lietai, kas varētu tikt atsaukta vai kurai varētu zust priekšmets, šāda informācija ir jāpaziņo Tiesai pēc iespējas ātrāk.

                  27.

                  Turklāt ir jāvērš valstu tiesu uzmanība uz to, ka lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu atsaukšana var ietekmēt līdzīgu lietu izskatīšanu iesniedzējtiesā. Ja vairāku tajā izskatāmu lietu iznākums ir atkarīgs no Tiesas sniegtās atbildes uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem, ir lietderīgi apvienot šīs lietas pirms lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegšanas Tiesai, lai ļautu tai atbildēt uz jautājumiem, neraugoties uz iespējamu vienas vai vairāku lietu atsaukšanu.

         Tiesāšanās izdevumi un juridiskā palīdzība

                  28.

                  Prejudiciālā nolēmuma tiesvedība Tiesā ir bezmaksas, un Tiesa nelemj par iesniedzējtiesas izskatīšanā esošās lietas pušu tiesāšanās izdevumiem. Par tiem ir jālemj pašai iesniedzējtiesai.

                  29.

                  Ja kādas pamatlietas puses līdzekļi nav pietiekami, Tiesa var piešķirt šai pusei juridisko palīdzību, lai segtu izmaksas, tostarp pārstāvības izmaksas, kas tai rodas tiesvedībā Tiesā. Tomēr šī palīdzība var tikt piešķirta vienīgi tad, ja attiecīgā puse jau nav saņēmusi palīdzību valsts līmenī vai šī palīdzība nesedz vai sedz tikai daļu no izdevumiem, kas radušies tiesvedībā Tiesā. Šī puse katrā ziņā ir aicināta nosūtīt Tiesai visu informāciju un attaisnojošus dokumentus, kas ļautu izvērtēt tās faktisko ekonomisko situāciju.

         Tiesvedības norise Tiesā un Tiesas nolēmuma piemērošana, ko veic iesniedzējtiesa

                  30.

                  Visā tiesvedības laikā Tiesas kanceleja sazinās ar iesniedzējtiesu, kurai tā nosūta visu procesuālo dokumentu kopijas, kā arī attiecīgā gadījumā lūgumus par precizējumiem vai skaidrojumiem, kuri uzskatīti par nepieciešamiem, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz šīs tiesas uzdotajiem jautājumiem.

                  31.

                  Tiesvedības, kas principā ietver rakstveida daļu un mutvārdu daļu, nobeigumā Tiesa ar spriedumu lemj par iesniedzējtiesas uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem. Tomēr noteiktos gadījumos Tiesa var lemt par šiem jautājumiem, neuzsākot rakstveida daļu un pat nelūdzot Statūtu 23. pantā paredzētās ieinteresētās personas sniegt rakstveida apsvērumus. Tā tas ir tostarp gadījumā, kad uzdotais prejudiciālais jautājums ir identisks kādam jautājumam, par kuru Tiesa jau ir pieņēmusi nolēmumu, kad atbilde uz šādu jautājumu var tikt skaidri izsecināta no judikatūras vai kad par to nerodas nekādas saprātīgas šaubas. Šādos gadījumos Tiesa, pamatojoties uz tās Reglamenta 99. pantu, ātri lemj par uzdoto jautājumu, izdodot motivētu rīkojumu, kuram ir tāds pats tvērums un saistošais spēks kā spriedumam.

                  32.

                  Pēc sprieduma pasludināšanas vai rīkojuma, ar kuru tiek pabeigta tiesvedība, parakstīšanas kanceleja nosūta Tiesas nolēmumu iesniedzējtiesai, kura tiek lūgta informēt Tiesu par šā nolēmuma piemērošanu pamatlietā. Galīgais iesniedzējtiesas nolēmums ar skaidru norādi par Tiesā izskatītās lietas numuru ir jānosūta uz šo adresi: Follow-up-DDP@curia.europa.eu.

            II.   Īpaši steidzamiem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu piemērojamie noteikumi

                  33.

                  Saskaņā ar Statūtu 23.a pantā, kā arī Reglamenta 105.–114. pantā paredzētajiem nosacījumiem lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu zināmos apstākļos var tikt piemērota paātrinātā tiesvedība vai steidzamības tiesvedība. Par šo tiesvedības veidu piemērošanu lemj Tiesa pēc atsevišķa iesniedzējtiesas pienācīgi motivēta lūguma, kurā ir izklāstīti tiesiskie vai faktiskie apstākļi, kas pamato šīs tiesvedības (šo tiesvedību) piemērošanu, vai izņēmuma kārtā pēc savas ierosmes, ja to šķietami nosaka lietas raksturs vai apstākļi.

         Paātrinātās tiesvedības un steidzamības tiesvedības piemērošanas nosacījumi

                  34.

                  Saskaņā ar Reglamenta 105. pantu lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu, ja lietas raksturs prasa to izskatīt īsā termiņā, atkāpjoties no minētā reglamenta noteikumiem, var tikt piemērota paātrinātā tiesvedība. Tā kā šis tiesvedības veids nosaka būtiskus ierobežojumus visiem tiesvedības dalībniekiem, tostarp visām dalībvalstīm, kam rakstveida vai mutvārdu apsvērumi ir jāsniedz termiņos, kuri ir daudz īsāki nekā parastie termiņi, tās piemērošana būtu jālūdz tikai tad, ja īpaši apstākļi rada steidzamības situāciju, kas pamato nepieciešamību Tiesai ātri atbildēt uz uzdotajiem jautājumiem. Tā tas var būt tostarp gadījumā, ja pastāv liels un nepastarpināts risks sabiedrības veselībai vai videi, ko varētu palīdzēt novērst ātrs Tiesas lēmums, vai ja kādi īpaši apstākļi liek ļoti ātri novērst neskaidrības par fundamentāliem valsts konstitucionālo tiesību un Savienības tiesību jautājumiem. Turpretim atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai apstākļi, ka nolēmums, kas iesniedzējtiesai jāpieņem pēc prejudiciālo jautājumu uzdošanas Tiesai, potenciāli varētu skart ļoti daudzas personas vai tiesiskās situācijas, ka pastāv būtiski ekonomiski izaicinājumi vai ka iesniedzējtiesai ir jālemj ātri, paši par sevi nav uzskatāmi par izņēmuma apstākļiem, kas varētu attaisnot paātrinātās tiesvedības piemērošanu.

                  35.

                  Šis secinājums vēl jo vairāk attiecas uz Reglamenta 107. pantā paredzēto steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedību. Šī tiesvedība, kas ir piemērojama tikai jomās, uz kurām attiecas LESD trešās daļas V sadaļa par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, nosaka vēl stingrākus ierobežojumus iesaistītajām personām, jo tajā ir ierobežots to lietas dalībnieku skaits, kas var iesniegt rakstveida apsvērumus, un ārkārtas steidzamības gadījumā pastāv iespēja vispār atteikties no tiesvedības Tiesā rakstveida daļas. Līdz ar to šīs tiesvedības piemērošana būtu jālūdz tikai apstākļos, kad pilnīgi noteikti ir nepieciešams, lai Tiesa ļoti ātri pieņemtu lēmumu par iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem.

                  36.

                  Lai arī šeit nav iespējams izsmeļoši uzskaitīt šādus apstākļus – it īpaši tāpēc, ka brīvības, drošības un tiesiskuma telpu reglamentējošās Savienības tiesību normas mainās un attīstās, – valsts tiesa pieteikumu par steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedības piemērošanu varētu plānot iesniegt, piemēram, LESD 267. panta ceturtajā daļā minētajā gadījumā, kad persona ir apcietināta vai tai ir atņemta brīvība, ja atbilde uz uzdoto jautājumu ir noteicoša, lai izvērtētu šīs personas tiesisko stāvokli, vai strīdā par vecāku varu vai mazgadīgu bērnu aizgādību, jo tostarp pamatlietas iznākums ir atkarīgs no atbildes uz prejudiciālo jautājumu un parastās tiesvedības piemērošana varētu nopietni vai pat neatgriezeniski kaitēt attiecībām starp bērnu un viņa vecākiem vai kādu no viņa vecākiem, viņa attīstībai, kā arī integrēšanai ģimenes un sociālajā vidē. Turpretim vienkāršas ekonomiskas intereses, lai cik svarīgas un leģitīmas tās būtu, tiesiska nenoteiktība par pamatlietas pušu vai citu līdzīgu lietu pušu situāciju, liels to personu vai juridisko situāciju skaits, ko potenciāli ietekmētu nolēmums, kurš iesniedzējtiesai jāpieņem pēc prejudiciālo jautājumu uzdošanas Tiesai, vai arī liels to lietu skaits, kuras var skart Tiesas nolēmums, paši par sevi nav uzskatāmi par apstākļiem, kas varētu pamatot steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedības piemērošanu.

         Pieteikums par paātrinātās tiesvedības vai steidzamības tiesvedības piemērošanu

                  37.

                  Lai Tiesa varētu ātri izlemt, vai ir piemērojama paātrinātā tiesvedība vai steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedība, pieteikumā ir precīzi jāizklāsta steidzamību pamatojošie tiesiskie un faktiskie apstākļi, tostarp iespējamie riski, ja lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu tiktu piemērota parastā tiesvedība. Iesniedzējtiesai cik vien iespējams koncentrēti ir jānorāda arī savs viedoklis par atbildi, kas būtu sniedzama uz uzdotajiem jautājumiem. Proti, šāda norāde pamatlietas pusēm un citām ieinteresētajām personām, kuras piedalās tiesvedībā, atvieglo nostājas formulēšanu un tādēļ veicina tiesvedības paātrināšanu.

                  38.

                  Pieteikums par paātrinātās tiesvedības vai steidzamības tiesvedības piemērošanu jebkurā gadījumā ir jāiesniedz nepārprotamā veidā, kas Tiesas kancelejai uzreiz ļauj konstatēt, ka lieta prasa specifisku apstrādi. Šajā nolūkā iesniedzējtiesa ir aicināta precizēt, kura no divām procedūrām ir nepieciešama konkrētajā gadījumā, un pievienot savam pieteikumam norādi uz attiecīgo Reglamenta pantu (105. pants par paātrināto tiesvedību vai 107. pants par steidzamības tiesvedību). Šī norāde ir jāiekļauj skaidri identificējamā lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu daļā vai atsevišķā iesniedzējtiesas vēstulē.

                  39.

