title: Komisijas Ieteikums (ES) 2022/822 (2022. gada 18. maijs), kā paātrināt atļauju piešķiršanas procedūras atjaunīgas enerģijas projektiem un atvieglot enerģijas pirkuma līgumu slēgšanu

text:
               25.5.2022

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 146/132

      KOMISIJAS IETEIKUMS (ES) 2022/822
      (2022. gada 18. maijs),
      kā paātrināt atļauju piešķiršanas procedūras atjaunīgas enerģijas projektiem un atvieglot enerģijas pirkuma līgumu slēgšanu
      EIROPAS KOMISIJA,
      ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 292. pantu,
      tā kā:

                  (1)

                  Atjaunīgā enerģija ir stūrakmens, uz kura balstās pārkārtošanās uz tīru enerģiju, bez kā nav iespējams sasniegt Eiropas zaļā kursa mērķus, padarīt enerģiju cenas ziņā pieejamu un samazināt Savienības atkarību no fosilajām degvielām un enerģijas importa.

                  (2)

                  Atjaunīgā enerģija Savienības iedzīvotājiem nes daudzējādu labumu: tā palīdz risināt klimata pārmaiņu problēmas un aizsargāt vidi, radīt izaugsmi un darbvietas, sekmēt Savienības vadošo lomu tehnoloģiskajā un industriālajā sfērā un padarīt Savienības ekonomiku noturīgāku.

                  (3)

                  Enerģētikas nozare rada vairāk nekā 75 % no kopējām siltumnīcefekta gāzu emisijām Savienībā. Tāpēc, lai Savienība varētu sasniegt gan 2030. gadam izvirzīto atjaunīgās enerģijas mērķrādītāju, gan 2030. gadam izvirzīto SEG emisiju samazināšanas mērķrādītāju (vismaz par 55 % saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2021/1119 (1)), ir ļoti svarīgi paātrināt atjaunīgās enerģijas ražošanu un tās ražotņu attīstīšanu un ieviešanu.

                  (4)

                  Lai risinātu augsto enerģijas cenu problēmu, ir būtiski strauji palielināt atjaunīgās enerģijas īpatsvaru. Atjaunīgās enerģijas fiksētās izmaksas sarūk, mainīgās izmaksas ir tuvu nullei, un tas nozīmē, ka atjaunīgās elektroenerģijas izmaksas ir bijušas stabilākas un zemākas nekā fosilo degvielu izmaksas. Paātrināta atjaunīgo energoresursu ieviešana mazinās Savienības atkarību no galvenokārt importētajām fosilajām degvielām.

                  (5)

                  Kā atzīts paziņojumā “REPowerEU: Vienota Eiropas rīcība cenas ziņā pieejamākai, drošākai un ilgtspējīgākai enerģijai” (2) (“paziņojums REPowerEU”), ir strauji jākāpina atjaunīgās enerģijas izmantošana, lai būtu iespējams samazināt Savienības atkarību no fosilajām degvielām un pakāpeniski pārtraukt Krievijas gāzes patēriņu. Pasākumi ar šādu mērķi ir iekļauti gan REPowerEU plānā, gan Eiropas pusgadā, kura kontekstā tiek ierosināti konkrētām valstīm adresēti un katras dalībvalsts apstākļiem pielāgoti ieteikumi par atļauju piešķiršanu.

                  (6)

                  Ar paziņojumu REPowerEU ir ieviesta arī ūdeņraža akseleratora iniciatīva — iecerēts, ka ar to izdosies divkāršot (salīdzinājumā ar 2030. gada mērķrādītājiem) atjaunīgā ūdeņraža daudzumu, kas savukārt ļaus samazināt Savienības atkarību no fosilo degvielu importa. Lai saražotu 10 Mt atjaunīgā ūdeņraža, Savienībai līdz 2030. gadam būs vajadzīgas papildu atjaunīgās enerģijas jaudas 80 GW apmērā.

                  (7)

                  Lai atjaunīgās enerģijas projekti varētu darboties, kā iecerēts, principā tiem ir jāsaņem atļauja. Atļauju piešķiršanas procedūras palīdz nodrošināt projektu drošumu un drošību. Tomēr šo procedūru sarežģītība, dažādība un pārmērīgais ilgums ir būtisks šķērslis nepieciešamajai ātrajai atjaunīgās enerģijas ieviešanai un cenas ziņā pieejamākas, drošākas un ilgtspējīgākas Savienības energosistēmas izveidei.

                  (8)

                  Ja projektu atļauju izdošana nenotiek raiti, tas var apdraudēt enerģētikas un klimata mērķrādītāju sasniegšanu un palielināt šo mērķrādītāju sasniegšanai nepieciešamo projektu izmaksas. Kavēšanās var arī novest pie tā, ka dinamiskās inovācijas apsvērumu dēļ tiek uzstādītas mazāk efektīvas atjaunīgās enerģijas iekārtas.

                  (9)

                  Minētie šķēršļi apzināti jau Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2001/77/EK (3), kurā noteikts, ka dalībvalstīm ir jāizvērtē atļauju piešķiršanas procedūras, lai samazinātu regulatīvos un neregulatīvos šķēršļus atjaunīgās elektroenerģijas ražošanai. Ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2009/28/EK (4) tika ieviestas prasības vienkāršot administratīvās procedūras atjaunīgās enerģijas projektiem. Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2018/2001 (5) šīs prasības nostiprina. Šo tiesību aktu pilnīga un ātra transponēšana visās dalībvalstīs ievērojami palīdz saīsināt administratīvās procedūras, ir augstākās prioritātes un steidzamības jautājums.

                  (10)

                  Komisija dalībvalstis atbalsta ar tehniskā atbalsta instrumentu (6), proti, nodrošina specifiskas tehniskās zināšanas, kas nepieciešamas, lai izstrādātu un īstenotu reformas, tostarp tādas, ar ko tiek optimizēts satvars, kurā atjaunīgās enerģijas projektiem tiek piešķirtas atļaujas un licences, un tādas, kas veicina korporatīvo atjaunīgās enerģijas pirkuma līgumu izmantošanu. Tehniskais atbalsts ietver, piemēram, administratīvo spēju stiprināšanu, tiesiskā regulējuma saskaņošanu un relevantās paraugprakses apmaiņu.

                  (11)

                  Direktīvā (ES) 2018/2001 noteiktos atļauju piešķiršanas termiņus piemēro, neskarot no piemērojamiem Savienības vides tiesību aktiem izrietošos pienākumus, pārsūdzības tiesā, tiesiskās aizsardzības līdzekļus un citas tiesas procedūras un alternatīvus strīdu izšķiršanas mehānismus, tostarp pārsūdzības un tiesiskās aizsardzības līdzekļus, un tos var pagarināt par periodu, kas atbilst šādu procedūru ilgumam.

                  (12)

                  Tas, ka sabiedrība nepieņem atjaunīgās enerģijas projektus, daudzās dalībvalstīs ir vēl viens būtisks šķērslis to īstenošanai. Lai to risinātu, visos atjaunīgās enerģijas projektu posmos — sākot ar rīcībpolitikas formulēšanu un beidzot ar telpisko plānošanu un projektu attīstīšanu – būtu jāņem vērā iedzīvotāju un ieinteresēto personu vajadzības un perspektīvas un jāveicina laba prakse, lai nodrošinātu, ka iekārtu radīto seku slogs ir taisnīgi sadalīts starp vietējiem iedzīvotājiem.

                  (13)

                  Dalībvalstu līmenī ir apzināta lielākā daļa šķēršļu, kas saistīti ar atļauju piešķiršanu atjaunīgās enerģijas projektiem un ar saistītajai tīkla infrastruktūrai, kā arī labā prakse to pārvarēšanai.

                  (14)

                  Aktuālāki kļuvuši administratīvie šķēršļi, jo ir panākti uzlabojumi citos aspektos, piemēram, tehnoloģiju izmaksas pēdējo desmit gadu laikā ir krasi samazinājušās, ir sarukušas arī finansēšanas problēmas, pateicoties izmaksu samazinājumiem un tam, ka arvien plašāk tiek izmantoti korporatīvie atjaunīgās enerģijas pirkuma līgumi.

                  (15)

                  Šīs problēmas ir iztirzātas šajā ieteikumā, kur mēģināts rast risinājumus saskaņā ar spēkā esošo tiesisko regulējumu. Tas neskar Savienības tiesību aktus, jo īpaši enerģētikas un vides jomā, un no tiem izrietošos pienākumus. Tas neskar arī Savienības konkurences noteikumus, jo īpaši Līguma par Eiropas Savienības darbību 101., 102. un 106. pantu, un Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi Savienības konkurences noteikumu izpildē.

                  (16)

                  Līdztekus šim ieteikumam ir pieņemts tiesību akta priekšlikums grozīt un stiprināt Direktīvas (ES) 2018/2001 noteikumus par administratīvajām procedūrām. Tā kā ir steidzami jāpaātrina atjaunīgās enerģijas projektu izvēršana, dalībvalstīm pēc iespējas drīzāk būtu jāsāk apzināt piemērotas sauszemes un jūras teritorijas un sagatavot plānus īpaši piemērotām teritorijām (“atjaunīgās enerģijas ražošanai izdevīgām teritorijām”) saskaņā ar 15.b pantu par atļaujām priekšlikumā par grozījumiem Direktīvā (ES) 2018/2001.

                  (17)

                  Jūras telpiskā plānošana ir galvenais instruments, kas ne tikai palīdz apzināt teritorijas, kurās nākotnē būtu iespējams ražot atjaunīgo enerģiju, bet arī sekmē jūras telpas daudzējādu izmantošanu, tostarp jūras vides saglabāšanu un aizsardzību. Saskaņā ar Jūras telpiskās plānošanas direktīvu (7) dalībvalstīm līdz 2021. gada 31. martam ir jāpieņem savi nacionālie jūras telpiskie plānojumi. Komisija mudina dalībvalstis, kuras vēl nav pilnībā īstenojušas JTP direktīvu, izstrādāt un pieņemt savu nacionālo plānu (8).

                  (18)

                  Atļauju piešķiršanas procedūru radītie šķēršļi var ietekmēt arī klimatneitralitātes sasniegšanai vajadzīgo inovatīvo dekarbonizācijas tehnoloģiju ieviešanu nākotnē. Lietderīgi būtu izveidot t. s. “regulatīvās smilškastes”, citiem vārdiem sakot, reālos apstākļos testēt inovatīvas tehnoloģijas, produktus, pakalpojumus vai pieejas, kas vēl pilnībā neatbilst pašreizējam tiesiskajam un regulatīvajam satvaram — tas sekmētu inovāciju un atvieglotu arī regulatīvā satvara pielāgošanu tā, lai šīs inovācijas varētu ieviest dzīvē.

                  (19)

                  Atjaunīgās enerģijas ieviešanu paātrināt palīdzēs arī tādu atjaunīgās enerģijas projektu attīstīšana, kas pilnība vai daļēji finansēti, izmantojot korporatīvos pirkuma līgumus. Korporatīvie pirkuma līgumi sniedz tiešus ieguvumus arī galapatērētājiem, piemēram, tie nodrošina konkurētspējīgu un paredzamu enerģijas cenu un nāk par labu Savienības uzņēmumu korporatīvās sociālās atbildības programmai.

                  (20)

                  Lai gan pēdējos piecos gados korporatīvo pirkuma līgumu skaits ik gadu ir pieaudzis, to atjaunīgās enerģijas projektu īpatsvars, kurus tieši finansē uzņēmumi ar priekšlīgumiem, ir tikai 15–20 % no gada tirgus. Korporatīvos pirkuma līgumus lielākoties izmanto tikai lieli, starptautiski, uz patērētājiem orientēti uzņēmumi tikai nedaudzās dalībvalstīs un tikai attiecībā uz elektroenerģiju kā energonesēju.

                  (21)

                  Līdztekus šim ieteikumiem Komisija ar Energoindustriālās ģeogrāfijas laboratorijas (9) (EIGL) starpniecību dara pieejamas digitāli konsolidētas datu kopas par visdažādākajiem relevantajiem enerģētiskajiem un vidiskajiem faktoriem, lai palīdzētu dalībvalstīm identificēt atjaunīgās enerģijas ražošanai izdevīgas teritorijas, kurās iespējams strauji izvērst jaunus atjaunīgās enerģijas projektus. Komisija plāno šo kartēšanas rīku pilnveidot, proti, tajā iekļaut vēl citas datu kopas un saites uz dalībvalstu digitālās telpiskās plānošanas rīkiem.