                  Runājot par pašu lēmumu par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, steidzamības gadījumā ir it īpaši svarīgi, lai tas būtu formulēts kodolīgi, jo tas paātrina tiesvedību.

         Tiesas, iesniedzējtiesas un pamatlietas pušu saziņa

                  40.

                  Tiesa, kas iesniedz pieteikumu par paātrinātās tiesvedības vai steidzamības tiesvedības piemērošanu, ir aicināta atsūtīt šo pieteikumu, kā arī pašu lēmumu par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, kam pievienots šī lēmuma teksts rediģējamā formātā (teksta rediģēšanas programmatūrā, piemēram, Word, OpenOffice vai LibreOffice), ar lietojumprogrammas e-Curia palīdzību vai pa elektronisko pastu (DDP-GreffeCour@curia.europa.eu).

                  41.

                  Lai atvieglotu vēlāku Tiesas saziņu gan ar iesniedzējtiesu, gan pamatlietas pusēm, iesniedzējtiesa arī ir aicināta norādīt savu elektroniskā pasta adresi un, iespējams, telefaksa numuru, kuru Tiesa varētu izmantot, kā arī pamatlietas pušu pārstāvju elektroniskā pasta adreses un, iespējams, telefaksa numurus.

         (1)  OV L 265, 29.9.2012., 1. lpp.

            PIELIKUMS

         Būtiskie lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu elementi
         Šajā pielikumā kopsavilkuma veidā ir atgādināti galvenie elementi, kuriem būtu jābūt iekļautiem lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu. Pēc šo elementu norādīšanas ir veiktas atsauces uz šo ieteikumu punktiem, kuros minētie elementi ir iztirzāti plašāk.
         Neatkarīgi no nosūtīšanas veida – elektroniski vai pa pastu – ikvienā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jānorāda:

                     1)

                     tiesas, kas iesniedz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, un attiecīgā gadījumā kompetentās palātas vai iztiesāšanas sastāva identitāte (šajā ziņā sk. 3.–7. punktu);

                     2)

                     pamatlietas pušu un attiecīgā gadījumā personu, kuras tās pārstāv tiesvedībā iesniedzējtiesā, precīza identitāte (saistībā ar pamatlietas pusēm sk. tomēr šo ieteikumu 21. un 22. punktu, kas attiecas uz personas datu aizsardzību);

                     3)

                     pamatlietas priekšmets un fakti, kuriem ir nozīme lietā (sk. 15. punktu);

                     4)

                     atbilstošās valsts tiesību un Savienības tiesību normas (sk. 15. un 16. punktu);

                     5)

                     iemesli, kuru dēļ iesniedzējtiesai ir šaubas par Savienības tiesību interpretāciju vai spēkā esamību (sk. 8.–11. un 15.–18. punktu);

                     6)

                     prejudiciālie jautājumi (sk. 19. punktu) un attiecīgā gadījumā

                     7)

                     eventuāla nepieciešamība nodrošināt specifisku lūguma apstrādi, piemēram, saistībā ar vajadzību nodrošināt strīdā iesaistīto fizisko personu anonimitāti vai saistībā ar to, ka Tiesai lūgums būtu jāizskata īpaši ātri (sk. 33. un nākamos punktus).

               Formas prasību ziņā – lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jābūt drukātā formā, datētiem un parakstītiem un tie ir jāiesniedz Tiesas kancelejā, vēlams, elektroniski, pievienojot visus lietderīgos dokumentus, kuriem ir nozīme saistībā ar lietas apstrādi (šajā ziņā sk. šo ieteikumu 20.–24. punktu un saistībā ar lūgumiem, kuri prasa īpašu ātrumu – 40. un 41. punktu).

            Tiesas ieteiktie pārsūtīšanas kanāli

         Lai nodrošinātu optimālu saziņu ar tiesām, kas vēršas Tiesā ar prejudiciāliem jautājumiem, Tiesa iesaka izmantot šādus pārsūtīšanas kanālus:

                     1)

                     lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu (vai citu ar šo lūgumu saistīto dokumentu, kuriem ir nozīme) iesniegšana:

                                 —

                                 parakstītais lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu (vai citu ar šo lūgumu saistīto dokumentu) oriģināls: nosūtīšana, izmantojot lietojumprogrammu e-Curia. Kārtība, kādā ir īstenojama piekļuve šai bezmaksas un drošai lietojumprogrammai, kā arī tās lietošanas noteikumi ir pieejami šajā adresē: https://curia.europa.eu/jcms/jcms/P_78957/lv/,

                                 —

                                 lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu (vai citu ar šo lūgumu saistīto dokumentu) versija rediģējamā formātā: DDP-GreffeCour@curia.europa.eu;

                     2)

                     iesniedzējtiesas galīgā nolēmuma (vajadzības gadījumā anonimizēts, it īpaši, lai darītu to pieejamu tiešsaistē), kas pieņemts pēc Tiesas nolēmuma attiecībā uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, nosūtīšana: Follow-up-DDP@curia.europa.eu.


title: Padomes Ieteikums (ES) 2020/1144 (2020. gada 30. jūlijs), ar ko groza Ieteikumu (ES) 2020/912 par pagaidu ierobežojumu nebūtiskiem ceļojumiem uz ES un iespējamu šāda ierobežojuma atcelšanu

text:
                  31.7.2020

                  LV

                  Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

                  L 248/26

         PADOMES IETEIKUMS (ES) 2020/1144
         (2020. gada 30. jūlijs),
         ar ko groza Ieteikumu (ES) 2020/912 par pagaidu ierobežojumu nebūtiskiem ceļojumiem uz ES un iespējamu šāda ierobežojuma atcelšanu
         EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
         ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 77. panta 2. punkta b) un e) apakšpunktu un 292. panta pirmo un otro teikumu,
         tā kā:

                     (1)

                     Padome 2020. gada 30. jūnijā pieņēma Ieteikumu par pagaidu ierobežojumu nebūtiskiem ceļojumiem uz ES un iespējamu šāda ierobežojuma atcelšanu (1) (“Padomes ieteikums”). 2020. gada 16. jūlijā Padome pieņēma Ieteikumu (ES) 2020/1052 (2020. gada 16. jūlijs), ar ko groza Padomes Ieteikumu (ES) 2020/912 par pagaidu ierobežojumu nebūtiskiem ceļojumiem uz ES un iespējamu šāda ierobežojuma atcelšanu (2).

                     (2)

                     Padomes ieteikums paredz, ka dalībvalstīm, sākot no 2020. gada 1. jūlija, būtu koordinētā veidā pakāpeniski jāatceļ pagaidu ierobežojums nebūtiskiem ceļojumiem uz ES attiecībā uz Padomes ieteikuma I pielikumā uzskaitīto trešo valstu iedzīvotājiem. Reizi divās nedēļās Padomei I pielikumā minētais trešo valstu saraksts būtu jāpārskata un vajadzības gadījumā jāatjaunina, vispirms veicot vispārēju izvērtējumu, balstoties uz Padomes ieteikumā minēto metodiku, kritērijiem un informāciju, un pēc rūpīgas konsultēšanās ar Komisiju un attiecīgajām ES aģentūrām un dienestiem.

                     (3)

                     Kopš tā laika Padomē ir notikušas diskusijas, rūpīgi konsultējoties ar Komisiju un attiecīgajām ES aģentūrām un dienestiem, par Padomes ieteikuma I pielikumā iekļautā trešo valstu saraksta pārskatīšanu un piemērojot Padomes ieteikumā noteiktos kritērijus un metodiku. Šo diskusiju rezultātā būtu jāgroza I pielikumā iekļautais trešo valstu saraksts. Konkrēti, no saraksta būtu jāsvītro Alžīrija.

                     (4)

                     Robežkontrole ir ne tikai tās dalībvalsts interesēs, pie kuras ārējām robežām to veic, bet arī visu to dalībvalstu interesēs, kuras ir atcēlušas iekšējo robežkontroli. Tādēļ dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka pie ārējām robežām veiktie pasākumi tiek koordinēti, lai nodrošinātu labu Šengenas zonas darbību. Šajā nolūkā dalībvalstīm, sākot no 2020. gada 31. jūlija, būtu koordinētā veidā jāturpina atcelt pagaidu ierobežojumu nebūtiskiem ceļojumiem uz ES attiecībā uz to trešo valstu iedzīvotājiem, kuras uzskaitītas Padomes ieteikuma I pielikumā, kas grozīts ar šo ieteikumu.

                     (5)

                     Saskaņā ar 1. un 2. pantu Protokolā Nr. 22 par Dānijas nostāju, kas pievienots Līgumam par Eiropas Savienību un LESD, Dānija nepiedalās šā ieteikuma pieņemšanā, un Dānijai šis ieteikums nav saistošs un nav jāpiemēro. Tā kā šis ieteikums pilnveido Šengenas acquis, Dānija saskaņā ar minētā protokola 4. pantu sešos mēnešos pēc tam, kad Padome ir pieņēmusi lēmumu par šo ieteikumu, izlemj, vai tā to ieviesīs.

                     (6)

                     Šis ieteikums ir to Šengenas acquis noteikumu pilnveidošana, kuru īstenošanā Īrija nepiedalās saskaņā ar Padomes Lēmumu 2002/192/EK (3); tādēļ Īrija nepiedalās šā ieteikuma pieņemšanā, un Īrijai šis ieteikums nav saistošs un nav jāpiemēro.

                     (7)

                     Attiecībā uz Islandi un Norvēģiju – saskaņā ar Nolīgumu starp Eiropas Savienības Padomi un Islandes Republiku un Norvēģijas Karalisti par šo valstu asociēšanu Šengenas acquis īstenošanā, piemērošanā un pilnveidošanā, šis ieteikums ir to Šengenas acquis noteikumu pilnveidošana, kuri attiecas uz jomu, kas minēta Padomes Lēmuma 1999/437/EK (4) 1. panta A punktā.

                     (8)

                     Attiecībā uz Šveici – saskaņā ar Nolīgumu starp Eiropas Savienību, Eiropas Kopienu un Šveices Konfederāciju par Šveices Konfederācijas asociēšanu Šengenas acquis īstenošanā, piemērošanā un pilnveidošanā šis ieteikums ir to Šengenas acquis noteikumu pilnveidošana, kuri attiecas uz jomu, kas minēta Lēmuma 1999/437/EK (5) 1. panta A punktā, to lasot saistībā ar Padomes Lēmuma 2008/146/EK (6) 3. pantu.

                     (9)

                     Attiecībā uz Lihtenšteinu – saskaņā ar Protokolu starp Eiropas Savienību, Eiropas Kopienu, Šveices Konfederāciju un Lihtenšteinas Firstisti par Lihtenšteinas Firstistes pievienošanos Nolīgumam starp Eiropas Savienību, Eiropas Kopienu un Šveices Konfederāciju par Šveices Konfederācijas asociēšanu Šengenas acquis īstenošanā, piemērošanā un pilnveidošanā, šis ieteikums ir to Šengenas acquis noteikumu pilnveidošana, kuri attiecas uz jomu, kas minēta Lēmuma 1999/437/EK (7) 1. panta A punktā, to lasot saistībā ar Lēmuma 2011/350/ES (8) 3. pantu,

               IR PIEŅĒMUSI ŠO IETEIKUMU.
         Padomes Ieteikumu (ES) 2020/912 par pagaidu ierobežojumu nebūtiskiem ceļojumiem uz ES un iespējamu šāda ierobežojuma atcelšanu, kas grozīts ar Ieteikumu (ES) 2020/1052, groza šādi:

                     1)

                     Padomes ieteikuma 1. punkta pirmo daļu aizstāj ar šādu:

                                 “1.

                                 Dalībvalstīm, sākot no 2020. gada 31. jūlija, būtu koordinētā veidā pakāpeniski jāatceļ pagaidu ierobežojums nebūtiskiem ceļojumiem uz ES attiecībā uz I pielikumā uzskaitīto trešo valstu iedzīvotājiem.”

                     2)

                     ieteikuma I pielikumu aizstāj ar šādu:

                           “I PIELIKUMS
                           Trešās valstis, kuru iedzīvotājus nebūtu jāskar pagaidu ierobežojumam pie ārējām robežām nebūtiskiem ceļojumiem uz ES.

                                       1.

                                       AUSTRĀLIJA

                                       2.

                                       KANĀDA

                                       3.

                                       GRUZIJA

                                       4.

                                       JAPĀNA

                                       5.

                                       MAROKA

                                       6.

                                       JAUNZĒLANDE

                                       7.

                                       RUANDA

                                       8.

                                       DIENVIDKOREJA

                                       9.

                                       TAIZEME

                                       10.

                                       TUNISIJA

                                       11.

                                       URUGVAJA

                                       12.

                                       ĶĪNA (*)

                     ”

            Briselē, 2020. gada 30. jūlijā

                  Padomes vārdā –

                  priekšsēdētājs

               M. ROTH

            (1)  OV L 208I, 1.7.2020., 1. lpp.

            (2)  OV L 230, 17.7.2020., 26. lpp.

            (3)  Padomes Lēmums 2002/192/EK (2002. gada 28. februāris) par Īrijas lūgumu piedalīties dažu Šengenas acquis noteikumu īstenošanā (OV L 64, 7.3.2002., 20. lpp.).

            (4)  OV L 176, 10.7.1999., 36. lpp.

            (5)  OV L 53, 27.2.2008., 52. lpp.

            (6)  Padomes Lēmums 2008/146/EK (2008. gada 28. janvāris) par to, lai Eiropas Kopienas vārdā noslēgtu Nolīgumu starp Eiropas Savienību, Eiropas Kopienu un Šveices Konfederāciju par Šveices Konfederācijas asociēšanu Šengenas acquis īstenošanā, piemērošanā un pilnveidošanā (OV L 53, 27.2.2008., 1. lpp.).

            (7)  OV L 160, 18.6.2011., 21. lpp.

            (8)  Padomes Lēmums 2011/350/ES (2011. gada 7. marts) par to, lai Eiropas Savienības vārdā noslēgtu Protokolu starp Eiropas Savienību, Eiropas Kopienu, Šveices Konfederāciju un Lihtenšteinas Firstisti par Lihtenšteinas Firstistes pievienošanos Nolīgumam starp Eiropas Savienību, Eiropas Kopienu un Šveices Konfederāciju par Šveices Konfederācijas asociēšanu Šengenas acquis īstenošanā, piemērošanā un pilnveidošanā saistībā ar kontroles atcelšanu pie iekšējām robežām un personu pārvietošanos (OV L 160, 18.6.2011., 19. lpp.).

            (*)  ja tiek apstiprināta savstarpība.


title: Eiropas Centrālās bankas Ieteikums (2020. gada 27. jūlijs) par dividenžu sadali Covid-19 pandēmijas laikā un Ieteikuma ECB/2020/19 atcelšanu (ECB/2020/35) 2020/C 251/01

text:
               31.7.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 251/1

      EIROPAS CENTRĀLĀS BANKAS IETEIKUMS
      (2020. gada 27. jūlijs)
      par dividenžu sadali Covid-19 pandēmijas laikā un Ieteikuma ECB/2020/19 atcelšanu
      (ECB/2020/35)
      (2020/C 251/01)
      EIROPAS CENTRĀLĀS BANKAS PADOME,
      ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību,
      ņemot vērā Padomes Regulu (ES) Nr. 1024/2013 (2013. gada 15. oktobris), ar ko Eiropas Centrālajai bankai uztic īpašus uzdevumus saistībā ar politikas nostādnēm, kas attiecas uz kredītiestāžu prudenciālo uzraudzību (1), un jo īpaši tās 4. panta 3. punktu,
      tā kā:

                  (1)

                  Eiropas Centrālā banka (ECB) 2020. gada 27. martā pieņēma Eiropas Centrālās bankas Ieteikumu ECB/2020/19 (2), ar kuru tika ieteikts kredītiestādēm vismaz līdz 2020. gada 1. oktobrim neizmaksāt dividendes un neuzņemties neatsaucamas saistības izmaksāt dividendes par 2019. un 2020. finanšu gadu, un atturēties no akciju atpirkšanas, kuras mērķis ir atlīdzība akcionāriem. Šis lēmums balstījās apsvērumā, ka ir ļoti svarīgi, ka kredītiestādes var turpināt pildīt savu lomu mājsaimniecību, mazo un vidējo uzņēmumu un kapitālsabiedrību finansēšanā ar Covid-19 saistītā ekonomiskā satricinājuma apstākļos. Tādēļ tika uzskatīts par būtisku, ka kredītiestādes saglabā kapitālu, lai noturētu to spēju atbalstīt tautsaimniecību Covid-19 pandēmijas izraisītajā paaugstinātas nenoteiktības vidē. Šajā nolūkā kapitāla resursu saglabāšana, lai atbalstītu reālo tautsaimniecību un segtu zaudējumus, tika uzskatīta par prioritāru salīdzinājumā ar diskrecionāru dividenžu sadali un akciju atpirkšanu.

                  (2)

                  Saistībā ar Ieteikumu ECB/2020/19 ECB veikusi darbu, lai papildus izvērtētu situāciju tautsaimniecībā un apsvērtu, vai ieteicama turpmāka dividenžu izmaksas apturēšana pēc 2020. gada 1. oktobra. Šajā kontekstā ECB uzskata, ka Covid-19 pandēmijas izraisītās ekonomiskās nenoteiktības līmenis joprojām ir paaugstināts un tādēļ kredītiestādēm ir grūtības precīzi prognozēt savas kapitāla vajadzības vidējā termiņā. ECB tāpat uzskata, ka šajos ārkārtējas sistēmiskas nenoteiktības un saspringtu ekonomisko nosacījumu apstākļos ir aktuāla piesardzīgas kapitāla plānošanas vajadzība, kurā ietverta kredītiestāžu kapitāla pozīcijas saglabāšana, atliekot vai atceļot peļņas sadali. Tādēļ ECB uzskata, ka ieteikums par dividendēm jāpagarina līdz 2021. gada 1. janvārim un jāatceļ Ieteikums ECB/2020/19. Šāda pieeja atbilst arī Eiropas Sistēmisko risku kolēģijas Ieteikumam ESRK/2020/7 (3).

                  (3)

                  Pilnībā ņemot vērā iekšējā tirgus vienotību un integritāti, ECB saskata vajadzību iesaistīties diskusijās ar attiecīgo dalībvalstu atbilstošajām iestādēm, lai noteiktu, vai ir lietderīgi izmaksāt dividendes mātesiestādei, mātes finanšu pārvaldītājsabiedrībai vai mātes jauktai finanšu pārvaldītājsabiedrībai, kas atrodas dalībvalstī, kura nav iesaistītā dalībvalstis. Šajās diskusijās tostarp būtu jāvadās pēc līdzvērtības un savstarpīguma principiem, atbalstot netraucētu Eiropas Savienības iekšējā tirgus darbību kopumā, saglabājot kredītiestādes stabilu kapitāla pozīciju no prudenciālā viedokļa, kā arī veicinot finanšu sistēmas stabilitāti Eiropas Savienībā un dalībvalstīs.

                  (4)

                  Lai maksimāli palielinātu atbalstu reālajai tautsaimniecībai, tāpat ir lietderīgi, ka dividenžu diskrecionāru sadali neveic arī mazāk nozīmīgas kredītiestādes.

                  (5)

                  Lai gan šis ir pagaidu pasākums, kura pieņemšana ir pamatota tikai šajos ārkārtas apstākļos, ECB plāno 2020. gada ceturtajā ceturksnī lemt par pēc 2021. gada 1. janvāra piemērojamo pieeju, ņemot vērā apstākļus tautsaimniecībā, finanšu sistēmas stabilitāti un ar kapitāla plānošanu saistīto noteiktības līmeni,

            IR PIEŅĒMUSI ŠO IETEIKUMU.

         I

                  1.

                  ECB iesaka kredītiestādēm līdz 2021. gada 1. janvārim neizmaksāt dividendes (4) un neuzņemties neatsaucamas saistības izmaksāt dividendes par 2019. un 2020. finanšu gadu, un atturēties no akciju atpirkšanas, kuras mērķis ir atlīdzība akcionāriem (5).

                  2.

                  Kredītiestādēm, kuras nevar ievērot šo ieteikumu, jo tās uzskata, ka tām ir juridisks pienākums izmaksāt dividendes, šos iemeslus nekavējoties jāpaskaidro savai kopējai uzraudzības komandai.

                  3.

                  Šo ieteikumu piemēro nozīmīgas uzraudzītās grupas konsolidētā līmenī, kā noteikts Eiropas Centrālās bankas Regulas (ES) Nr. 468/2014 (ECB/2014/17) (6) 2. panta 22. punktā, un nozīmīgas uzraudzītās iestādes individuālā līmenī, kā noteikts Regulas (ES) Nr. 468/2014 (ECB/2014/17) 2. panta 16. punktā, ja šāda nozīmīga uzraudzītā iestāde nav daļa no nozīmīgas uzraudzītās grupas.