            IR PIEŅĒMUSI ŠO IETEIKUMU.

         DEFINĪCIJA

                  1.

                  Šajā ieteikumā un tam pievienotajos norādījumos ar atjaunīgās enerģijas projektiem jāsaprot ietver atjaunīgās enerģijas ražošanas stacijas, kā tās definētas Atjaunīgo energoresursu direktīvā (tostarp atjaunīgā ūdeņraža stacijas), kā arī aktīvus, kas vajadzīgi to tīkla pieslēgumam un saražotās enerģijas uzkrāšanai.

         ĀTRĀKAS UN ĪSĀKAS PROCEDŪRAS

                  2.

                  Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka atjaunīgās enerģijas ražošanas staciju, to elektroenerģijas, gāzes un siltuma tīklu pieslēgumu, pašu šo tīklu un uzkrāšanas aktīvu plānošanai, būvniecībai un ekspluatācijai tiek piemērota pati labvēlīgākā no pieejamām plānošanas un atļaujas piešķiršanas procedūrām, un ka šāda plānošana, būvniecība un ekspluatācija tiek uzskatīta par tādu, kas ir sevišķi svarīgās sabiedrības interesēs un sabiedrības drošības interesēs, ņemot vērā tiesību akta priekšlikumu, ar ko tiek grozīti un nostiprināti Direktīvas (ES) 2018/2001 noteikumi par administratīvajām procedūrām, tomēr neskarot Savienības tiesību aktus.

                  3.

                  Dalībvalstīm būtu jānosaka skaidri, paātrināti un pēc iespējas īsāki termiņi visiem posmiem, kas jāiziet, lai saņemtu atļauju atjaunīgās enerģijas projektu būvniecībai un ekspluatācijai, un jānorāda gadījumi, kad šādus termiņus var pagarināt un kādos apstākļos. Dalībvalstīm būtu jānosaka saistoši maksimālie termiņi visiem attiecīgajiem vides ietekmējuma novērtējuma procedūras posmiem. Atļauju piešķiršanas procedūru ilgums saules enerģijas aprīkojuma uzstādīšanai mākslīgās struktūrās būtu jāierobežo līdz trim mēnešiem.

                  4.

                  Dalībvalstīm būtu jānosaka termiņi un jāparedz īpaši procedūras noteikumi, lai nodrošinātu, ka tiesvedība sakarā ar tiesas iestāžu pieejamību atjaunīgās enerģijas projektu kontekstā ir efektīva.

                  5.

                  Dalībvalstīm vajadzētu paredzēt, ka visas atļauju pieprasīšanas un piešķiršanas administratīvās procedūras ietvaros pastāv viens un vienots pieteikumu iesniegšanas process. Ja vajadzīgas dažādas atļaujas (tostarp saistītajiem tīkla projektiem), prioritāte dodama vienlaicīgiem, nevis secīgiem pieteikumiem.

                  6.

                  Lai veicinātu inovatīvu tehnoloģiju ieviešanu, dalībvalstīm būtu jāļauj pieteikuma iesniedzējiem projektu tehnoloģiju specifikācijas atjaunināt periodā starp atļaujas pieteikuma iesniegšanu un projekta būvniecības uzsākšanu.

                  7.

                  Īstenojot šos ieteikumus, dalībvalstīm būtu jāizmanto prakse, kas aprakstīta šī ieteikuma pielikumā doto norāžu I nodaļas 2. iedaļā.

         IEDZĪVOTĀJU UN KOPIENAS IESAISTES VEICINĀŠANA

                  8.

                  Dalībvalstīm būtu jārosina iedzīvotāju (tostarp zemu un vidēju ienākumu mājsaimniecību) un energokopienu līdzdalība atjaunīgās enerģijas projektos, kā arī jāveic pasākumi, kas sekmē enerģētikas pārkārtošanas sniegto labumu nonākšanu pie vietējām kopienām, kas tādējādi vairotu sabiedrības atbalstu un iesaistīšanos.

                  9.

                  Dalībvalstīm vajadzētu ieviest vienkāršotu kārtību, kā atļaujas tiek piešķirtas atjaunīgās enerģijas kopienām, tostarp attiecībā uz kopienu īpašumā esošu staciju pieslēgšanu tīklam, un būtu līdz minimumam jāsamazina ražošanas licencēšanas procedūras un prasības, tostarp attiecībā uz atjaunīgās enerģijas pašpatērētājiem.

                  10.

                  Īstenojot šos ieteikumus, dalībvalstīm būtu jāizmanto prakse, kas aprakstīta šī ieteikuma pielikumā doto norāžu I nodaļas 5. iedaļas c) punktā un 6. iedaļas a) punktā.

         IEKŠĒJĀS KOORDINĀCIJAS UZLABOŠANA

                  11.

                  Dalībvalstīm vajadzētu racionalizēt un efektīvi koordinēt gan kompetento iestāžu uzdevumus un pienākumus nacionālā, reģionālā un pašvaldību līmenī, gan normatīvos aktus, noteikumus un procedūras, kas piemērojamas atļauju piešķiršanai projektiem atjaunīgās enerģijas jomā.

                  12.

                  Dalībvalstīm būtu jāizveido vienota vienas pieturas aģentūra, kas nodarbojas ar atļauju piešķiršanu atjaunīgās enerģijas projektiem, kā tas paredzēts Direktīvā (ES) 2018/2001, lai iesaistīto iestāžu skaitu ierobežotu līdz nepieciešamajam minimumam un maksimāli palielinātu efektivitāti, ņemot vērā sabiedriskos resursus un ieguvumus, ko sniedz tehnoloģisko, vidisko un juridisko zināšanu sakopošana.

                  13.

                  Dalībvalstīm vajadzētu ieviest noteikumus, kas paredz, ja kompetentās iestādes nav sniegušas atbildi noteiktajos termiņos, tas nozīmē, ka attiecīgajā atļaujas piešķiršanas procedūras posmā attiecīgais pieprasījums ir uzskatāms par akceptētu (t. s. “klusēšana-piekrišana”), ja vien Savienības vai valsts tiesību aktos nav noteikts, ka tām ir katrā ziņā jāatbild.

                  14.

                  Īstenojot šos ieteikumus, dalībvalstīm būtu jāizmanto prakse, kas aprakstīta šī ieteikuma pielikumā doto norāžu I nodaļas 3. iedaļā.

         SKAIDRAS UN DIGITALIZĒTAS PROCEDŪRAS

                  15.

                  Jau brīdī, kas aizsākas procedūra, kurā piešķir atļauju atjaunīgās enerģijas projektiem, dalībvalstīm pieteikumu iesniedzējiem būtu jāsniedz skaidra, pilnīga un pārredzama informācija par visām prasībām un procedūras posmiem, tostarp sūdzību procedūrām.

                  16.

                  Dalībvalstīm vajadzētu ieviest pilnībā digitālas atļaujas piešķiršanas procedūras un e-saziņu, kas stātos papīra dokumentācijas vietā. Vajadzētu izveidot tiešsaistes procedūru rokasgrāmatu, kurā projektu attīstītāji varētu saņemt visu nepieciešamo informāciju, tostarp pieteikumu veidnes, vides pētījumus un datus, informāciju par sabiedrības līdzdalības iespējām un administratīvajiem maksājumiem.

                  17.

                  Īstenojot šos ieteikumus, dalībvalstīm būtu jāizmanto prakse, kas aprakstīta šī ieteikuma pielikumā doto norāžu I nodaļas 3. iedaļā.

         PIETIEKAMI CILVĒKRESURSI UN PRASMES

                  18.

                  Dalībvalstīm būtu jāgādā par to, ka atļauju piešķiršanas struktūrām un vidiskās novērtēšanas iestādēm ir pietiekami kvalificēts personāls pietiekamā skaitā un ar attiecīgām prasmēm un kvalifikāciju.

                  19.

                  Dalībvalstīm vajadzētu izmantot Savienības un valstu finansējumu, kas pieejams prasmju pilnveidei un pārkvalifikācijai, jo īpaši reģionālā un vietējā līmenī, un jāapsver iespēja izveidot prasmēm veltītu nozaru sadarbības aliansi, lai pilnveidotu to darbinieku prasmes, kuri strādā ar atļauju piešķiršanas procedūrām un vidiskajiem novērtējumiem.

                  20.

                  Īstenojot šos ieteikumus, dalībvalstīm būtu jāizmanto prakse, kas aprakstīta šī ieteikuma pielikumā doto norāžu I nodaļas 4. iedaļā.

         PROJEKTU NORISES VIETU LABĀKA APZINĀŠANA UN PLĀNOŠANA

                  21.

                  Dalībvalstīm vajadzētu bez liekas kavēšanās apzināt atjaunīgās enerģijas projektu īstenošanai piemērotas vietas uz sauszemes un jūrā, ņemot vērā savus nacionālos enerģētikas un klimata plānus un šo projektu devumu pārskatītā 2030. gada atjaunīgās enerģijas mērķrādītāja sasniegšanā. Šā kartēšanas procesa ietvaros vajadzētu iezīmēt limitētas un skaidri definētas teritorijas, kas ir īpaši piemērotas atjaunīgās enerģijas projektiem (“atjaunīgās enerģijas ražošanai izdevīgas teritorijām”), tajā pašā laikā pēc iespējas izvairoties no vidiski vērtīgām teritorijām un cita starpā par prioritāti nosakot degradētu, lauksaimniecībā neizmantojamu zemi. Tālab dalībvalstis tiek mudinātas izmantot atjauninātās datu kopas, ko nodrošina Energoindustriālās ģeogrāfijas laboratorija (EIGL) (10).

                  22.

                  “Lieguma zonas”, kurās nav iespējams attīstīt atjaunīgās enerģijas ražošanu, dalībvalstīm būtu jāierobežo līdz nepieciešamajam minimumam. Tām vajadzētu sniegt skaidru, pārredzamu, pamatotu un argumentētu informāciju par ierobežojumiem, kas saistīti ar attālumu līdz mājokļiem un militārās vai civilās aviācijas zonām. Ierobežojumiem vajadzētu būt balstītiem uz pierādījumiem un izstrādātiem tā, lai tie atbilstu paredzētajam mērķim, taču ļautu maksimāli paplašināt projektu attīstīšanai pieejamo telpu, ņemot vērā arī citus telpiskās plānošanas ierobežojumus.

                  23.

                  Dalībvalstīm vajadzētu racionalizēt prasības par atjaunīgās enerģijas projektu vides ietekmējuma novērtēšanu, ciktāl tas ir likumīgi iespējams, piemērojot pieejamās tehniskās norādes par to, kā salāgot atjaunīgās enerģijas projektu izvēršanu ar Savienības vides tiesību aktiem, un kopīgā procedūra apvienojot vides ietekmējuma novērtējumu un citus piemērojamos vidiskos novērtējumus. Dalībvalstīm būtu sistemātiski jāizmanto tvēruma noskaidrošanas pētījumi (11) vai pat tie jānosaka par obligātiem, lai uzlabotu vides ietekmējuma novērtēšanas procesa kvalitāti.

                  24.

                  Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka Padomes Direktīvas 92/43/EEK (12) aptverto savvaļas putnu un aizsargājamo sugu īpatņu nonāvēšana vai iztraucēšana nav šķērslis atjaunīgās enerģijas projektu attīstīšanai, proti, būtu jānosaka, ka šādos projektos vajadzības gadījumā ir jāintegrē mitigācijas pasākumi, kas efektīvi ļauj pēc iespējas novērst nonāvēšanu vai iztraucēšanu, būtu jāseko līdzi to efektivitātei un, ņemot vērā monitoringa gaitā iegūto informāciju, būtu jāveic turpmāki pasākumu, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka nav būtiskas negatīvas ietekmes uz attiecīgo sugu populāciju. Ja šādi pasākumi tiek īstenoti, atsevišķu īpatņu nejauša nonāvēšana vai iztraucēšana nebūtu jāuzskata par apzinātu, un tāpēc uz to nebūtu jāattiecina ne Direktīvas 92/43/EEK 12. panta 1. punkts, ne Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/147/EK (13) 5. pants.

                  25.

                  Dalībvalstīm būtu jāveicina tas, ka sabiedrība jau sākumā iesaistās telpisko plānu izstrādē, teritoriju daudzveidīgas izmantošanas veicināšanā un lēmumu pieņemšanā par to, kur un kā var būvēt vai uzstādīt atjaunīgās enerģijas iekārtas, tostarp maza mēroga iekārtas pašvaldību līmenī. Dalībvalstīm vajadzētu tiekties koordinēti plānot tīklus un atjaunīgās enerģijas ražošanas jaudas visos līmeņos, tostarp reģionālās sadarbības kontekstā.