                  4.

                  Kredītiestādēm, kas plāno izmaksāt dividendes vai uzņemties neatsaucamas saistības izmaksāt dividendes to mātesiestādei, mātes finanšu pārvaldītājsabiedrībai vai mātes jauktai finanšu pārvaldītājsabiedrībai, kas veic uzņēmējdarbību dalībvalstī, kura nav iesaistītā dalībvalsts, būtu jāsazinās ar savu kopējo uzraudzības komandu, lai noteiktu, vai šāda dividenžu izmaksa vai neatsaucamas saistības veikt dividenžu izmaksu ir atbilstošas.

         II

      Šis ieteikums adresēts nozīmīgām uzraudzītajām iestādēm un nozīmīgām uzraudzītajām grupām, kas noteiktas Regulas (ES) Nr. 468/2014 (ECB/2014/17) 2. panta 16. un 22. punktā.

         III

      Šis ieteikums adresēts arī nacionālajām kompetentajām iestādēm attiecībā uz mazāk nozīmīgām uzraudzītajām iestādēm un mazāk nozīmīgām uzraudzītajām grupām, kas noteiktas Regulas (ES) Nr. 468/2014 (ECB/2014/17) 2. panta 7. un 23. punktā. Tiek sagaidīts, ka nacionālās kompetentās iestādes pēc vajadzības piemēros šo ieteikumu šādām iestādēm un grupām.

         IV

      Ņemot vērā šī pasākuma pagaidu raksturu, ECB turpinās izvērtēt situāciju tautsaimniecībā un apsvērs, vai ieteicama turpmāka dividenžu izmaksas apturēšana pēc 2021. gada 1. janvāra.

         V

      Ar šo tiek atcelts Lēmums ECB/2020/19.

         Frankfurtē pie Mainas, 2020. gada 27. jūlijā

               ECB prezidente

            Christine LAGARDE

         (1)  OV L 287, 29.10.2013., 63. lpp.

         (2)  Eiropas Centrālās bankas Ieteikums ECB/2020/19 (2020. gada 27. marts) par dividenžu sadali COVID-19 pandēmijas laikā un Ieteikuma ECB/2020/1 atcelšanu (OV C 102I, 30.3.2020., 1. lpp.).

         (3)  Eiropas Sistēmisko risku kolēģijas Ieteikums ESRK/2020/7 (2020. gada 27. maijs) par peļņas sadales ierobežošanu Covid-19 pandēmijas laikā (OV C 212, 26.6.2020., 1. lpp.).

         (4)  Kredītiestādēm var būt dažādas juridiskās formas, piem., biržā kotētas sabiedrības un sabiedrības, kas nav akciju sabiedrības, piem., savstarpējas apdrošināšanas sabiedrības, kooperatīvi vai krājsabiedrības. Šajā ieteikumā lietotais jēdziens “dividende” attiecas uz jebkāda veida naudas izmaksu saistībā ar pirmā līmeņa pamatkapitālu, kuras rezultātā samazinās pašu kapitāla kvantitāte vai kvalitāte.

         (5)  Ja finanšu iestāde vēlētos aizstāt parastās akcijas, tas atbilstu šim ieteikumam.

         (6)  Eiropas Centrālās bankas Regula (ES) Nr. 468/2014 (2014. gada 16. aprīlis), ar ko izveido Vienotā uzraudzības mehānisma pamatstruktūru Eiropas Centrālās bankas sadarbībai ar nacionālajām kompetentajām un norīkotajām iestādēm (VUM pamatregula) (ECB/2014/17) (OV L 141, 14.5.2014., 1. lpp.).


title: Komisijas Ieteikums (ES) 2020/1364 (2020. gada 23. septembris) par likumīgiem kanāliem aizsardzības iegūšanai ES: pārmitināšanas, humanitārās uzņemšanas un citu papildu kanālu veicināšana

text:
                  1.10.2020

                  LV

                  Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

                  L 317/13

         KOMISIJAS IETEIKUMS (ES) 2020/1364
         (2020. gada 23. septembris)
         par likumīgiem kanāliem aizsardzības iegūšanai ES: pārmitināšanas, humanitārās uzņemšanas un citu papildu kanālu veicināšana
         EIROPAS KOMISIJA,
         ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 292. pantu,
         tā kā:

                     (1)

                     Visā pasaulē pieaug bēgļu un citu personu skaits, kurām nepieciešama starptautiskā aizsardzība. Tāpēc ir jāstiprina Savienības spēja pildīt tās morālo pienākumu sniegt efektīvu palīdzību. Visām dalībvalstīm būtu jāpiedalās Savienības kopīgajos centienos izrādīt solidaritāti tiem, kam nepieciešama starptautiskā aizsardzība, piedāvājot likumīgus kanālus nokļūšanai Savienībā un uzlabojot aizsardzības telpu ārpus Savienības.

                     (2)

                     Ieteikuma mērķis ir atbalstīt dalībvalstu ilgstošos centienus likumīgu un drošu ceļu nodrošināšanā un pastiprināšanā tiem, kuriem nepieciešama starptautiskā aizsardzība. Jo īpaši ieteiktās rīcības mērķis ir apliecināt solidaritāti ar trešām valstīm, kurās ir pārvietots liels skaits cilvēku, kuriem nepieciešama starptautiskā aizsardzība, un sniegt ieguldījumu starptautiskās pārmitināšanas un humanitārās uzņemšanas iniciatīvās, kā arī labāk pārvaldīt migrāciju kopumā.

                     (3)

                     Savienība strādā pie aizsardzības telpas izveides un uzlabošanas tranzīta, galamērķa vai pirmā patvēruma valstīs, lai palīdzētu gan cilvēkiem, kuriem nepieciešama starptautiskā aizsardzība, gan migrantiem, kuri ir īpaši neaizsargāti, gan uzņēmējkopienām. Reģionālās attīstības un aizsardzības programmas (1) Āfrikas ragā, Ziemeļāfrikā un Tuvajos Austrumos cita starpā atbalsta aizsardzības telpas uzturēšanu un uzlabošanu, paplašinot valstu sistēmu kapacitāti un atbalstot iestādes un pilsonisko sabiedrību. Tās nodrošina aizsardzību, piedāvājot tiešu palīdzību tiem, kam nepieciešama starptautiskā aizsardzība. Visas darbības veic īstenošanas partneri. Programmas atbalsta noturīgus risinājumus tiem, kam nepieciešama starptautiskā aizsardzība, jo īpaši pārmitināšanu, nodrošinot pārbaudes un reģistrāciju, atvieglojot efektīvu bēgļa statusa noteikšanu, kā arī tieši atbalstot Apvienoto Nāciju Organizācijas Augstā komisāra bēgļu jautājumos (UNHCR) pārmitināšanas operācijas. Dalībvalstis tiek aicinātas aktīvi darboties kā konsorcija locekles vai veikt finansiālas iemaksas, lai atbalstītu un īstenotu reģionālās attīstības un aizsardzības programmas nolūkā stiprināt ES migrācijas politikas ārējo dimensiju.

                     (4)

                     Pārmitināšana ir nozīmīgs instruments, kas piedāvā aizsardzību personām, kurām nepieciešama starptautiskā aizsardzība, un skaidri apliecina pasaules mēroga solidaritāti ar trešām valstīm, lai palīdzētu tām tikt galā ar situāciju, kad liels skaits cilvēku bēg no kara vai vajāšanas. Tā ir arī būtisks Savienības vispusīgās patvēruma un migrācijas politikas elements – piedāvājot drošus un likumīgus kanālus tiem, kam nepieciešama aizsardzība, pārmitināšana palīdz glābt dzīvības, samazināt neatbilstīgu migrāciju un apkarot kontrabandas tīklu darbību. Pārmitināšana ir arī svarīga un neatņemama vispusīgās migrācijas pieejas sastāvdaļa, ņemot vērā to, ka partnervalstis tiek iesaistītas visā ar migrāciju saistīto jautājumu spektrā.

                     (5)

                        UNHCR ir apstiprinājis, ka globālās pārmitināšanas vajadzības joprojām ir augstas – 1,44 miljoni lietu 2020. gadā. Sagaidāms, ka turpmākajos gados šis skaits palielināsies.

                     (6)

                     Pirmajā Pasaules Bēgļu forumā, kas norisinājās 2019. gada decembrī, tika izvērtēti panākumi, kas gūti, īstenojot UNHCR Globālo paktu par bēgļiem (2). Tas piesaistīja plašu starptautisku atbalstu, lai meklētu noturīgus risinājumus bēgļiem visā pasaulē, tostarp risinājumus, lai pārmitinātu cilvēkus, kuriem nepieciešama starptautiskā aizsardzība, palielinātu viņiem pieejamo likumīgo migrācijas kanālu skaitu un klāstu. UNHCR trīs gadu stratēģija (2019.–2021. gadam) par pārmitināšanu un papildu kanāliem kalpo par ceļvedi to paplašināšanai, piedāvājot vairāk vietu, iesaistot vairāk dalībnieku un veidojot atsaucīgākas sabiedrības. Lai pārmitināšanas jomā uzņemtos vadošo lomu pasaulē, dalībvalstis tiek aicinātas atbalstīt stratēģijas īstenošanu un novērst pašreizējo tendenci, ka pasaulē samazinās to valstu skaits, kuras iesaistās pārmitināšanā, un strauji samazinās pārmitināšanas saistības (3).

                     (7)

                     Kopš 2015. gada divas sekmīgas ES finansētas pārmitināšanas programmas, kurās piedalās ievērojams skaits dalībvalstu, ir palīdzējušas Savienībā atrast patvērumu vairāk nekā 70 000 visneaizsargātāko cilvēku, kuriem nepieciešama starptautiskā aizsardzība. Laikā no 2015. līdz 2018. gadam, kad globālā pārmitināšanas situācija ievērojami mainījās, ikgadējā pārmitināšana uz dalībvalstīm trīskāršojās; ES īpatsvars globālajā pārmitināšanā tādējādi palielinājās no mazāk nekā 9 % pirms 2016. gada līdz 41 % 2018. gadā. Šis pieaugums liecina par priekšrocībām un potenciālu, kas pārmitināšanas jomā ir ES mēroga sadarbībai un koordinācijai. Tas arī parāda, cik svarīgs ir ES budžeta finansējums, no kura 1 miljards EUR ir paredzēti dalībvalstu pārmitināšanas centienu tiešam atbalstam 2015.–2020. gadā.

                     (8)

                     Saskaņā ar pirmo ES pārmitināšanas shēmu (4) dalībvalstis kopā ar Dublinas asociētajām valstīm vienojās divu gadu laikā (no 2015. līdz 2017. gadam) (5) no Tuvajiem Austrumiem, Āfrikas raga un Ziemeļāfrikas pārmitināt 22 504 cilvēkus, kuriem nepieciešama starptautiskā aizsardzība. Kopumā saskaņā ar šo pirmo, veiksmīgo ES shēmu tika pārmitināti 19 452 cilvēki (86 % no kopējām saistībām).

                     (9)

                     Saskaņā ar otro ES pārmitināšanas shēmu (6) dalībvalstis vienojās pārmitināt 50 039 cilvēkus, kuriem nepieciešama starptautiskā aizsardzība, no Turcijas, Libānas, Jordānijas, kā arī no valstīm, kas atrodas Vidusjūras centrālās daļas maršrutā, jo īpaši atbalstot ārkārtas tranzīta mehānismus, ko UNHCR izveidoja Nigērā (2017. gadā) un Ruandā (2019. gadā). Shēma bija veiksmīga – tika pārmitināti 43 827 cilvēki (88 % no kopējām saistībām).

                     (10)

                     Lai maksimāli palielinātu pārmitināšanas gadījumu skaitu un lietderīgi izmantotu pieejamo finansējumu, dalībvalstīm, kas vēl nav pilnībā izpildījušas savas saistības saskaņā ar otro ES pārmitināšanas shēmu, ir dota iespēja izpildīt savas iepriekšējās saistības 2020. gadā un 2021. gadā.

                     (11)

                     Saskaņā ar ES un Turcijas paziņojumu (7) līdz 2020. gada septembra vidum bija pārmitināti vairāk nekā 27 000 cilvēku (8). Savu valsts shēmu ietvaros dalībvalstis no Turcijas ir pārmitinājušas vēl vairāk cilvēku, kuriem nepieciešama starptautiskā aizsardzība.

                     (12)

                     Savienībai ir jāpāriet no ad hoc pārmitināšanas shēmām uz shēmām, kas darbojas stabilā sistēmā, kura nodrošina, ka Savienības pārmitināšanas shēmas ir ilgtspējīgas un paredzamas. Šajā nolūkā Komisija 2016. gadā ierosināja regulu, ar ko izveido Savienības pārmitināšanas sistēmu (9), lai Savienības patvēruma sistēmas vispusīgas pārskatīšanas ietvaros izveidotu drošus un likumīgus kanālus starptautiskās aizsardzības saņemšanai tiem, kam tā ir vajadzīga. 2018. gada jūnijā tika panākta daļēja provizoriska politiska vienošanās, kas ietvēra humanitāras uzņemšanas – līdztekus pārmitināšanai – iekļaušanu ierosinātās regulas jomā. Priekšlikuma ātra pieņemšana ir svarīgs elements efektīvākai, taisnīgākai un stabilākai ES politikai patvēruma un migrācijas jomā, tostarp stabilai pārmitināšanas sistēmai.

                     (13)

                     Lai nodrošinātu, ka pārmitināšanas centieni turpinās arī līdz stabilas sistēmas izveidei, Komisija 2019. gada jūlijā 9. pārmitināšanas forumā aicināja dalībvalstis iesniegt to pārmitināšanas saistības 2020. gadam. Tas balstījās uz saskaņotajām prioritātēm šim laikposmam un bija saskaņā ar UNHCR prognozētajām globālajām pārmitināšanas vajadzībām 2020. gadam un UNHCR ieteikumiem ES pārmitināšanas plānošanai 2020. gadam, kuros tika prasīts 2020. gadā piešķirt 30 000 vietu. Rezultātā dalībvalstis iesniedza saistības par gandrīz 29 500 vietām. Šīs apjomīgās vispārējās saistības, kas veido vairāk nekā 50 % no visām pārmitināšanas vietām, kuras valstis ir darījušas pieejamas UNHCR 2020. gadā, uzsver dalībvalstu nenogurstošo apņemšanos sniegt aizsardzību, glābt dzīvības un piedāvāt ticamas alternatīvas neatbilstīgai kustībai.

                     (14)

                     Ņemot vērā prognozētās globālās pārmitināšanas vajadzības 2020. gadā, UNHCR trīs gadu stratēģiju (2019.–2021. gadam) par pārmitināšanu un papildu kanāliem un pirmo Pasaules bēgļu forumu (2019. gada decembrī), šīs ievērojamās dalībvalstu saistības apliecina ES kā pasaules līderes lomu pārmitināšanā.

                     (15)

                     Prioritāro reģionu izvēle pārmitināšanai saskaņā ar 2020. gada saistību uzņemšanos ir balstīta uz UNHCR prognozētajām globālajām pārmitināšanas vajadzībām un nepieciešamību turpināt īstenot ES un Turcijas 2016. gada marta paziņojumu. Dalībvalstīm būtu jāturpina pārmitināšana no Turcijas, Jordānijas, Libānas, kā arī no galvenajām Āfrikas valstīm, kas atrodas gar Vidusjūras centrālās daļas maršrutu un tā apkārtnē, tostarp no Lībijas, Nigēras, Čadas, Ēģiptes, Etiopijas un Sudānas. Tām būtu arī jāatbalsta ārkārtas tranzīta mehānismi Nigērā un Ruandā un jānodrošina vietas ārkārtas pārmitināšanai. ES un Turcijas paziņojuma īstenošana ietver brīvprātīgas humanitārās uzņemšanas shēmas ar Turciju iedarbināšanu ar nosacījumu, ka ir izpildīti visi priekšnosacījumi un neatbilstīga ieceļošana starp Turciju un ES beidzas vai ir vismaz būtiski un ilgtspējīgi samazināta.

                     (16)

                     Lai palīdzētu dalībvalstīm 2020. gadā sasniegt mērķi –29 500 pārmitināšanas vietu – no Savienības budžeta ir darīti pieejami aptuveni 300 miljoni EUR (10). Saskaņā ar Patvēruma, migrācijas un integrācijas fonda (AMIF) noteikumiem dalībvalstis var pretendēt uz stimulējošu maksājumu 10 000 EUR apmērā par katru no prioritārajiem reģioniem vai no īpaši neaizsargātām grupām pārmitināto personu un 6 000 EUR apmērā par citām pārmitināšanām.

                     (17)

                     Laikposmā no 2020. gada janvāra līdz martam 2020. gada saistību ietvaros Eiropas Savienībā ieradās vairāk nekā 3 600 pārmitināto personu. Taču koronavīrusa pandēmijas uzliesmojums ir radījis nopietnus pārmitināšanas operāciju traucējumus. Dalībvalstis, UNHCR un Starptautiskā Migrācijas organizācija (IOM) 2020. gada marta vidū apturēja šādas operācijas. UNHCR un IOM2020. gada 18. jūnijā paziņoja par bēgļu pārmitināšanas ceļojuma atsākšanu (11). Kopš vasaras vairākas dalībvalstis ir pakāpeniski atsākušas pārmitināšanas darbības.

                     (18)

                     Šis nepieredzētais globālais veselības apdraudējums un vīrusa izplatības ierobežošanas pasākumi ir būtiski ietekmējuši visas operācijas un procedūras, kas saistītas ar pārmitināšanu, humanitāro uzņemšanu un kopienu sponsorēšanu. Ir kļuvis skaidrs, ka ir vajadzīga koordinācija ES līmenī, lai maksimāli palielinātu īstenoto pasākumu ietekmi.

                     (19)

                        Norādījumos par attiecīgo ES noteikumu īstenošanu patvēruma un atgriešanas procedūru jomā un par pārmitināšanu (12) Komisija aicināja dalībvalstis arī turpmāk izrādīt solidaritāti ar tiem, kam nepieciešama starptautiskā aizsardzība, un ar trešām valstīm, kas uzņem lielu skaitu bēgļu, pēc iespējas nodrošinot ar pārmitināšanu saistīto procedūru nepārtrauktību. Komisija aicināja dalībvalstis apsvērt jaunus darba paņēmienus, piemēram, attālinātas intervijas vai pārmitināšanu, pamatojoties tikai uz pārmitināmās personas lietu. Šajos jautājumos Eiropas Patvēruma atbalsta birojs (EASO) ir sniedzis ātru operatīvo atbalstu, pateicoties vairākām tematiskām tiešsaistes sanāksmēm Pārmitināšanas un humanitārās uzņemšanas tīkla ietvaros.

                     (20)

                     Atzīstot koronavīrusa pandēmijas graujošo ietekmi uz 2020. gada saistību uzņemšanās laikā pausto solījumu īstenošanu, Komisija nolēma pagarināt īstenošanas periodu pēc 2020. gada, lai nodrošinātu, ka dalībvalstīm ir pietiekami daudz laika šo solījumu pilnīgai īstenošanai. Tādēļ sākotnējā viena gada programma tiks pārveidota par divu gadu programmu, kas aptvers 2020.–2021. gadu, un tās laikā dalībvalstīm būtu jāīsteno saistības par 29 500 vietām. Turklāt dalībvalstis tiek aicinātas, ja iespējams, apsvērt arī papildinošas, valsts finansētas pārmitināšanas programmas.

                     (21)

                     Lai nodrošinātu ES pārmitināšanas centienu netraucētu turpināšanos pēc koronavīrusa pandēmijas izraisītajiem traucējumiem, no 2022. gada būtu jāapsver jaunas pārmitināšanas programmas, ņemot vērā 2021.–2027. gada Patvēruma un migrācijas fonda piešķirtos finanšu resursus dalībvalstu saistību atbalstam. Eiropas Savienības mērķis joprojām ir turpmākajos gados pakāpeniski palielināt pārmitināto personu skaitu.

                     (22)

                     Papildus ES finansiālajam atbalstam ir ieviesti dažādi citi pasākumi, lai palīdzētu dalībvalstīm pārmitināt cilvēkus. EASO mērķis ir palīdzēt dalībvalstīm izpildīt to pārmitināšanas saistības. Pārmitināšanas atbalsta mehānisms Stambulā, kas darbojas kopš 2019. gada aprīļa (izmēģinājuma posms), atbalsta dalībvalstu centienus pārmitināt no Turcijas. Turklāt pārmitināšanas un humanitārās uzņemšanas tīkls, ko atbalsta EASO un kas darbojas kopš 2020. gada janvāra, veicina sadarbību un zināšanu apmaiņu starp dalībvalstīm, īpašu uzmanību pievēršot konkrētām ES tēmām. Tīkls bija galvenais forums, kurā dalībvalstis, apmainoties ar informāciju un mācoties no līdzbiedriem, pievērsās koronavīrusa pandēmijas ietekmei.