                  26.

                  Īstenojot šos ieteikumus, dalībvalstīm būtu jāizmanto prakse, kas aprakstīta šī ieteikuma pielikumā doto norāžu I nodaļas 5. iedaļā.

         VIEGLĀKA PIESLĒGŠANĀS TĪKLAM

                  27.

                  Dalībvalstīm vajadzētu piekopt ilgtermiņa tīkla plānošanu un investīcijas saskanīgi ar plānoto atjaunīgās enerģijas ražošanas jaudu paplašināšanu, ņemot vērā nākotnes pieprasījumu un klimatneitralitātes mērķi.

                  28.

                  Dalībvalstīm būtu jāizveido vienkāršotas procedūras, kas attiecas uz esošo atjaunīgās enerģijas staciju energoatjaunināšanu, tostarp optimizētas vidisko novērtējumu procedūras, un jāpieņem vienkārša paziņošanas procedūra attiecībā uz tīkla pieslēgumiem, ja nav paredzama būtiska negatīva vidiskā vai sociālā ietekme.

                  29.

                  Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka sistēmu operatori i) tīkla pieslēguma pieteikumiem izmanto pārredzamu un digitālu procedūru; ii) sniedz informāciju par tīkla jaudu; iii) optimizē tīkla jaudas izmantošanu, ļaujot to izmantot elektrostacijām, kas kombinē vairākas savstarpēji papildinošas tehnoloģijas.

                  30.

                  Dalībvalstīm būtu jānodrošina juridiskā noteiktība attiecībā uz dabasgāzes cauruļvadu pārprofilēšanu, lai tos varētu izmantot ūdeņradim, skaidri norādot, kādas atļaujas būs vajadzīgas, un atļaujot saglabāt esošās atļaujas.

                  31.

                  Īstenojot šos ieteikumus, dalībvalstīm būtu jāizmanto prakse, kas aprakstīta šī ieteikuma pielikumā doto norāžu I nodaļas 6. iedaļā.

         INOVATĪVI PROJEKTI

                  32.

                  Dalībvalstis tiek mudinātas ieviest t.s. “regulatīvās smilškastes”, kurās tiek izmēģināti mērķtiecīgi atbrīvojumi no nacionālā, reģionālā vai vietējā tiesiskā un regulatīvā satvara attiecībā uz inovatīvām tehnoloģijām, produktiem, pakalpojumiem vai pieejām, kas atvieglotu atļauju piešķiršanu nolūkā atbalstīt atjaunīgās enerģijas, uzkrāšanas un citu dekarbonizācijas tehnoloģiju ieviešanu un integrēšanu sistēmā saskaņā ar Savienības tiesību aktiem.

         ENERĢIJAS PIRKUMA LĪGUMU ATVIEGLOŠANA

                  33.

                  Dalībvalstīm būtu ātri jānovērš visi nepamatotie administratīvie vai tirgus šķēršļi, kas kavē korporatīvo atjaunīgās enerģijas pirkuma līgumu slēgšanu, jo īpaši tāpēc, lai paātrinātu korporatīvo atjaunīgās enerģijas pirkuma līgumu izmantošanu mazo un vidējo uzņēmumu vidū.

                  34.

                  Dalībvalstīm vajadzētu izstrādāt, ieplānot un ieviest atbalsta shēmas (un izcelsmes apliecinājumus) tā, lai tās būtu saderīgas ar korporatīvajiem atjaunīgās enerģijas pirkuma līgumiem, papildinātu tos un sekmētu to izmantošanu.

                  35.

                  Īstenojot šos ieteikumus, dalībvalstīm būtu jāizmanto prakse, kas aprakstīta šī ieteikuma pielikumā doto norāžu II nodaļā.

         MONITORINGS, ZIŅOŠANA UN PĀRSKATĪŠANA

                  36.

                  Dalībvalstīm būtu jāizveido kontaktpunkts, kura uzdevums būtu regulāri sekot līdzi tam, kādas ir nozīmīgākās atļauju piešķiršanas procesa nepilnības un risināt problēmas, ar kurām saskaras atjaunīgās enerģijas projektu izstrādātāji.

                  37.

                  Sākot no 2023. gada marta, dalībvalstīm ik pēc diviem gadiem, kad tās saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2018/1999 (14) 17. pantu iesniedz savus integrētos nacionālos enerģētikas un klimata progresa ziņojumus, būtu jāpaziņo Komisijai visa pieejamā detalizētā informācija par šā ieteikuma īstenošanas gaitu.

                  38.

                  Kad būs pagājuši divi gadi pēc šā ieteikuma pieņemšanas, Komisija novērtēs, kā norisinās tā īstenošana un vai, ņemot vērā dalībvalstu iesniegto informāciju, ir vajadzīgi turpmāki pasākumi.

         Briselē, 2022. gada 18. maijā

               Komisijas vārdā –

               Komisijas locekle

            Kadri SIMSON

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2021/1119 (2021. gada 30. jūnijs), ar ko izveido klimatneitralitātes panākšanas satvaru un groza Regulas (EK) Nr. 401/2009 un (ES) 2018/1999 (“Eiropas Klimata akts”) (OV L 243, 9.7.2021., 1. lpp.).

         (2)  Komisijas paziņojums Eiropas Parlamentam, Eiropadomei, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai “REPowerEU: Vienota Eiropas rīcība cenas ziņā pieejamākai, drošākai un ilgtspējīgākai enerģijai” COM(2022) 108 final.

         (3)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2001/77/EK (2001. gada 27. septembris) par tādas elektroenerģijas pielietojuma veicināšanu iekšējā elektrības tirgū, kas ražota, izmantojot neizsīkstošos enerģijas avotus (OV L 283, 27.10.2001., 33. lpp.).

         (4)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2009/28/EK (2009. gada 23. aprīlis) par atjaunojamo energoresursu izmantošanas veicināšanu un ar ko groza un sekojoši atceļ Direktīvas 2001/77/EK un 2003/30/EK (OV L 140, 5.6.2009., 16. lpp.).

         (5)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2018/2001 (2018. gada 11. decembris) par no atjaunojamajiem energoresursiem iegūtas enerģijas izmantošanas veicināšanu (OV L 328, 21.12.2018., 82. lpp.);

         (6)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2021/240 (2021. gada 10. februāris), ar ko izveido tehniskā atbalsta instrumentu (OV L 57, 18.2.2021., 1. lpp.).

         (7)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2014/89/ES (2014. gada 23. jūlijs), ar ko izveido jūras telpiskās plānošanas satvaru (OV L 257, 28.8.2014., 135. lpp.).

         (8)  Sk. Komisijas ziņojumu par progresu, kas panākts, īstenojot JTP direktīvu, COM(2022) 185, 2022. gada 3. maijs.

         (9)  https://energy-industry-geolab.jrc.ec.europa.eu/

         (10)  https://ec.europa.eu/energy-industry-geography-lab

         (11)  Tvēruma noskaidrošana nozīmē, ka tiek izdots atzinums par to, cik plaša un detalizēta vidiskā informācija jāiesniedz kā vides ietekmējuma novērtējuma ziņojums.

         (12)  Padomes Direktīva 92/43/EEK (1992. gada 21. maijs) par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību (OV L 206, 22.7.1992., 7. lpp.).

         (13)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2009/147/EK (2009. gada 30. novembris) par savvaļas putnu aizsardzību (OV L 20, 26.1.2010., 7. lpp.).

         (14)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2018/1999 (2018. gada 11. decembris) par enerģētikas savienības un rīcības klimata politikas jomā pārvaldību un ar ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 663/2009 un (EK) Nr. 715/2009, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 94/22/EK, 98/70/EK, 2009/31/EK, 2009/73/EK, 2010/31/ES, 2012/27/ES un 2013/30/ES, Padomes Direktīvas 2009/119/EK un (ES) 2015/652 un atceļ Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 525/2013 (OV L 328, 21.12.2018., 1. lpp.).


title: Komisijas Ieteikums (ES) 2022/758 (2022. gada 27. aprīlis) par sabiedrības līdzdalībā iesaistījušos žurnālistu un cilvēktiesību aizstāvju aizsardzību pret acīmredzami nepamatotu vai ļaunprātīgu tiesvedību (“stratēģisku tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību”)

text:
               17.5.2022

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 138/30

      KOMISIJAS IETEIKUMS (ES) 2022/758
      (2022. gada 27. aprīlis)
      par sabiedrības līdzdalībā iesaistījušos žurnālistu un cilvēktiesību aizstāvju aizsardzību pret acīmredzami nepamatotu vai ļaunprātīgu tiesvedību (“stratēģisku tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību”)
      EIROPAS KOMISIJA,
      ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 292. pantu,
      tā kā:

                  (1)

                  Līguma par Eiropas Savienību 2. pantā ir norādīts, ka Savienība ir dibināta, pamatojoties uz vērtībām, kas respektē cilvēka cieņu, brīvību, demokrātiju, vienlīdzību, tiesiskumu un cilvēktiesības, tostarp minoritāšu tiesības.

                  (2)

                  Līguma par Eiropas Savienību 10. panta 3. punktā ir noteikts, ka katram Savienības pilsonim ir tiesības piedalīties Savienības demokrātiskajā dzīvē. Eiropas Savienības Pamattiesību hartā (“Harta”) cita starpā ir paredzētas tiesības uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību (7. pants), personas datu aizsardzību (8. pants), vārda un informācijas brīvību, kas ietver arī mediju brīvības un plurālisma ievērošanu (11. pants), un uz efektīvu tiesību aizsardzību un taisnīgu tiesu (47. pants).

                  (3)

                  Hartas 11. pantā paredzētās tiesības uz vārda un informācijas brīvību ietver tiesības uz uzskatu brīvību un tiesības saņemt un izplatīt informāciju un idejas bez valsts iestāžu iejaukšanās un neatkarīgi no valstu robežām. Lai gan šīs tiesības nav absolūtas, visiem to ierobežojumiem ir jābūt noteiktiem tiesību aktos un tajos jārespektē šo tiesību būtība, turklāt tos drīkst piemērot tikai tad, ja tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējas nozīmes mērķiem, ko atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības (Hartas 52. panta 1. punkts).

                  (4)

                  Saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu un paskaidrojumiem attiecībā uz Hartu tās 11. pantam būtu jāpiešķir tāda pati nozīme un tvērums, kādi ir Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 10. pantam par vārda un informācijas brīvību, kā to interpretējusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa. Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 10. pants aizsargā vārda un informācijas brīvību. Gadījumos, kuriem piemēro Eiropas Cilvēktiesību konvenciju, visiem ierobežojumiem jābūt paredzētiem tiesību aktos, jābūt nepieciešamiem demokrātiskā sabiedrībā un jābūt pamatotiem ar Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 10. panta 2. punktā minētajiem likumīgajiem mērķiem.

                  (5)

                  Eiropas Cilvēktiesību konvencija arī uzliek līgumslēdzējām valstīm pienākumu rīkoties, lai aizsargātu mediju brīvību un plurālismu un radītu tādus apstākļus, kas veicina līdzdalību sabiedriskās diskusijās (1). Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrā ir arī norādīts, ka vārda brīvība ir viens no demokrātiskas sabiedrības stūrakmeņiem un ir piemērojama ne tikai tādai informācijai un idejām, ko uztver labvēlīgi vai uzskata par neaizvainojošām vai neitrālām, bet arī tādai informācijai un idejām, kas aizvaino, satricina vai apgrūtina valsti vai kādu sabiedrības daļu (2). Tajā ir arī paskaidrots, ka “demokrātiskā sabiedrībā pat mazām un neformālām kampaņu grupām (..) jāspēj efektīvi turpināt savas darbības” un ka “sabiedrība ir ļoti ieinteresēta, lai šādām grupām un cilvēkiem, kas nepieslejas populārākajām tendencēm, tiktu dota iespēja sniegt savu ieguldījumu sabiedriskās diskusijās, izplatot informāciju un idejas vispārējas sabiedriskas nozīmes jautājumos” (3).