                     (23)

                     Turklāt saskaņā ar UNHCR trīs gadu stratēģiju (2019.–2021. gadam) par pārmitināšanu un papildu iespējām ir lietderīgi veicināt humanitārās uzņemšanas modeļu un citu papildu kanālu izveidi un izmantošanu, kas var būt papildu uzņemšanas pasākumi, ar kuru palīdzību palielināt piedāvāto drošo un likumīgo kanālu skaitu papildus pārmitināšanai.

                     (24)

                     Ierosinātā Savienības pārmitināšanas sistēmas regula paredz nodrošināt dalībvalstīm finansējumu humanitārai uzņemšanai.

                     (25)

                     Atspoguļojot humanitārās uzņemšanas modeļu dažādību, dalībvalstīs un trešās valstīs jau eksistē plašs daudzsološas pieredzes klāsts, ko var izvērst vai pārņemt citās dalībvalstīs.

                     (26)

                     Vairākas dalībvalstis ir īstenojušas kopienu sponsorēšanas shēmas (13), kas var būt pamats pārmitināšanai, humanitārajai uzņemšanai un citiem papildu kanāliem. Visos gadījumos privātiem sponsoriem, privātpersonu grupām vai bezpeļņas organizācijām var būt strukturēta loma to personu uzņemšanā un integrēšanā, kurām nepieciešama starptautiskā aizsardzība.

                     (27)

                     Pārmitināšanas kontekstā kopienu sponsorēšanas shēmas var palīdzēt dalībvalstīm palielināt pārmitināšanas vietu skaitu un sekmīgi integrēt bēgļus atsaucīgās uzņemošajās kopienās. Pamatojoties uz spēcīgu partnerību starp valsti un pilsoniskās sabiedrības organizācijām, privātpersonām vai privātpersonu grupām, privātie sponsori parasti sniedz finansiālu, praktisku un morālu atbalstu bēgļu uzņemšanai vai integrācijai. Kā liecina 2018. gada pētījums par sponsorēšanas shēmu īstenojamību un pievienoto vērtību (14), kopienu sponsorēšanas modeļi var izpausties dažādos veidos. Atkarībā no uzbūves un mērķa tie palīdz palielināt to uzņemšanas vietu skaitu, kas pieejamas personām, kurām nepieciešama aizsardzība, veicina ātrāku un efektīvāku integrāciju, uzlabo sabiedrības atbalstu bēgļiem un pārmitināšanai un palīdz novērst pārmitināto personu neatbilstīgu tālāku kustību.

                     (28)

                     Cits kopienu sponsorēšanas veids, kas nesaistās tikai ar pārmitināšanu un var kalpot par paraugu, ietver to, ko dažas dalībvalstis un privātas organizācijas dēvē par “humanitārajiem koridoriem”, proti, tas ir kopienu sponsorēšanas modelis, ko pašlaik īsteno reliģiskās organizācijas Itālijā, Francijā un Beļģijā sadarbībā ar attiecīgo valstu valdībām. Saskaņā ar šo modeli privātie sponsori ir iesaistīti visos uzņemšanas procesa posmos – no to personu identificēšanas, kurām nepieciešama starptautiskā aizsardzība, līdz to pārsūtīšanai uz attiecīgo dalībvalsti. Tie arī vada uzņemšanas un integrācijas centienus un sedz ar tiem saistītās izmaksas. Kopš 2016. gada Eiropā, galvenokārt Itālijā un Francijā, šādā veidā ieradās vairāk nekā 2 700 cilvēku, kuriem nepieciešama starptautiskā aizsardzība. Valsts un privāto sponsoru sadarbības noteikumi bieži ir izklāstīti saprašanās memorandos.

                     (29)

                     Ņemot vērā ieguvumus, ko sniedz kopienu sponsorēšana, Savienībai būtu jāturpina veicināt ES pieeju kopienu sponsorēšanai, pamatojoties uz dalībvalstu pašreizējo pieredzi un iesaistot EASO. Savienība turpinās sniegt atbalstu to pilsoniskās sabiedrības dalībnieku spēju veidošanai, kuri ir iesaistīti kopienu sponsorēšanas shēmās, un veicina zināšanu apmaiņu starptautiskā mērogā, lai paplašinātu esošās kopienu sponsorēšanas programmas un izveidotu jaunas, tostarp dalībvalstīs, kurās šādas shēmas vēl nav īstenotas. Šajā nolūkā Komisija 2019. gadā izsludināja īpašu uzaicinājumu iesniegt priekšlikumus saskaņā ar AMIF Savienības rīcības programmu (15). Viens no tematiem, kas iekļauts uzaicinājumā iesniegt priekšlikumus par starptautiskām darbībām patvēruma, migrācijas un integrācijas jomā saskaņā ar AMIF 2020. gada darba programmu (16), ir papildu kanāli cilvēkiem, kuriem nepieciešama aizsardzība, un viņu turpmāka integrācija.

                     (30)

                     Koronavīrusa pandēmija ir ietekmējusi arī kopienu sponsorēšanas shēmas. Norādījumos par attiecīgo ES noteikumu īstenošanu patvēruma un atgriešanas procedūru jomā un par pārmitināšanu Komisija mudināja dalībvalstis uzturēt atvērtus saziņas kanālus ar sponsoriem, pastāvīgi informēt tos par norisēm un turpināt sponsoru atlasi un pārbaudes, lai nākotnē palielinātu uzņemšanas spēju pieejamību.

                     (31)

                     Kā uzsvēris UNHCR, ģimenes atkalapvienošanās ir plaši atzīta par būtisku faktoru sekmīgai integrācijai uzņēmējā valstī. Piespiedu kārtā pārvietotas personas, kurām nepieciešama starptautiskā aizsardzība, bieži saskaras ar daudzām problēmām saistībā ar viņu tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos, piemēram, ilgstošām un apgrūtinošām administratīvām procedūrām (17). Tas var novest pie mēģinājumiem apiet noteikumus, izmantojot bīstamu neatbilstīgu migrāciju. Lai atvieglotu tiesību uz ģimenes atkalapvienošanos izmantošanu saskaņā ar Ģimenes atkalapvienošanās direktīvu (18), dalībvalstis tiek mudinātas ieviest ģimenes atkalapvienošanās palīdzības programmas, kas uzlabo piekļuvi informācijai un vienkāršo vīzas pieteikumu procesu. Turklāt gadījumos, kas neietilpst Ģimenes atkalapvienošanās direktīvas piemērošanas jomā, dalībvalstis tiek aicinātas izveidot humanitāras uzņemšanas programmas, piemēram, uz ģimeni vērstu privātu sponsorēšanu.

                     (32)

                     Lai izmantotu to personu prasmes, kvalifikāciju un motivāciju, kurām nepieciešama starptautiskā aizsardzība, būtu jāizpēta arī citi papildu uzņemšanas kanāli, piemēram, izglītība vai darbs. Vairākas dalībvalstis atbalsta programmas, kas atvieglo piekļuvi esošajām juridiskajām iespējām tiem, kam nepieciešama starptautiskā aizsardzība, piemēram, studentiem vai darba ņēmējiem. Dalībvalstis tiek mudinātas šādās procedūrās izmantot ES prasmju profila noteikšanas rīku trešo valstu valstspiederīgajiem. Šis īpašais tiešsaistes rīks palīdz apzināt un dokumentēt migrantu izcelsmes personu prasmes un kvalifikācijas (19).

                     (33)

                     Tiek lēsts, ka mazāk nekā trim procentiem bēgļu visā pasaulē ir piekļuve augstākajai izglītībai (20). Pat tad, ja viņiem ir prasmes un nepieciešamās zināšanas, viņiem bieži trūkst informācijas un finanšu līdzekļu, lai pieteiktos augstākās izglītības vai pēcdiploma programmām Savienībā. Dalībvalstīm būtu jāapsver iespēja uzlabot piekļuvi universitātēm jauniešiem, kuriem nepieciešama starptautiskā aizsardzība, un tādējādi būtu jāatvieglo viņu kā studentu uzņemšana savā teritorijā. Šādām iniciatīvām var būt nepieciešams proaktīvs atlases process trešās valstīs, valodu apmācība, elastīgums attiecībā uz uzņemšanas kritērijiem studiju programmās, kā arī stipendijas un īpaši integrācijas pasākumi pēc ierašanās. Pēc absolvēšanas studentiem, kas vēlas palikt attiecīgajā dalībvalstī saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2016/801 (21), būtu jābūt pieejamām konsultācijām un palīdzībai darba meklēšanā.

                     (34)

                     Lai atvieglotu šādu programmu īstenošanu, Komisija veicinās mācīšanos no līdzbiedriem un pieredzes apmaiņu starp dalībvalstīm un pētīs ES finansiālā atbalsta iespējas, lai izstrādātu un attīstītu šos studentiem domātos kanālus.

                     (35)

                     Dalībvalstīm būtu jāapsver iespēja strādāt partnerībā ar privāto sektoru, darba devējiem, arodbiedrībām un pilsonisko sabiedrību, lai izstrādātu inovatīvas starptautiskās darbaspēka mobilitātes shēmas tiem, kam nepieciešama starptautiskā aizsardzība.

                     (36)

                        EASO kopā ar pārmitināšanas un humanitārās uzņemšanas tīklu palīdzēs dalībvalstīm izstrādāt un īstenot humanitārās uzņemšanas un citu papildu kanālu programmas.

                     (37)

                     Īstenojot pārmitināšanu, humanitāro uzņemšanu un citas papildinošo kanālu programmas, dalībvalstīm būtu jāņem vērā pienākumi, kas noteikti ANO Konvencijā par personu ar invaliditāti tiesībām.

                     (38)

                     Lai nodrošinātu ES pārmitināšanas shēmu īstenošanas uzraudzību 2020. un 2021. gadā, dalībvalstīm pēc pieprasījuma būtu jāziņo Komisijai par to teritorijā saskaņā ar dalībvalstu saistībām pārmitinātajām personām, norādot valsti, no kuras persona ir pārmitināta. Komisija arī uzraudzīs dažādos dalībvalstīs īstenotos projektus un programmas humanitārās uzņemšanas jomā, lai saglabātu pārskatu par visiem likumīgajiem kanāliem, kas pieejami personām, kurām nepieciešama starptautiskā aizsardzība, un par šo kanālu piedāvāto vietu skaitu.

                     (39)

                     Šis ieteikums būtu jāadresē dalībvalstīm. Dublinas asociētās valstis tiek aicinātas sniegt ieguldījumu kopīgajos Eiropas pārmitināšanas centienos, kā arī kopīgajos centienos attiecībā uz citiem papildinošiem kanāliem.

               IR PIEŅĒMUSI ŠO IETEIKUMU.

            PĀRMITINĀŠANĀ UN HUMANITĀRĀ UZŅEMŠANĀ IESAISTĪTO DALĪBVALSTU SKAITA PALIELINĀŠANA

                     1.

                     Dalībvalstīm starptautiskās solidaritātes garā ar pirmā patvēruma vai tranzīta valstīm būtu jāpalīdz nodrošināt likumīgi kanāli tiem, kam nepieciešama starptautiskā aizsardzība, un jāstiprina savstarpējā solidaritāte.

            ĪSTENOŠANAS CENTIENU PASTIPRINĀŠANA KORONAVĪRUSA PANDĒMIJAS LAIKĀ UN PĀRMITINĀŠANAS IZVĒRŠANA VIDĒJĀ TERMIŅĀ

                     2.

                     Pamatojoties uz pieredzi, kas gūta iepriekšējo ES pārmitināšanas shēmu īstenošanā, un lai aptvertu laikposmu no šo shēmu darbības beigām līdz stabilas Savienības pārmitināšanas sistēmas darbības uzsākšanai, dalībvalstis tiek aicinātas divu gadu laikā (no 2020. gada 1. janvāra līdz 2021. gada 31. decembrim) izpildīt pārmitināšanas mērķi, kas noteikts saskaņā ar 2020. gada saistību uzņemšanos, proti, no trešām valstīm pārmitināt vismaz 29 500 cilvēku, kuriem nepieciešama starptautiskā aizsardzība.

                     3.

                     Dalībvalstis tiek aicinātas īstenot saistības, ko tās uzņēmās 2020. gada saistību uzņemšanās procesā, cik ātri vien praktiski iespējams, ņemot vērā koronavīrusa pandēmijas ietekmi. Tās tiek mudinātas apsvērt inovatīvus darba paņēmienus un pielāgot savas procedūras, lai reaģētu uz mainīgo situāciju uz vietas, tostarp pirmā patvēruma valstīs.

                     4.

                     Dalībvalstis, kas nav pilnībā izpildījušas savas saistības saskaņā ar ES pārmitināšanas shēmu 2018.–2019. gadam (22), tiek mudinātas īstenot šīs saistības 2020. un 2021. gadā saskaņā ar savām AMIF valsts programmām.

                     5.

                     Dalībvalstīm 2020. un 2021. gadā būtu pēc iespējas jāturpina ar pārmitināšanu saistītās darbības arī koronavīrusa pandēmijas laikā un saistību izpildē īpaša uzmanība jāpievērš tam, lai

                                 a)

                                 nodrošinātu Sīrijas un trešo valstu valstspiederīgo un Sīrijas konflikta rezultātā pārvietoto bezvalstnieku nepārtrauktu pārmitināšanu no Turcijas, lai atbalstītu ES un Turcijas 2016. gada marta paziņojuma īstenošanu; tas ietver brīvprātīgas humanitārās uzņemšanas shēmas ar Turciju iedarbināšanu ar nosacījumu, ka ir izpildīti visi priekšnosacījumi un neatbilstīga Turcijas un ES robežas šķērsošana beidzas vai ir vismaz būtiski un ilgtspējīgi samazināta;

                                 b)

                                 nodrošinātu pārmitināšanas turpināšanu no Libānas un Jordānijas;

                                 c)

                                 sekmētu turpmāku situācijas stabilizāciju Vidusjūras reģiona centrālajā daļā, pārmitinot no Lībijas, Nigēras, Čadas, Ēģiptes, Etiopijas un Sudānas tos, kuriem nepieciešama aizsardzība, tostarp atbalstot UNHCR pagaidu mehānismus Lībijas visneaizsargātāko migrantu grupu ārkārtas evakuācijai no Nigēras un Ruandas.

                     6.

                     Dalībvalstis tiek aicinātas elastīgi reaģēt uz ārkārtas pārmitināšanas vajadzībām visā pasaulē. Tās tiek aicinātas īstenot pēc iespējas vairāk pārmitināšanas saistību un lietderīgi izmantot tām pieejamo budžetu. Tām būtu jāīsteno savas pārmitināšanas programmas ciešā sadarbībā ar UNHCR un vajadzības gadījumā ar EASO atbalstu.

                     7.

                     Lai nodrošinātu pārmitināšanas darbību nepārtrauktību un atjaunotu pārmitināšanas operāciju skaita palielināšanos pēc koronavīrusa pandēmijas izraisītajiem traucējumiem, dalībvalstis tiek aicinātas sniegt ieguldījumu turpmākajās ES pārmitināšanas programmās. Tās tiek aicinātas paplašināt savas pašreizējās pārmitināšanas programmas, atsākt iepriekšējās pārmitināšanas programmas vai izveidot jaunas pārmitināšanas programmas, lai palielinātu uzņemšanas vietu skaitu, kas pieejamas personām, kurām nepieciešama starptautiskā aizsardzība, kad visiem iesaistītajiem atkal būs iespējama droša pārmitināšana.

            KVALITATĪVU PĀRMITINĀŠANAS PROGRAMMU NODROŠINĀŠANA

                     8.

                     Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka visi pārmitināšanas procesa posmi tiek veikti saskaņā ar augstiem kvalitātes standartiem, jo īpaši attiecībā uz (attālinātas) pirmsizceļošanas orientācijas pasākumiem un informāciju pēc ierašanās. Tās tiek aicinātas nodrošināt atbilstošas un pietiekamas uzņemšanas spējas, ņemot vērā saasināto veselības situāciju, lai nodrošinātu atlasīto personu ātru ierašanos Eiropā.

                     9.

                     Dalībvalstis tiek mudinātas izstrādāt īpašas un efektīvas integrācijas un sociālās iekļaušanas programmas pārmitinātajām personām, kurās ir ņemta vērā to neaizsargātība. Tās tiek aicinātas cieši sadarboties ar pilsonisko sabiedrību un uzņēmējkopienām, lai ieviestu vai paplašinātu pārmitināšanas kopienu sponsorēšanas shēmas, kuru mērķis ir efektīvi, labāk un ātrāk integrēt pārmitinātos bēgļus uzņēmējas valsts sabiedrībā.

                     10.

                     Dalībvalstīm būtu jāievieš iekšējās uzraudzības un izvērtēšanas programmas, lai novērtētu savu pārmitināšanas shēmu un attiecīgo integrācijas programmu efektivitāti un lietderību.

            HUMANITĀRĀS UZŅEMŠANAS VEICINĀŠANA

                     11.

                     Dalībvalstis tiek aicinātas uzņemt savā teritorijā vairāk neaizsargātu personu, kurām nepieciešama starptautiskā aizsardzība. Papildus pārmitināšanai tām jo īpaši būtu jāapsver iespēja izveidot vai paplašināt citi likumīgi kanāli neaizsargātām personām, kurām nepieciešama starptautiskā aizsardzība.

                     12.

                     Turklāt dalībvalstis tiek aicinātas atvieglot tiesību uz ģimenes atkalapvienošanos izmantošanu, ieviešot ģimenes atkalapvienošanās palīdzības programmas, kas uzlabo piekļuvi informācijai un vienkāršo pieteikšanās procesu. Turklāt tās tiek aicinātas nodrošināt kanālus starptautiskās aizsardzības saņēmēju ģimenes locekļu uzņemšanai, izmantojot humanitārās uzņemšanas programmas, piemēram, uz ģimenēm vērstas privātas sponsorēšanas shēmas.

                     13.

                     Dalībvalstis tiek aicinātas dot savu ieguldījumu ES pieejā kopienu sponsorēšanai, izmantojot visdažādākos humanitārās uzņemšanas modeļus, lai izstrādātu uzņemšanas programmas saskaņā ar to attiecīgajām valsts prioritātēm un ņemtu vērā ES ārējo attiecību prioritātes un intereses.

                     14.

                     Dalībvalstis tiek aicinātas cieši sadarboties ar pilsonisko sabiedrību, lai ieviestu vai paplašinātu kopienu sponsorēšanas shēmas kā humanitāru uzņemšanas iespēju, kurā dažādos programmas posmos tiek iesaistīti privātie sponsori, privātpersonu grupas vai bezpeļņas organizācijas – sākot ar to personu identificēšanu, kurām nepieciešama starptautiskā aizsardzība trešā valstī, līdz integrācijai pēc ierašanās.

                     15.

                     Izstrādājot minētās kopienu sponsorēšanas shēmas, dalībvalstīm un to partneriem būtu jānosaka pārredzami un nediskriminējoši atlases kritēriji tiem, kuriem nepieciešama starptautiskā aizsardzība. Jau no programmas sākuma būtu jānodrošina, ka pilsoniskās sabiedrības un valdības attiecīgās lomas un pienākumi ir skaidri definēti gan posmā pirms izceļošanas, gan pēc ierašanās. Dalībvalstis joprojām ir atbildīgas par drošības pārbaudēm un uzņemšanas procedūrām, un tām ir jāgarantē, ka ir ieviesti atbilstoši aizsardzības pasākumi un drošības tīkli.

                     16.

                     Dalībvalstis tiek aicinātas ieviest vai paplašināt kopienu sponsorēšanas shēmas, kuru mērķis ir nodrošināt personu, kurām piešķirta starptautiskā aizsardzība, labāku un ātrāku integrāciju un sociālo iekļaušanu uzņēmējā sabiedrībā un uzlabot sabiedrības atbalstu, veidojot atsaucīgākas un iekļaujošākas sabiedrības.

                     17.

                     Dalībvalstis tiek mudinātas saglabāt sakaru kanālus ar privātajiem sponsoriem gan koronavīrusa pandēmijas laikā, gan pēc tās un saglabāt privāto sponsoru iesaisti sponsorēšanas shēmu aktīvā atbalstīšanā.

                     18.

                     Dalībvalstis tiek aicinātas izmantot dažādās ES līdzfinansējuma iespējas, lai veicinātu kopienu sponsorēšanas shēmas.