                  (6)

                  Žurnālistiem ir liela nozīme sabiedrisku diskusiju veicināšanā un informācijas, viedokļu un ideju sniegšanā un saņemšanā (4). Ir būtiski, lai viņiem tiktu dota nepieciešamā telpa atklātu, brīvu un taisnīgu diskusiju veicināšanai un dezinformācijas un citu tādu manipulāciju apkarošanai (tostarp no trešo valstu personu puses), kas traucē diskusijas. Žurnālistiem būtu jāspēj savas darbības īstenot iedarbīgi, lai nodrošinātu iedzīvotājiem Eiropas demokrātiskajās valstīs viedokļu dažādību.

                  (7)

                  Arī cilvēktiesību aizstāvjiem Eiropas demokrātiskajās valstīs ir liela loma, īpaši pamattiesību, demokrātisko vērtību, sociālās iekļaušanas, vides aizsardzības un tiesiskuma atbalstīšanā. Viņiem būtu jāspēj aktīvi piedalīties sabiedriskajā dzīvē un paust savu viedokli politiskos jautājumos un lēmumu pieņemšanas procesos, nebīstoties no iebiedēšanas. Cilvēktiesību aizstāvji ir personas un organizācijas, kas aizstāv pamattiesības un dažādas citas tiesības, ieskaitot vides un klimata tiesības, sieviešu tiesības, LGBTIQ tiesības, minoritāro rasu vai tautību pārstāvju tiesības, darba tiesības un reliģiskās pārliecības brīvību.

                  (8)

                  Lai demokrātija būtu veselīga un plaukstoša, cilvēkiem ir jāspēj aktīvi piedalīties sabiedriskās diskusijās. Lai līdzdalība būtu jēgpilna, cilvēkiem vajadzētu būt iespējai piekļūt uzticamai informācijai, ko viņi var izmantot, lai formulētu savu viedokli un izdarītu paši savus spriedumus sabiedriskā telpā, kurā var brīvi paust dažādus uzskatus.

                  (9)

                  Lai izkoptu šādu vidi, ir svarīgi aizsargāt žurnālistus un cilvēktiesību aizstāvjus no acīmredzami nepamatotas un ļaunprātīgas tiesvedības pret sabiedrības līdzdalību (plašāk zināma ar nosaukumu SLAPP – Strategic Lawsuit Against Public Participation (stratēģiska tiesvedība pret sabiedrības līdzdalību)). Šī tiesvedība ir vai nu acīmredzami, vai arī pilnīgi vai daļēji nepamatota tiesvedība, kam ir ļaunprātības iezīmes, kuras liecina, ka galvenais tiesvedības mērķis ir nepieļaut vai ierobežot sabiedrības līdzdalību vai sodīt par to. Šādas ļaunprātības pazīmes ir prasības vai tās daļas nesamērīgums, pārmērīgums vai nesaprātīgums, fakts, ka tas pats prasītājs ir iesniedzis vairākas prasības par līdzīgiem jautājumiem, vai arī tas, ka prasītājs vai viņa pārstāvji iebiedē, aizskar vai izsaka draudus pirms acīmredzami nepamatotās vai ļaunprātīgās tiesvedības ierosināšanas. Ierosinot šādu tiesvedību, tiesas process tiek izmantots ļaunprātīgi un tiesām tiek uzlikts nevajadzīgs slogs, jo šādas tiesvedības mērķis nav vis nodrošināt taisnīgumu, bet gan aizskart un apklusināt atbildētāju. Ilga tiesvedība noslogo valstu tiesu sistēmas.

                  (10)

                  Acīmredzami nepamatota un ļaunprātīga tiesvedība pret sabiedrības līdzdalību var izpausties ļoti dažādos likuma ļaunprātīgas izmantošanas veidos, galvenokārt civillietās vai krimināllietās, bet arī administratīvās lietās, un tā var būt balstīta uz dažāda pamata.

                  (11)

                  Šādu tiesvedību, mēģinot izbeigt sabiedriskas diskusijas, bieži ierosina ietekmīgas personas vai struktūras (piemēram, lobiju grupas, korporācijas un valsts institūcijas). Bieži vien tiesvedības pušu spēku samērs nav vienāds – prasītājs ir spēcīgāks nekā atbildētājs, piemēram, finansiālā vai politiskās ietekmes ziņā. Acīmredzami nepamatotā vai ļaunprātīgā tiesvedībā spēku samērs ne vienmēr ir nevienāds, taču gadījumos, kad šāda spēku nelīdzsvarotība pastāv, tā būtiski palielina pret sabiedrības līdzdalību vērstās tiesvedības kaitīgo ietekmi un atturošo ietekmi.

                  (12)

                  Acīmredzami nepamatota vai ļaunprātīga tiesvedība pret sabiedrības līdzdalību var jo īpaši negatīvi ietekmēt žurnālistu un cilvēktiesību aizstāvju ticamību un reputāciju un izsmelt viņu finanšu un citus resursus. Tā var atstāt negatīvas psiholoģiskas sekas uz personām, pret ko tā ir vērsta, un viņu ģimenes locekļiem. Acīmredzami nepamatota vai ļaunprātīga tiesvedība pret sabiedrības līdzdalību apdraud žurnālistu un cilvēktiesību aizstāvju iespējas turpināt savu nodarbošanos. Šādas tiesvedības rezultātā informācija par kādu sabiedriskas nozīmes jautājumu var tikt publicēta novēloti vai netikt publicēta vispār. Šādiem tiesvedības gadījumiem var būt plašāka atturoša ietekme jo īpaši uz žurnālistu un cilvēktiesību aizstāvju darbu, jo tie var mudināt viņus veikt pašcenzūru, lai izvairītos no iespējamas tiesvedības nākotnē, un tādējādi sabiedriskās diskusijas tiek noplicinātas, bet tas savukārt atstāj negatīvu ietekmi uz sabiedrību kopumā. Tiesvedības ilgums, finansiālais spiediens un iespēja saņemt kriminālsodu ir spēcīgi rīki, ar ko iebiedēt un apklusināt kritiskas balsis.

                  (13)

                  Tie, pret kuriem ir vērsta acīmredzami nepamatota vai ļaunprātīga tiesvedība pret sabiedrības līdzdalību, bieži ir iesaistīti vienlaikus vairākās tiesvedībās dažādās jurisdikcijās. Tiesvedība, kas vienas dalībvalsts jurisdikcijā ir ierosināta pret personu, kura dzīvo citā dalībvalstī, parasti atbildētājam rada lielākus sarežģījumus un izmaksas. Prasītāji acīmredzami nepamatotā vai ļaunprātīgā tiesvedībā pret sabiedrības līdzdalību var arī izmantot procesuālos rīkus, lai paildzinātu tiesvedību un palielinātu tās izmaksas, un var ierosināt lietas tajā jurisdikcijā, kura, viņuprāt, būs viņiem labvēlīgāka, nevis tiesā, kas ir visvairāk piemērota prasības izskatīšanai.

                  (14)

                  Acīmredzami nepamatota vai ļaunprātīga tiesvedība pret sabiedrības līdzdalību Eiropas Savienībā tiek īstenota arvien biežāk. Saskaņā ar neseniem pētījumiem (5) šādas tiesvedības gadījumu skaits pieaug visās dalībvalstīs.

                  (15)

                  Eiropas Parlaments 2020. gada 25. novembra rezolūcijā (6) nosodīja to, ka SLAPP tiek izmantota, lai apklusinātu vai iebiedētu pētnieciskos žurnālistus un mediju kanālus un iedvestu tiem bailes ziņot par konkrētiem tematiem, un aicināja Komisiju iesniegt priekšlikumu šādas tiesvedības novēršanai. 2021. gada 11. novembra rezolūcijā (7)“Rezolūcija par demokrātijas, mediju brīvības un plurālisma stiprināšanu ES: civiltiesību un krimināltiesību aktos paredzētu pasākumu nesamērīga īstenošana, lai apklusinātu žurnālistus, NVO un pilsonisko sabiedrību” Eiropas Parlaments atkal uzsvēra šīs parādības izplatību un vajadzību tajā cietušajiem visā Savienībā nodrošināt iedarbīgus aizsardzības pasākumus.

                  (16)

                  Eiropas Padomes Žurnālistikas un žurnālistu drošības aizsardzības veicināšanas platforma (8) arī ziņo par to, ka tiek saņemts aizvien vairāk brīdinājumu par nopietniem draudiem žurnālistu drošībai un mediju brīvībai Eiropā, tostarp par daudziem gadījumiem, kad tiesas process izmantots iebiedēšanai. 2021. gada ziņojumā, ko sagatavojušas Eiropas Padomes Žurnālistikas un žurnālistu drošības aizsardzības veicināšanas platformas partnerasociācijas, ir uzsvērts, ka 2020. gadā salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu ievērojami pieaudzis gan ar SLAPP saistīto brīdinājumu skaits, gan arī to Eiropas Padomes dalībvalstu jurisdikciju skaits, kurās šāda tiesvedība notikusi (9). Eiropas Padome 2016. gada 13. aprīļa Ieteikumā par žurnālistikas un žurnālistu un citu mediju dalībnieku drošības aizsardzību (10) ieteica savām dalībvalstīm veikt nepieciešamos likumdošanas un/vai citus pasākumus, lai nepieļautu, ka tiesību akti un tiesvedība tiek izmantoti acīmredzami nepamatoti, kaitnieciski vai ļaunprātīgi ar mērķi iebiedēt un apklusināt žurnālistus un citus mediju dalībniekus.

                  (17)

                  Komisijas 2020. (11) un 2021. gada (12) ziņojumā par tiesiskumu ir uzsvērts, ka vairākās dalībvalstīs žurnālisti un citi, kas ir iesaistīti sabiedrības interešu aizsargāšanā, saistībā ar savām publikācijām un darbu arvien biežāk saskaras ar draudiem un uzbrukumiem, kas izpaužas dažādos veidos, tostarp kā SLAPP tiesvedības izvēršana.

                  (18)

                  Skarbs piemērs, kas ilustrē, kā Savienībā tiek izmantota tiesvedība pret sabiedrības līdzdalību, ir gadījums ar žurnālisti Daphne Caruana Galizia, pret kuru līdz viņas noslepkavošanas brīdim saistībā ar viņas pētniecisko darbu bija ierosināts vairāk nekā 40 civillietu un krimināllietu par apmelošanu un neslavas celšanu.

                  (19)

                  Eiropas Demokrātijas rīcības plānā (13), ar ko Komisija nāca klajā 2020. gada 3. decembrī, ir uzsvērta brīvu un plurālistisku mediju būtiskā loma demokrātiskās valstīs, kā arī pilsoniskās sabiedrības nozīme. Tajā cita starpā ir uzsvērta lielā nozīme, kas neatkarīgiem un plurālistiskiem medijiem ir kā tādiem rīcībspēkiem, kuri nodrošina iedzīvotājiem iespēju pieņemt informācijā balstītus lēmumus, kā ar to lielā loma cīņā pret manipulāciju ar informāciju un pret iejaukšanos informācijas telpā, ieskaitot dezinformāciju. Šajā kontekstā Komisija jau ir pieņēmusi Ieteikumu (ES) 2021/1534 par aizsardzības, drošības un pilnvērtīgu iespēju nodrošināšanu žurnālistiem un citiem mediju profesionāļiem Eiropas Savienībā (14). Minētā ieteikuma mērķis ir garantēt visiem mediju profesionāļiem drošākus tiešsaistes un bezsaistes darba apstākļus bez bailēm un iebiedēšanas. Ņemot vērā aizvien augošos draudus, ko mediju brīvībai un sabiedrības līdzdalībai rada acīmredzami nepamatota vai ļaunprātīga tiesvedība pret sabiedrības līdzdalību, Savienībai būtu jāizstrādā konsekventa un iedarbīga pieeja šādas tiesvedības apkarošanai. Šis ieteikums papildina Ieteikumu (ES) 2021/1534, sniedzot konkrētus ieteikumus attiecībā uz acīmredzami nepamatotu vai ļaunprātīgu tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību. Tas attiecas ne tikai uz žurnālistu un citu mediju profesionāļu, bet arī cilvēktiesību aizstāvju aizsardzību. Šim ieteikumam būtu jāvēršas pret konkrētajiem draudiem, ko rada acīmredzami nepamatota vai ļaunprātīga tiesvedība pret sabiedrības līdzdalību, un tādējādi būtu jāveicina līdzsvara un atsvara sistēmas pienācīga darbošanās veselīgā demokrātijā. Tam būtu jāsniedz dalībvalstīm norādes par to, kā veikt iedarbīgus, pienācīgus un samērīgus pasākumus, lai vērstos pret šādu tiesvedību un šajā saistībā garantētu jo īpaši žurnālistu un cilvēktiesību aizstāvju drošību. Starp ieteiktajiem pasākumiem vajadzētu būt informētības un lietpratības palielināšanai, jo īpaši tieslietu jomas profesionāļu vidū un to cilvēku vidū, pret kuriem ir vērsta acīmredzami nepamatota vai ļaunprātīga tiesvedība pret sabiedrības līdzdalību, ar mērķi nodrošināt, ka tiem, pret kuriem tā ir vērsta, ir pieejams atbalsts, un veicināt pastiprinātu uzraudzību.