            AR IZGLĪTĪBU UN DARBU SAISTĪTU PAPILDU KANĀLU UZLABOŠANA PERSONĀM, KURĀM NEPIECIEŠAMA STARPTAUTISKA AIZSARDZĪBA

                     19.

                     Dalībvalstis tiek mudinātas izstrādāt un atbalstīt programmas, kas atvieglo personām, kurām nepieciešama starptautiskā aizsardzība, piekļuvi citām likumīgām iespējām, attiecīgā gadījumā izmantojot ES instrumentus, lai apzinātu un dokumentētu viņu prasmes un kvalifikācijas. Dalībvalstis tiek arī mudinātas pēc iespējas ātrāk nodrošināt piekļuvi darba tirgum, tostarp ar aktivizācijas programmu (piemēram, pārkvalifikāciju un kvalifikācijas celšanu) palīdzību. Lai veicinātu integrāciju darba tirgū, dalībvalstīm būtu cieši jāsadarbojas ar sociālajiem partneriem.

                     20.

                     Dalībvalstīm būtu jāapsver iespēja uzlabot to jauniešu piekļuvi universitātēm, kuriem nepieciešama starptautiskā aizsardzība, ļaujot viņiem iegūt studenta statusu, ņemot vērā viņu īpašās vajadzības. Ciešā partnerībā ar universitātēm dalībvalstis varētu apsvērt īpašu programmu izveidi, kas varētu ietvert īpašu, elastīgāku akadēmiskās atlases procesu, finansiālu atbalstu un pielāgotas valodu nodarbības, vai izvērst esošās iniciatīvas. Tām būtu jāsniedz konsultācijas un jāpalīdz absolventiem, kas vēlas palikt dalībvalstī, lai meklētu darbu.

                     21.

                     Dalībvalstīm būtu jāapsver iespēja strādāt partnerībā ar privāto sektoru un darba devējiem, lai izstrādātu inovatīvas starptautiskās darbaspēka mobilitātes shēmas tiem, kam nepieciešama starptautiskā aizsardzība, neskarot viņu tiesības uz aizsardzību.

                     22.

                     Dalībvalstis tiek aicinātas piedalīties kopienu sponsorēšanas ES pieejā, lai palīdzētu veidot papildu izglītības un darba kanālus tiem, kam nepieciešama starptautiskā aizsardzība.

            SADARBĪBAS STARP DALĪBVALSTĪM STIPRINĀŠANA UN PĀRMITINĀŠANAS VEICINĀŠANA PASAULES LĪMENĪ

                     23.

                     Lai izmantotu ieguvumus un potenciālu, ko sniedz ES līmeņa sadarbība un koordinācija pārmitināšanas, humanitārās uzņemšanas, kopienu sponsorēšanas un papildu kanālu jomā, dalībvalstis tiek aicinātas piedalīties EASO pārmitināšanas un humanitārās uzņemšanas tīklā un tiek mudinātas aktīvi piedalīties tā sanāksmēs un pasākumos.

                     24.

                     Dalībvalstīm būtu jāsadarbojas EASO pārmitināšanas un humanitārās uzņemšanas tīkla ietvaros, lai veicinātu pārmitināšanas savlaicīgu un raitu atsākšanu pēc tam, kad būs atcelti ar koronavīrusa pandēmiju saistītie ierobežojumi, un jāizstrādā jauni darba paņēmieni un jaunas procedūras, lai pārmitināšanas operācijas vidējā termiņā padarītu noturīgākas.

                     25.

                     Lai vēl vairāk izvērstu pārmitināšanu visā pasaulē, dalībvalstīm būtu jāsadarbojas ar trešām valstīm un jāpalīdz tām veidot savas pārmitināšanas programmas, veidojot spējas un apmainoties ar pieredzi un paraugpraksi, izmantojot EASO speciālās zināšanas un sadarbojoties ar UNHCR un IOM.

            UZRAUDZĪBA

                     26.

                     Dalībvalstīm pēc pieprasījuma būtu jāpaziņo Komisijai to cilvēku skaits, kuri pārmitināti to teritorijā saskaņā ar dalībvalstu saistībām, norādot valstis, no kurām viņi ir pārmitināti.

                     27.

                     Dalībvalstīm būtu jāinformē Komisija par uzņemšanu, kas noritējusi, izmantojot humanitārās uzņemšanas shēmas un citus papildu kanālus.

            FINANSIĀLAIS ATBALSTS

                     28.

                     Dalībvalstīm būtu pilnībā jāizmanto finansiālais atbalsts, kas darīts pieejams no Patvēruma, migrācijas un integrācijas fonda atlikušajā tā īstenošanas periodā, lai izpildītu pārmitināšanas saistības un nodrošinātu, ka visi šajā ieteikumā minētie pārmitināšanas procesa posmi tiek īstenoti saskaņā ar augstiem kvalitātes standartiem.

                     29.

                     Dalībvalstīm būtu arī pilnībā jāizmanto citas ES finansējuma, jo īpaši Eiropas Sociālā fonda un Eiropas Reģionālās attīstības fonda piedāvātās iespējas saskaņā ar to attiecīgajiem mērķiem, lai atbalstītu un uzlabotu pārmitināšanu, humanitāro uzņemšanu un citus papildu kanālus cilvēkiem, kuriem nepieciešama starptautiskā aizsardzība, un viņu integrāciju un sociālo iekļaušanu uzņēmējvalsts sabiedrībā.

            ADRESĀTI

         Šis ieteikums ir adresēts dalībvalstīm.

            Briselē, 2020. gada 23. septembrī

                  Komisijas vārdā

                  Komisijas locekle –

               Ylva JOHANSSON

            (1)  Līdzfinansē no Savienības budžeta un īsteno dalībvalstu vadīti konsorciji.

            (2)  https://www.unhcr.org/the-global-compact-on-refugees.html

            (3)  UNHCR 2018. gadā tika iesniegtas pārmitināšanas saistības no 29 valstīm salīdzinājumā ar 35 valstīm 2017. gadā; ar pārmitināšanu saistīto izceļošanas gadījumu skaits samazinājās no 65 100 gadījumiem 2017. gadā līdz 55 680 gadījumu 2018. gadā.

            (4)  Komisijas Ieteikums (ES) 2015/914 (2015. gada 8. jūnijs) par Eiropas shēmu attiecībā uz pārapmetināšanu (OV L 148, 13.6.2015., 32. lpp.).

            (5)  Padomē sanākušo dalībvalstu valdību pārstāvju 2015. gada 20. jūlija secinājumi.

            (6)  Komisijas Ieteikums (ES) 2017/1803 (2017. gada 3. oktobris) par likumīgu ceļu pastiprināšanu attiecībā uz personām, kurām nepieciešama starptautiskā aizsardzība (OV L 259, 7.10.2017., 21. lpp.).

            (7)  https://www.consilium.europa.eu/lv/press/press-releases/2016/03/18/eu-turkey-statement/

            (8)  Šīs pārmitināšanas ir daļēji ieskaitītas ES pārmitināšanas shēmās, kas minētas (8). un (9). apsvērumā.

            (9)  COM(2016) 468 final.

            (10)  Finansiālais atbalsts apvieno 2019. un 2020. gada budžeta apropriācijas, kas dalībvalstīm tika darītas pieejamas divās daļās.

            (11)  https://www.unhcr.org/news/press/2020/6/5eeb85be4/joint-statement-un-refugee-chief-grandi-ioms-vitorino-announce-resumption.html?query=resettlement resumption

            (12)  C(2020) 2516 final.

            (13)  Dažās valstīs tās sauc arī par “privātām sponsorēšanas shēmām”.

            (14)  https://op.europa.eu/fr/publication-detail/-/publication/1dbb0873-d349-11e8-9424-01aa75ed71a1/language-en/format-PDF/source-114630059

            (15)  2019. gada uzaicinājums iesniegt priekšlikumus AMIF-2019-AG-Call, 1. temats: personu, kurām nepieciešama aizsardzība, integrācija, izmantojot privātas sponsorēšanas shēmas.

            (16)  Komisijas Īstenošanas lēmums (2020. gada 26. jūnijs) par Savienības darbību finansēšanu saistībā ar Patvēruma, migrācijas un integrācijas fondu un 2020. gada darba programmas pieņemšanu: https://ec.europa.eu/home-affairs/sites/homeaffairs/files/financing/fundings/migration-asylum-borders/asylum-migration-integration-fund/union-actions/docs/c4223-annex-decision-amif-awp-2020.pdf.

            (17)  https://www.unhcr.org/uk/protection/basic/5f5743f84/families-together-family-reunification-for-refugees-in-the-european-union.html

            (18)  Padomes Direktīva 2003/86/EK (2003. gada 22. septembris) par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos (OV L 251, 3.10.2003., 12. lpp.).

            (19)  https://ec.europa.eu/migrantskills/#/

            (20)  UNHCR aplēses: https://www.unhcr.org/tertiary-education.html

            (21)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2016/801 (2016. gada 11. maijs) par nosacījumiem attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgo ieceļošanu un uzturēšanos pētniecības, studiju, stažēšanās, brīvprātīga darba, skolēnu apmaiņas programmu vai izglītības projektu un viesaukles darba nolūkā (OV L 132, 21.5.2016., 21. lpp.), 25. pants.

            (22)  Ieteikums (ES) 2017/1803.

            PIELIKUMS

               Pārmitināšana: 2020. gada saistības

                        Dalībvalsts

                        Kopējais vietu skaits 2020. gadā

                        Beļģija

                        758

                        Bulgārija (*1)

                        [25]

                        Čehija

                        Dānija

                        Vācija

                        5 500

                        Igaunija

                        Īrija

                        994

                        Grieķija

                        Spānija

                        1 000

                        Francija

                        5 200

                        Horvātija

                        100

                        Itālija

                        700

                        Kipra

                        Latvija

                        Lietuva

                        18

                        Luksemburga (*1)

                        [50]

                        Ungārija

                        Malta (*1)

                        [20]

                        Nīderlande

                        1 902

                        Austrija

                        Polija

                        Portugāle

                        1 150

                        Rumānija

                        200

                        Slovēnija

                        Slovākija

                        Somija

                        850

                        Zviedrija

                        5 114

                        Apvienotā Karaliste

                        6 000

                           KOPĀ

                           29 487

               (*1)  Iepriekšējās shēmas saistību izpilde (nav ieskaitīta 2020. gada saistībās).