                  (20)

                  Lai efektīvi aizsargātu no acīmredzami nepamatotas vai ļaunprātīgas tiesvedības pret sabiedrības līdzdalību un neļautu šai parādībai iesakņoties Savienībā, dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka to tiesiskajā regulējumā, kas reglamentē tiesas procesus civillietās, krimināllietās, komerclietās un administratīvajās lietās, ir paredzēti aizsardzības pasākumi, kas nepieciešami, lai vērstos pret šādu tiesvedību, pilnībā ievērojot demokrātiskās vērtības un pamattiesības, ieskaitot tiesības uz taisnīgu tiesu un tiesības uz vārda brīvību. Lai nodrošinātu konsekventu un efektīvu aizsardzību no acīmredzami nepamatotas tiesvedības pret sabiedrības līdzdalību, dalībvalstīm būtu jācenšas nodrošināt, ka lietu var priekšlaicīgi izbeigt. Tām būtu arī jācenšas paredzēt citus tiesiskās aizsardzības līdzekļus pret ļaunprātīgu tiesvedību, proti, izmaksu segšanas pienākumu, saskaņā ar kuru prasītājam, kas ir ierosinājis ļaunprātīgu tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību, var uzdot segt visas tiesvedības izmaksas, kaitējuma atlīdzināšanu fiziskai vai juridiskai personai, kas pret sabiedrības līdzdalību vērstas ļaunprātīgas tiesvedības dēļ ir cietusi kaitējumu, un iespēju uzlikt iedarbīgus, samērīgus un atturošus sodus pusei, kura ierosinājusi ļaunprātīgu tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību. Galvenais mērķis, ar kādu tiesām tiek piešķirta iespēja uzlikt sodus, ir atturēt iespējamos prasītājus no ļaunprātīgas tiesvedības sākšanas pret sabiedrības līdzdalību. Šādiem sodiem vajadzētu būt proporcionāliem konstatētajām ļaunprātības pazīmēm. Nosakot sodu summas, tiesas varētu ņemt vērā iespēju, ka tiesvedībai pret sabiedrības līdzdalību varētu būt kaitīga vai atturoša ietekme, tostarp izvērtēt to saistībā ar prasības būtību, to, vai prasītājs ir ierosinājis vairākas vai saskaņotas tiesvedības līdzīgos jautājumos, un to, vai ir bijuši mēģinājumi iebiedēt vai aizskart atbildētāju vai viņam draudēt.

                  (21)

                  Dalībvalstis vajadzētu mudināt savos valsts tiesību aktos attiecībā uz iekšzemē izskatītām lietām ieviest tādus aizsardzības pasākumus, kas līdzīgi pasākumiem tajos Savienības instrumentos, kuru mērķis ir vērsties pret pārrobežu civillietās ierosinātu nepamatotu un ļaunprātīgu tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību. Tādējādi tiktu nodrošināta konsekventa un efektīva aizsardzība pret šādu tiesvedību un varētu vieglāk novērst šīs parādības iesakņošanos Savienībā.

                  (22)

                  Dalībvalstīm būtu jo īpaši jāpārskata savs tiesiskais regulējums, kas piemērojams neslavas celšanas gadījumiem, ar mērķi nodrošināt, ka prasītāji nevar tajā ietvertos jēdzienus un definīcijas izmantot pret žurnālistiem vai cilvēktiesību aizstāvjiem acīmredzami nepamatotā vai ļaunprātīgā tiesvedībā pret sabiedrības līdzdalību.

                  (23)

                  Lai novērstu atturošu ietekmi uz sabiedriskām diskusijām, dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka sodi par neslavas celšanu nav pārmērīgi un nesamērīgi. Tām būtu jāpievērš īpaša uzmanība Eiropas Padomes vadlīnijām un ieteikumiem (15), kas attiecas uz tiesisko regulējumu neslavas celšanas jomā, īpaši krimināltiesībām. Šajā saistībā dalībvalstis tiek mudinātas no sava tiesiskā regulējuma svītrot cietumsodu par neslavas celšanu. Eiropas Padomes Parlamentārā asambleja Rezolūcijā Nr. 1577 (2007) (16) ir aicinājusi savas dalībvalstis, kurās joprojām par neslavas celšanu ir paredzēts cietumsods, pat ja tas faktiski netiek uzlikts, to nekavējoties atcelt. Dalībvalstis tiek arī mudinātas neslavas celšanas lietu izskatīšanā balstīties uz administratīvajiem vai civiltiesiskajiem aktiem, ja to noteikumos paredzētais sods ir maigāks nekā krimināltiesību aktos paredzētais (17).

                  (24)

                  Saskaņā ar starptautisko organizāciju vadlīnijām neslavas celšanas lietas krimināltiesiskā kārtībā būtu jāizskata tikai tad, kad citas iespējas izsmeltas, un tā vietā to izskatīšanā būtu jādod priekšroka administratīvajiem vai civiltiesiskajiem aktiem. ANO Cilvēktiesību komiteja (18) un Eiropas Drošības un sadarbības organizācija (19) ir ieteikušas svītrot neslavas celšanu no krimināllikumiem. Tāpat arī Eiropas Padome šajā jautājumā ir paudusi iebildumus (20).

                  (25)

                  Tiesības uz persondatu aizsardzību ir sīkāk noteiktas Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) 2016/679 (21). Tiesības uz persondatu aizsardzību nav absolūtas. Vispārīgās datu aizsardzības regulas (VDAR) 85. pantā ir noteikts, ka dalībvalstis ar tiesību aktiem saglabā līdzsvaru starp tiesībām uz persondatu aizsardzību un tiesībām uz vārda un informācijas brīvību, tostarp apstrādi žurnālistikas vajadzībām un akadēmiskās, mākslinieciskās vai literārās izpausmes vajadzībām.

                  (26)

                  Dalībvalstīm būtu jāmudina pašregulējuma struktūras un tieslietu jomas profesionāļu asociācijas vajadzības gadījumā saskaņot savus ētikas standartus, ieskaitot rīcības kodeksus, ar šo ieteikumu. Dalībvalstīm attiecīgā gadījumā būtu arī jānodrošina, ka ētikas standarti, kuru mērķis ir atturēt tieslietu jomas profesionāļus no tādas rīcības, kas varētu būt procesa ļaunprātīga izmantošana vai citu viņu profesionālo pienākumu ļaunprātīga izmantošana, kura padara tiesvedību negodprātīgu, vai kuru mērķis ir aizliegt viņiem šādi rīkoties, kā arī par šādiem pārkāpumiem paredzētie disciplinārsodi nepārprotami aptver arī acīmredzami nepamatotu vai ļaunprātīgu tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību. Tas būtu jāpapildina ar pienācīgām informētības palielināšanas un apmācības darbībām, lai vairotu zināšanas par pastāvošajiem ētikas standartiem, kuri attiecas uz acīmredzami nepamatotu vai ļaunprātīgu tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību, un vairotu šo standartu efektivitāti.

                  (27)

                  Tieslietu jomas profesionāļi ir nozīmīgi dalībnieki acīmredzami nepamatotā vai ļaunprātīgā tiesvedībā pret sabiedrības līdzdalību, jo viņi pārstāv prāvniekus, uztur apsūdzību pret personām vai izskata strīdus. Tāpēc ir ļoti būtiski, lai viņiem būtu šo pienākumu veikšanai nepieciešamās zināšanas un prasmes. Dalībvalstīm būtu jāatbalsta šie tieslietu jomas profesionāļi un jāpiedāvā viņiem apmācības iespējas. Apmācība varētu ievērojami palielināt viņu zināšanas par to, kā konstatēt acīmredzami nepamatotu vai ļaunprātīgu tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību, arī tajās lietās, kas skar kādu trešo valsti, par to, kā atbilstoši rīkoties, un viņu spējas to paveikt. Šāda apmācība būtu jāparedz tiesu iestādēm un tiesu sistēmas darbiniekiem visos tiesu organizācijas līmeņos, tostarp tiesnešiem, prokuroriem, tiesu un prokuratūru darbiniekiem, kā arī jebkuriem citiem taisnīguma nodrošināšanā iesaistītiem profesionāļiem, kas saistīti ar tiesām vai taisnīguma nodrošināšanā iesaistīti kā citādi, neatkarīgi no tā, kā tie definēti valsts tiesību aktos, kāds ir to tiesiskais statuss vai iekšējā organizācija, un tā būtu jānodrošina reģionālā un vietējā līmenī, kur acīmredzami nepamatota vai ļaunprātīga tiesvedība pret sabiedrības līdzdalību var tikt ierosināta pirmajā instancē. Šāda apmācība būtu jāparedz arī citiem tieslietu jomas profesionāļiem, piemēram, kvalificētiem juristiem. Vietējo apmācības iespēju attīstīšana var veicināt apmācības ilgtspēju ilgtermiņā.

                  (28)

                  Šādas apmācības nodrošināšana arī žurnālistiem, preses padomju locekļiem, mediju profesionāļiem un cilvēktiesību aizstāvjiem palīdzētu viņiem atpazīt šādu tiesvedību, kad viņi ar tādu saskaras, un sniegtu viņiem būtiskas juridiskas prasmes, kas palīdzētu samazināt risku tikt iesaistītiem acīmredzami nepamatotā vai ļaunprātīgā tiesvedībā pret sabiedrības līdzdalību, vai arī sniegtu viņiem labākas zināšanas, kā labāk rīkoties šādā gadījumā. Tā varētu arī dot viņiem iespējas iesaistīties adekvātā ziņošanā par SLAPP. Žurnālistu apmācībā būtu arī jāizmanto ētikas standarti un vadlīnijas, ko noteikušas valsts preses vai mediju padomes. Lai veicinātu vispārējo spēju veidošanu un pastiprinātu iestāžu reakciju uz acīmredzami nepamatotu vai ļaunprātīgu tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību, šādā apmācībā varētu iesaistīt arī datu aizsardzības iestādes, valsts cilvēktiesību institūcijas, tiesībsarga institūcijas un mediju regulējuma valsts struktūras.

                  (29)

                  Juridiskās apmācības nodrošinātāji un tieslietu jomas profesionāļu asociācijas ir ļoti piemēroti, lai nodrošinātu apmācību par stratēģisku tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību, kā arī noteiktu šādas apmācības mērķus un vispiemērotāko apmācības metodiku. Apmācība, ko tieslietu jomas profesionāļi nodrošina citiem tieslietu jomas profesionāļiem, ļauj mācīties visiem kopā kā grupai, labāk dalīties pieredzē un vairot savstarpējo uzticību. Būtu jārosina attiecīgas prakses apmaiņa Eiropas līmenī, cita starpā izmantojot Komisijas atbalstu un iesaistot Eiropas Tiesiskās apmācības tīklu (EJTN). Lai apmācības darbības būtu iedarbīgas un ilgtspējīgas, ir ārkārtīgi svarīgi iesaistīt praktizējošus juristus un viņu profesionālās asociācijas visā procesā, sākot no vajadzību analīzes sagatavošanas un beidzot ar rezultātu izvērtēšanu.

                  (30)

                  Apmācībā būtu jāpievēršas vārda un informācijas brīvībai un citām pamattiesībām, kas paredzētas Eiropas Savienības Pamattiesību hartā un Eiropas Cilvēktiesību konvencijā, kā arī valsts tiesību aktos, un būtu jāietver praktiskas norādes par to, kā piemērot attiecīgo judikatūru, pamattiesību (ieskaitot vārda brīvības) ierobežojumiem un par līdzsvara rašanu starp šīm pamattiesībām, kā arī par procesuālajām garantijām un citiem valsts tiesību aktos paredzētiem attiecīgiem noteikumiem. Būtu pienācīgi jāņem vērā Eiropas Padomes rokasgrāmata praktizējošiem juristiem par Eiropas Cilvēktiesību konvencijā paredzēto tiesību uz vārda brīvību aizsardzību (22).

                  (31)

                  Apmācībā cita starpā būtu jāpievēršas persondatu aizsardzībai, kurus var izmantot, lai sāktu stratēģisku tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību. Tajā būtu jāaplūko arī manipulācija ar informāciju un iejaukšanās informācijas telpā, ieskaitot dezinformāciju.

                  (32)

                  Apmācībā būtu jāņem vērā valsts tiesiskais regulējums un konteksts. Apvienojot tos strukturētā un konsekventā veselumā kopā ar Eiropas Padomes izstrādātajiem norādījumiem, liecībām no personām, kas bijušas pakļautas acīmredzami nepamatotai vai ļaunprātīgai tiesvedībai pret sabiedrības līdzdalību, un citu dalībvalstu paraugpraksi, varētu palīdzēt veiksmīgi sasniegt mācību mērķus, kas izvirzīti apmācībā par stratēģisku tiesvedību. Apmācību var izmantot arī, lai veicinātu paraugprakses apmaiņu starp dalībvalstīm.

                  (33)

                  Lai sasniegtu plašāku auditoriju un vairotu atbalstu, apmācībā par stratēģisku tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību būtu pēc iespējas labāk arī jāizmanto jaunās tehnoloģijas, ieskaitot mācības tiešsaistē. Piekļuve e-resursiem, jaunākajiem materiāliem un atsevišķiem mācīšanās rīkiem, kas ir saistīti ar attiecīgajiem tiesību aktiem un norādēm, papildinātu šādu apmācības pasākumu sniegtos ieguvumus.

                  (34)

                  Lai veicinātu sinerģiju ar līdzīgām tieslietu jomas profesionāļu apmācības iniciatīvām, apmācībā, kas attiecas uz saistītiem tematiem, piemēram, uz vārda brīvību un ētiku juridiskajā jomā, varētu iekļaut apmācības moduļus par stratēģisku tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību. Būtu jāmudina izmantot jau pastāvošus materiālus un mācību praksi, piemēram, tos, kas tiek popularizēti Eiropas e-tiesiskuma portālā, UNESCO globālo rīkkopu tiesu sistēmas dalībniekiem (23) un Eiropas Padomes tiešsaistes kursus HELP (Human Rights Education for Legal Professionals – juridiskās jomas profesionāļu izglītošana par cilvēktiesībām) (24).

                  (35)

                  Jautājuma par stratēģisku tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību iekļaušana tieslietu un žurnālistikas mācību programmās palīdzētu sniegt tieslietu jomas profesionāļiem un žurnālistiem labākas zināšanas par to, kā atpazīt šādu tiesvedību, un specifiskas zināšanas par to, kā atbilstoši rīkoties, kā arī veicinātu lektoru speciālo zināšanu un profesionālās kompetences pilnveidi. Šādas zināšanas varētu sniegt augstākās izglītības iestādes papildu kursos vai semināros augstākās izglītības grāda programmas pēdējos mācību gados, piemēram, tieslietu un žurnālistikas studentiem.

                  (36)

                  Dalībvalstīm būtu jāatbalsta informētības palielināšanas kampaņas par stratēģisku tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību, kuras citu starpā organizē nacionālās struktūras, tādas kā valsts cilvēktiesību institūcijas un pilsoniskās sabiedrības organizācijas.

                  (37)

                  Komunikācijas pasākumi, kas attiecas uz stratēģisku tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību, varētu būt publikācijas, ziņojumi, atklātas sanāksmes, konferences, darbsemināri un tīmekļsemināri.

                  (38)

                  Tiem, pret kuriem vērsta acīmredzami nepamatota vai ļaunprātīga tiesvedība pret sabiedrības līdzdalību, bieži vien ir grūti atrast informāciju par pieejamajiem atbalsta resursiem. Lai būtu vieglāk saprast, kuras vienības vai struktūras var sniegt palīdzību saistībā ar stratēģisku tiesvedību, un lai nodrošinātu, ka atbalsts cīņā pret šādu tiesvedību ir iedarbīgs, informācija būtu jāvāc un bez maksas jādara pieejama vienuviet un tai vajadzētu būt viegli piekļūstamai. Tādēļ katrai dalībvalstij būtu jāizveido viens valsts kontaktpunkts, kas vāc un izplata informāciju par pieejamajiem resursiem.

                  (39)

                  Darbībās, ar kurām tiek palielināta informētība par stratēģisku tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību, par mērķi būtu jāizvirza uzdevums palielināt informētību par to, cik svarīga ir publiska telpa, kurā cilvēki var demokrātiski piedalīties un kura ļauj iedzīvotāju redzeslokā nonākt daudzveidīgiem uzskatiem un uzticamai un objektīvai informācijai.

                  (40)

                  Informētības palielināšanas kampaņas būtu jāsaskaņo ar valsts kontaktpunktiem un citām kompetentām iestādēm, lai nodrošinātu, ka tās ir iedarbīgas. Būtu jācenšas arī nodrošināt to sinerģiju ar informētības palielināšanas kampaņām, kas attiecas uz citiem, saistītiem jautājumiem, piemēram, kampaņām, kuru mērķis ir veicināt atklātas, brīvas un godīgas diskusijas, un tiesību uz vārda brīvību aizsardzība, un tās būtu jāiekļauj informētības palielināšanas darbībās, kas veicina aktīvu pilsoniskumu, uzskatu plurālismu un piekļuvi uzticamai informācijai. Attiecīgā gadījumā būtu jācenšas nodrošināt to sinerģiju arī ar noturības veidošanu, kurā par pamatu izmantota medijpratība, informācijpratība, žurnālistikas standarti un faktu pārbaude, tādu pasākumu kontekstā, kas ir vērsti pret dezinformāciju, manipulāciju ar informāciju un iejaukšanos informācijas telpā, tai skaitā no ārvalstīm. Mērķauditorija citu starpā varētu iekļaut tādas specifiskas grupas kā mediju profesionāļus, tieslietu jomas profesionāļus un pilsoniskās sabiedrības organizāciju dalībniekus, komunikācijas speciālistus, akadēmiskās aprindas, domnīcas, politiķus, ierēdņus, valsts iestādes un privātus uzņēmumus.

                  (41)

                  Dalībvalstīm ar visiem līdzekļiem, ko tās uzskata par atbilstošiem, būtu jācenšas nodrošināt, ka ir vairāk pieejama informācija par to tiesiskajā regulējumā paredzētajiem procesuālajiem aizsardzības līdzekļiem un citiem aizsardzības līdzekļiem, arī informācija par vienībām vai struktūrām, ar ko var sazināties, lai saņemtu palīdzību cīņā pret acīmredzami nepamatotu vai ļaunprātīgu tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību.

                  (42)

                  Šādi atbalsta resursi var būt, piemēram, juridiskie biroji, kas pro bono aizstāv cilvēkus, pret kuriem vērsta acīmredzami nepamatota vai ļaunprātīga tiesvedība pret sabiedrības līdzdalību, universitāšu juridiskās prakses un palīdzības centri, kas sniedz šādu atbalstu, organizācijas, kas reģistrē SLAPP tiesvedības gadījumus un ziņo par tiem, un organizācijas, kas sniedz finansiālu un citu veidu palīdzību cilvēkiem, pret kuriem vērsta acīmredzami nepamatota vai ļaunprātīga tiesvedība.

                  (43)

                  Tiem, pret kuriem vērsta acīmredzami nepamatota vai ļaunprātīga tiesvedība pret sabiedrības līdzdalību, ir jābūt pietiekami gataviem stāties šādai tiesvedībai pretī. Tāpēc dalībvalstīs ir jāattīsta spējas sniegt atbalstu cilvēkiem, pret kuriem vērsta šāda tiesvedība. Dalībvalstīm būtu jāsniedz finansējumus organizācijām, kas sniedz konsultācijas un atbalstu cilvēkiem, pret kuriem vērsta acīmredzami nepamatota vai ļaunprātīga tiesvedība, un jāinformē tās par Savienības līmenī pieejamo finansējumu.

                  (44)

                  Lai stratēģisku tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību varētu labāk apkarot, šī parādība ir sistemātiskāk jāuzrauga. Savāktajiem datiem būtu jāsniedz pietiekama informācija, lai iestādes un citas attiecīgas ieinteresētās personas varētu šo parādību novērtēt kvantitatīvi un labāk izprast, cita starpā ar nolūku sniegt vajadzīgo atbalstu cilvēkiem, pret kuriem vērsta šāda tiesvedība. Dalībvalstīm atbilstoši savai institucionālajai kārtībai tieslietu statistikas jomā (25) būtu jāuzdod vienai vai vairākām iestādēm vākt un apkopot datus par valsts tiesās sāktu stratēģisku tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību. Šīs iestādes var vākt datus no vairākām ieinteresētajām personām. Lai atvieglotu datu vākšanu, iestādes, kurām uzticēts vākt datus, var izveidot kontaktpunktus, lai tiesu iestādes, profesionālās organizācijas, nevalstiskās organizācijas, cilvēktiesību aizstāvji, žurnālisti un citas ieinteresētās personas varētu dalīties ar datiem par stratēģisku tiesvedību. Dalībvalstīm būtu vienai no šīm iestādēm jāuzdod koordinēt šo informāciju un katru gadu, sākot ar 2023. gada beigām, apkopotā veidā paziņot valsts mērogā savāktos datus Komisijai. Dalībvalstīm būtu jānodrošina pārskatatbildība par savāktajiem datiem. Tādēļ tām būtu jānodrošina, ka datu vākšanas process atbilst profesionālajiem standartiem un ka iestādes, kam ir uzticēts vākt datus un sagatavot statistiku, ir pietiekami autonomas. Būtu jāievēro datu aizsardzības prasības.

                  (45)

                  Uzticot iestādēm datu vākšanu un ziņošanu, dalībvalstis varētu apsvērt iespēju veidot sinerģiju ar attiecīgiem instrumentiem tiesiskuma un pamattiesību aizsardzības jomā. Liela loma var būt valstu cilvēktiesību institūcijām, ja tādas ir izveidotas, un nozīme var būt arī citām vienībām, piemēram, tiesībsarga birojiem, līdztiesības iestādēm vai kompetentajām iestādēm, piemēram, tām, kas ieceltas saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2019/1937 (26). Valstu kontaktpunkti, kas sniedz pārskatu par atbalsta resursiem, un vienības vai iestādes, kam uzticēts vākt un ziņot datus, varētu atrasties vienā un tai pašā organizācijā, ņemot vērā šajā ieteikumā aprakstītās prasības un kritērijus.

                  (46)

                  Iestādēm, kurām uzticēts vākt datus, būtu jāpublicē informācija par stratēģisku tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību piekļūstamā formātā savā tīmekļa vietnē un attiecīgā gadījumā arī izmantojot citus atbilstošus rīkus. To darot, tām būtu jānodrošina, ka tiek pilnībā ievērotas to personu pamattiesības, kuras ir iesaistītas acīmredzami nepamatotā vai ļaunprātīgā tiesvedībā pret sabiedrības līdzdalību, ieskaitot tiesības uz privātumu un persondatu aizsardzību.

                  (47)

                  Lai noteiktu, cik ilgi ir notikuši procesi, kas saistīti ar acīmredzami nepamatotu vai ļaunprātīgu tiesvedību, būtu jāvāc precīza informācija par notikumiem, darbībām vai rīcību, ar ko sākta un beigta šāda tiesvedība, un to datumi, kad vien tas iespējams. Savāktajiem datiem attiecīgā gadījumā būtu arī jāsniedz informācija par lietas kontekstu, piemēram, gadījumos, kad pirms tam jau vairākkārt ir notikusi tiesvedība, kas vērsta pret to pašu atbildētāju vai ko ierosinājis tas pats prasītājs.

                  (48)

                  Vajadzības gadījumā Komisijas izveidotā ES ekspertu grupa cīņai pret SLAPP (27) varētu palīdzēt dalībvalstīs izstrādāt salīdzināmus kritērijus, ko varētu vienkārši izmantot iestādes, kurām uzticēts vākt un ziņot datus par stratēģisku tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību.

                  (49)

                  ES ekspertu grupa cīņai pret SLAPP atbalsta prakses un zināšanu apmaiņu un izplatīšanu praktiķu vidū jautājumos, kas saistīti ar SLAPP. Cita starpā tā varētu sniegt tehnisku palīdzību iestādēm saistībā ar kontaktpunktu izveidi, apmācības materiālu izstrādi un juridiskās palīdzības organizēšanu.

                  (50)

                  Ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2021/692 (28) izveidotās programmas “Pilsoņi, vienlīdzība, tiesības un vērtības” (CERV) mērķis ir aizsargāt un veicināt Līgumos un Hartā nostiprinātās tiesības un vērtības. Lai saglabātu un turpmāk attīstītu demokrātisku sabiedrību, kuras pamatā ir tiesiskums, CERV programmā cita starpā ir paredzēta iespēja finansēt pasākumus, kas attiecas uz spēju veidošanu un informētības palielināšanu saistībā ar Hartu, ieskaitot pasākumus, kas attiecas uz vārda brīvību. Ar Regulu (ES) 2021/692 (29) izveidotajā programmā “Tiesiskums” cita starpā ir paredzēta iespēja finansēt ar tiesu sistēmas personāla apmācību saistītus pasākumus, lai sekmētu tādu kopīgu juridisko un tieslietu kultūru, kuras pamatā ir tiesiskums, un atbalstītu un veicinātu to Savienības juridisko instrumentu konsekventu un iedarbīgu īstenošanu, kas ir nozīmīgi programmas īstenošanas kontekstā,

            IR PIEŅĒMUSI ŠO IETEIKUMU.

         PRIEKŠMETS

                  1.

                  Šajā ieteikumā dalībvalstīm ir sniegtas norādes par to, kā īstenot iedarbīgus, atbilstošus un samērīgus pasākumus, lai apkarotu acīmredzami nepamatotu vai ļaunprātīgu tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību un aizsargātu pret šādu tiesvedību jo īpaši žurnālistus un cilvēktiesību aizstāvjus, pilnībā ievērojot demokrātijas vērtības un pamattiesības.

         PIEMĒROJAMAIS REGULĒJUMS

                  2.

                  Kopumā dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka to piemērojamajā tiesiskajā regulējumā ir paredzēti aizsardzības pasākumi, kas vajadzīgi, lai apkarotu stratēģisku tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību, pilnībā ievērojot demokrātijas vērtības un pamattiesības, ieskaitot tiesības uz taisnīgu tiesu un tiesības uz vārda brīvību.

                  3.

                  Dalībvalstīm būtu jācenšas nodrošināt, ka ir pieejami procesuāli aizsardzības pasākumi, kas ļauj priekšlaicīgi izbeigt acīmredzami nepamatotu tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību. Tām būtu arī jācenšas paredzēt citus tiesiskās aizsardzības līdzekļus pret ļaunprātīgu tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību, proti, izmaksu segšanas pienākumu, saskaņā ar kuru prasītājam, kas ir ierosinājis ļaunprātīgu tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību, var uzdot segt visas tiesvedības izmaksas, kaitējuma atlīdzināšanu fiziskai vai juridiskai personai, kas pret sabiedrības līdzdalību vērstas ļaunprātīgas tiesvedības dēļ ir cietusi kaitējumu, un iespēju uzlikt iedarbīgus, samērīgus un atturošus sodus pusei, kura ierosinājusi ļaunprātīgu tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību.

                  4.

                  Dalībvalstis vajadzētu mudināt savos valsts tiesību aktos attiecībā uz iekšzemē izskatītām lietām ieviest tādus aizsardzības pasākumus, kas līdzīgi pasākumiem tajos Savienības instrumentos, kuru mērķis ir vērsties pret pārrobežu civillietās ierosinātu nepamatotu un ļaunprātīgu tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību.

                  5.

                  Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka to noteikumiem, ko piemēro neslavas celšanai, nav nepamatotas ietekmes uz vārda brīvību, atklātas, brīvas un plurālistiskas mediju vides pastāvēšanu un sabiedrības līdzdalību.

                  6.

                  Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka to noteikumi, ko piemēro neslavas celšanai, kā arī tajos izmantotie jēdzieni ir pietiekami skaidri, lai samazinātu to nepareizas vai ļaunprātīgas izmantošanas risku.

                  7.

                  Dalībvalstīm būtu arī jānodrošina, ka sodi par neslavas celšanu nav pārmērīgi un nesamērīgi. Dalībvalstīm būtu ļoti rūpīgi jāņem vērā Eiropas Padomes vadlīnijas un ieteikumi (30), kas attiecas uz tiesisko regulējumu neslavas celšanas jomā, īpaši krimināltiesībām. Šajā saistībā dalībvalstis tiek mudinātas no sava tiesiskā regulējuma svītrot cietumsodu par neslavas celšanu. Dalībvalstis tiek mudinātas neslavas celšanas lietu izskatīšanā balstīties uz administratīvajiem vai civiltiesiskajiem aktiem (31), ja to noteikumos paredzētais sods ir maigāks nekā krimināltiesību aktos paredzētais.

                  8.

                  Dalībvalstīm būtu jācenšas savos tiesību aktos nodrošināt pienācīgu mijiedarbību starp tiesībām uz persondatu aizsardzību un tiesībām uz vārda un informācijas brīvību, lai panāktu līdzsvaru starp šīm abām tiesībām, kā prasīts Regulas (ES) 2016/679 85. panta 2. punktā.

                  9.

                  Dalībvalstīm būtu jāveic atbilstoši pasākumi, lai nodrošinātu, ka ētikas noteikumos, kas regulē tieslietu jomas profesionāļu rīcību, un disciplinārsodos par šo noteikumu pārkāpšanu ir ņemti vērā un iekļauti atbilstoši pasākumi, ar ko atturēt no acīmredzami nepamatotas vai ļaunprātīgas tiesvedības pret sabiedrības līdzdalību. Dalībvalstīm būtu jāmudina pašregulējuma struktūras un tieslietu jomas profesionāļu asociācijas saskaņot savus ētikas standartus, ieskaitot rīcības kodeksus, ar šo ieteikumu. Ir ieteicama arī pienācīga informētības palielināšana un apmācība.

         APMĀCĪBA

                  10.

                  Dalībvalstīm būtu jāatbalsta apmācības iespējas, kas attiecas uz stratēģisku tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību un paredzētas tieslietu jomas profesionāļiem, piemēram, tiesu iestādēm un tiesu darbiniekiem visos tiesu organizācijas līmeņos, kvalificētiem juristiem, kā arī cilvēkiem, kurus varētu skart šāda tiesvedība. Apmācību galvenajam uzdevumam vajadzētu būt nodrošināt speciālās zināšanas, kas vajadzīgas, lai konstatētu šādu tiesvedību un varētu atbilstoši reaģēt uz to.

                  11.

                  Dalībvalstīm būtu jāmudina tieslietu jomas profesionāļu asociācijas un juridiskās apmācības nodrošinātāji sniegt apmācību par to, kā rīkoties acīmredzami nepamatotas vai ļaunprātīgas tiesvedības pret sabiedrības līdzdalību gadījumā. Komisija mudinās Eiropas līmeņa apmācības nodrošinātājus, piemēram, Eiropas Tiesiskās apmācības tīklu, sniegt šādu apmācību. Apmācības izstrādē, organizēšanā, īstenošanā un izvērtēšanā būtu jāiesaista praktizējoši juristi un to profesionālās asociācijas.

                  12.

                  Apmācībā būtu jāaplūko attiecīgie ES Pamattiesību hartas un Eiropas Cilvēktiesību konvencijas aspekti. Tajā būtu jāiekļauj praktiskas norādes par to, kā piemērot Savienības tiesību aktus, valsts judikatūru, Eiropas Savienības Tiesas judikatūru un Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru, par to, kā pārliecināties, ka vārda brīvības izmantošanas ierobežojumi atbilst prasībām, kas noteiktas Hartas 52. pantā un Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 10. panta 2. punktā, kā arī par līdzsvara rašanu starp vārda un informācijas brīvību un citām pamattiesībām.

                  13.

                  Apmācībā būtu jāaplūko arī procesuālie aizsardzības pasākumi pret stratēģisku tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību, ja tādi ir pieejami, kā arī jurisdikcija un attiecīgi piemērojamie tiesību akti pamattiesību jomā, krimināllietās, administratīvajās lietās, civillietās un komerclietās.

                  14.

                  Apmācības pasākumos būtu jāpievēršas arī Regulā (ES) 2016/679 noteiktajam dalībvalstu pienākumam ar tiesību aktiem nodrošināt līdzsvaru starp persondatu aizsardzību un tiesībām uz vārda un informācijas brīvību. Tajos būtu jāaplūko noteikumi, ko dalībvalstis pieņēmušas šajā nolūkā, un konkrētie izņēmumi un atkāpes no Regulas (ES) 2016/679, kurus piemēro tādai datu apstrādei, ko veic žurnālistikas vajadzībām vai akadēmiskās, mākslinieciskās vai literārās izpausmes vajadzībām (32). Būtu pienācīgi jāņem vērā šā ieteikuma pielikumā minētie elementi.

                  15.

                  Dalībvalstīm būtu jāapsver iespēja šādu apmācību iekļaut apmācībā par vārda brīvību un ētiku juridiskajā jomā.

                  16.

                  Žurnālistu, citu mediju profesionāļu un cilvēktiesību aizstāvju apmācībai vajadzētu stiprināt viņu spējas atbilstoši rīkoties acīmredzami nepamatotas vai ļaunprātīgas tiesvedības pret sabiedrības līdzdalību gadījumā. Tajā būtu jākoncentrējas uz to, kā atpazīt acīmredzami nepamatotu vai ļaunprātīgu tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību un kā viņiem rīkoties, ja pret viņiem ir vērsta šāda tiesvedība, un būtu jāiesniedz informācija par viņu tiesībām un pienākumiem, lai viņi varētu veikt nepieciešamās darbības ar mērķi aizsargāties pret šādu tiesvedību. Žurnālistu apmācībā būtu arī jāiekļauj ētikas standarti un vadlīnijas, ko noteikušas valsts preses vai mediju padomes.

                  17.

                  Dalībvalstis varētu mudināt augstākās izglītības iestādes iekļaut zināšanas par to, kā atpazīt stratēģisku tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību, savās mācību programmās, īpaši tieslietu un žurnālistikas grāda programmās.

                  18.

                  Apmācībā varētu iekļaut liecības no cilvēkiem, pret kuriem bijusi vērsta acīmredzami nepamatota vai ļaunprātīga tiesvedība pret sabiedrības līdzdalību. Apmācībā varētu arī, pēc iespējas labāk izmantojot zināšanas, kas radītas ES ekspertu grupā cīņai pret SLAPP, veicināt pieredzes apmaiņu starp dalībvalstīm.

         INFORMĒTĪBAS PALIELINĀŠANA

                  19.

                  Dalībvalstis tiek mudinātas atbalstīt iniciatīvas, kuru mērķis ir palielināt informētību un organizēt informatīvas kampaņas par stratēģisku tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību, ieskaitot valstu cilvēktiesību institūciju un pilsoniskās sabiedrības organizāciju iniciatīvas. Būtu īpaši jācenšas sasniegt cilvēkus, kas varētu tikt pakļauti šādai tiesvedībai.

                  20.

                  Informētības palielināšanas pasākumos būtu jācenšas izskaidrot pret sabiedrības līdzdalību vērstas acīmredzami nepamatotas vai ļaunprātīgas tiesvedības jautājumu vienkārši un saprotami, lai šādu tiesvedību varētu viegli atpazīt.

                  21.

                  Informētības palielināšanas pasākumos būtu jāsniedz informācija par pastāvošajām atbalsta struktūrām, tostarp jāatsaucas uz valsts kontaktpunktiem, kas vāc un izplata informāciju par pieejamajiem resursiem. Informētības palielināšanas centienos būtu arī jāsniedz skaidrs pārskats par juridiskajiem aizsargmehānismiem, kas saskaņā ar valsts regulējumu ir pieejami gadījumos, kad notiek acīmredzami nepamatota vai ļaunprātīga tiesvedība pret sabiedrības līdzdalību, un par to, kā šos mehānismus varētu iedarbīgi izmantot.

                  22.

                  Acīmredzami nepamatotai vai ļaunprātīgai tiesvedībai pret sabiedrības līdzdalību varētu pievērsties arī informētības palielināšanas kampaņās, kas cīnās pret negatīvu attieksmi, stereotipiem un aizspriedumiem.

                  23.

                  Labāka izpratne par to, kāda veida un apmēra sekas atstāj acīmredzami nepamatota vai ļaunprātīga tiesvedība pret sabiedrības līdzdalību, būtu jāveicina arī informētības palielināšanas pasākumos, kas attiecas uz tiesībām uz vārda brīvību un paredzēti konkrētām grupām, piemēram, mediju profesionāļiem, tieslietu jomas profesionāļiem, pilsoniskās sabiedrības organizāciju dalībniekiem, akadēmiskajām aprindām, domnīcām, komunikācijas speciālistiem, ierēdņiem, politiķiem, valsts iestādēm un privātiem uzņēmumiem.

         ATBALSTA MEHĀNISMI

                  24.

                  Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka personām, pret kurām ir vērsta acīmredzami nepamatota vai ļaunprātīga tiesvedība pret sabiedrības līdzdalību, ir piekļuve individuālam un neatkarīgam atbalstam. Tādēļ dalībvalstīm būtu jāapzina un jāatbalsta organizācijas, kas sniedz norādījumus un atbalstu šādām personām. Minētās organizācijas var būt, piemēram, tieslietu jomas profesionāļu asociācijas, mediju un preses padomes, cilvēktiesību aizstāvju jumta asociācijas, Savienības un valsts līmeņa asociācijas, juridiskie biroji, kas pro bono aizstāv personas, pret kurām vērsta acīmredzami nepamatota vai ļaunprātīga tiesvedība pret sabiedrības līdzdalību, universitāšu juridiskās prakses un palīdzības centri un citas nevalstiskas organizācijas.

                  25.

                  Katrai dalībvalstij būtu jāizveido kontaktpunkts, kas vāc un izplata informāciju par visām organizācijām, kuras sniedz norādījumus un atbalstu personām, pret ko ir vērsta acīmredzami nepamatota vai ļaunprātīga tiesvedība pret sabiedrības līdzdalību.

                  26.

                  Dalībvalstis tiek mudinātas izmantot valsts un Savienības finansējumu, lai sniegtu finansiālu atbalstu organizācijām, kas sniedz norādījumus un atbalstu personām, pret kurām ir vērsta acīmredzami nepamatota vai ļaunprātīga tiesvedība pret sabiedrības līdzdalību, un informēt šīs organizācijas par Savienības līmenī pieejamo finansējumu, jo īpaši tamdēļ, lai nodrošinātu, ka tām ir pietiekami resursi, lai ātri reaģētu uz šādu tiesvedību.

                  27.

                  Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka atbildētājiem acīmredzami nepamatotā vai ļaunprātīgā tiesvedībā pret sabiedrības līdzdalību ir pieejama cenas ziņā pieņemama un viegli piekļūstama juridiskā palīdzība.

                  28.

                  Dalībvalstīm būtu jāveicina informācijas un paraugprakses apmaiņa starp organizācijām, kuras sniedz norādījumus un atbalstu personām, pret ko ir vērsta acīmredzami nepamatota vai ļaunprātīga tiesvedība pret sabiedrības līdzdalību.

         DATU VĀKŠANA, ZIŅOŠANA UN UZRAUDZĪBA

                  29.

                  Dalībvalstīm atbilstoši savai institucionālajai kārtībai tieslietu statistikas jomā būtu jāuzdod vienai vai vairākām iestādēm uzdevums vākt un apkopot datus par dalībvalsts jurisdikcijā sāktu stratēģisku tiesvedību pret sabiedrības līdzdalību, pilnīgi ievērojot datu aizsardzības prasības. Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka viena iestāde ir atbildīga par uzdevumu koordinēt šo informāciju un katru gadu, sākot ar 2023. gada beigām, apkopotā veidā paziņot valsts mērogā savāktos datus Komisijai, pilnīgi ievērojot datu aizsardzības prasības. Komisija katru gadu publicēs saņemtās informācijas kopsavilkumu.

                  30.

                  Vajadzības gadījumā ES ekspertu grupa cīņai pret SLAPP varētu atbalstīt datu vākšanas standartu un veidņu izstrādi un pēc iespējas labāku izmantošanu.

                  31.

                  29. punktā minētajos datos būtu jāatspoguļo:

                              a)

                              cik daudz lietās attiecīgajā gadā ir sākta acīmredzami nepamatota vai ļaunprātīga tiesvedība pret sabiedrības līdzdalību;

                              b)

                              cik daudz lietu, kurās ierosināta acīmredzami nepamatota vai ļaunprātīga tiesvedība pret sabiedrības līdzdalību, attiecīgajā gadā, sākot no 2022. gada, ir priekšlaicīgi izbeigtas vai nu lietas būtības, vai procesuālu iemeslu dēļ;

                              c)

                              tiesvedības gadījumu skaits sadalījumā pa atbildētāja veidiem (piem., žurnālists, cilvēktiesību aizstāvis, preses kanāls);

                              d)

                              tiesvedības gadījumu skaits sadalījumā pa prasītāja veidiem (piem., politiķis, privātpersona, uzņēmums; ārvalsts vai vietējā struktūra);

                              e)

                              skaitļi, kas raksturo sabiedrības līdzdalības darbības, uz kuru pamata tikusi sākta tiesvedība;

                              f)

                              aplēses attiecībā uz sākotnējās atlīdzības par zaudējumiem summu, ko prasa prasītāji;

                              g)

                              apraksts par dažādiem juridiskā pamata veidiem, ko prasītāji izmanto, un ar tiem saistītie skaitļi;

                              h)

                              skaitļi, kas raksturo tiesvedības ilgumu, aptverot visas instances;

                              i)

                              skaitļi, kas attiecas uz pārrobežu elementiem; kā arī

                              j)

                              citi pieejami dati, ieskaitot datus par tiesvedības izmaksām, un attiecīgā un atbilstošā gadījumā attiecīgi skaitļi, kas raksturo lietu vēsturisko fonu.

                  32.

                  29. punktā minētajai iestādei, kas nodrošina koordināciju, dati būtu jāpublicē piekļūstamos formātos savā tīmekļa vietnē un attiecīgā gadījumā arī izmantojot citus atbilstošus rīkus, tai pašā laikā veicot nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu to personu tiesību aizsardzību, kuras ir iesaistītas acīmredzami nepamatotā vai ļaunprātīgā tiesvedībā pret sabiedrības līdzdalību.

         NOBEIGUMA NOTEIKUMI

                  33.

                  Dalībvalstīm būtu pilnvērtīgi jāizmanto Savienības līmenī pieejamais finansiālais atbalsts, lai īstenotu konkrētos šā ieteikuma noteikumus, un būtu jāpopularizē publiskām un privātām vienībām, ieskaitot pilsoniskās sabiedrības organizācijas, pieejamās finansējuma iespējas, īpaši tās, kas pieejamas CERV programmā un programmā “Tiesiskums”.

                  34.

                  Dalībvalstīm līdz 2023. gada beigām un pēc tam pēc pieprasījuma, ievērojot datu aizsardzības noteikumus, būtu jānosūta Komisijai ziņojums par šā ieteikuma īstenošanu, kurā iekļauti agregēti dati, kas apkopoti dalībvalsts līmenī. Komisija pēc vajadzības attiecīgās diskusiju platformās diskutēs ar dalībvalstīm un ieinteresētajām personām par pasākumiem un darbībām, kas veikti, lai piemērotu šo ieteikumu.

                  35.

                  Komisija ne vēlāk kā piecus gadus pēc šā ieteikuma pieņemšanas novērtēs ieteikuma ietekmi uz situācijas attīstību pret sabiedrības līdzdalību vērstas acīmredzami nepamatotas vai ļaunprātīgas tiesvedības jomā Eiropas Savienībā. Uz tā pamata Komisija noteiks, vai ir vajadzīgas papildu darbības, lai pienācīgi aizsargātu personas, pret kurām ir vērsta šāda tiesvedība, ņemot vērā Komisijas ziņojumos par tiesiskumu izdarītos secinājumus un citu būtisku informāciju, ieskaitot ārējus datus.

         Briselē, 2022. gada 27. aprīlī

               Komisijas vārdā –

               Komisijas loceklis

            Didier REYNDERS

         (1)  Sk., piem., Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2010. gada 14. septembra spriedumu lietā Dink pret Turciju (pieteikumi Nr. 2668/07, 6102/08, 30079/08, 7072/09 un 7124/09), 137. punktu. Sk. arī Eiropas Cilvēktiesību tiesas Pētniecības nodaļas ziņojumu (https://www.echr.coe.int/documents/research_report_article_10_eng.pdf), kurā sniegta informācija par Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 10. pantā uzliktajiem pienākumiem rīkoties.

         (2)  Sk. Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1976. gada 7. decembra spriedumu lietā Handyside pret Apvienoto Karalisti (pieteikums Nr. 5493/72), 49. punktu.

         (3)  Sk. Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2005. gada 15. februāra spriedumu lietā Steel un Morris pret Apvienoto Karalisti (pieteikums Nr. 68416/01), 89. punktu.

         (4)  Eiropas Padomes Ministru komitejas ieteikumā Recommendation CM/Rec(2022)4 of the Committee of Ministers to member States on promoting a favourable environment for quality journalism in the digital age ir teikts, ka “kvalitatīva žurnālistika, kas balstās uz profesionālās ētikas standartiem, izpaužas atšķirīgos veidos atkarībā no ģeogrāfiskā, juridiskā un sociālā konteksta, bet ir vērsta uz diviem mērķiem – būt par publisku uzraugu demokrātiskā sabiedrībā un informēt un izglītot sabiedrību”, https://search.coe.int/cm/pages/result_details.aspx?objectid=0900001680a5ddd0. Eiropas Padomes Parlamentārās asamblejas pieņemtajā Rezolūcijā Nr. 2213 (2018) par žurnālistu stāvokli Eiropā (The status of journalists in Europe) ir minēta profesionālo žurnālistu “misija sniegt sabiedrībai informāciju par vispārīgiem un specifiskiem interesējošiem tematiem tik atbildīgi un objektīvi, cik iespējams”, https://search.coe.int/cm/pages/result_details.aspx?objectid=0900001680a5ddd0.

         (5)  Academic network on European citizenship rights, Ad hoc request – SLAPP in the EU context, 2020. gada 29. maijs, https://ec.europa.eu/info/sites/default/files/ad-hoc-literature-review-analysis-key-elements-slapp_en.pdf, 4. lpp., un Academic network on European citizenship rights, Strategic Lawsuits Against Public Participation (SLAPP) in the European Union: A comparative study, 2021. gada 30. jūnijs, https://ec.europa.eu/info/files/strategic-lawsuits-against-public-participation-slapp-european-union-comparative-study_en.

         (6)  P9_TA(2020)0320. Šajā rezolūcijā Parlaments arī atkārtoja 2019. gada 28. marta rezolūcijā (P8_TA(2019)0328) pausto.

         (7)  P9_TA(2021)0451.

         (8)  Eiropas Padomes platforma kopš 2015. gada ir palīdzējusi apkopot un izplatīt informāciju par nopietnām bažām, kas saistītas ar mediju brīvību un žurnālistu drošību Eiropas Padomes dalībvalstīs. Partnerorganizācijas, kas iesaistās platformas darbībā, – uzaicinātas starptautiskās NVO un žurnālistu asociācijas – izdod brīdinājumus par mediju brīvības pārkāpumiem un publicē gada ziņojumus par stāvokli mediju brīvības un žurnālistu drošības jomā Eiropā. Eiropas Padomes dalībvalstīm ir jārīkojas un jārisina šīs problēmas, kā arī jāinformē platforma par rīcību, kas veikta, reaģējot uz šiem brīdinājumiem. To Eiropas Padomes dalībvalstu gausā reakcija, kuras ir arī ES dalībvalstis, liecina, ka ir nepieciešami papildu pasākumi. https://www.coe.int/en/web/media-freedom.

         (9)  2021. gadā Žurnālistikas un žurnālistu drošības aizsardzības veicināšanas platformā (coe.int) tika publicēti 282 brīdinājumi, no kuriem vairāki attiecās uz gadījumiem, kad tiesas process izmantots iebiedēšanai, t. i., gadījumiem, kad tiesību akti, ieskaitot aktus par neslavas celšanu, terorisma apkarošanu, valsts drošību, huligānismu vai ekstrēmisma apkarošanu, izmantoti oportūnistiski, patvaļīgi vai kaitnieciski. 2021. gada ziņojumā, ko sagatavojušas Eiropas Padomes Žurnālistikas un žurnālistu drošības aizsardzības veicināšanas platformas partnerorganizācijas, tika norādīts, ka 2020. gadā salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu ievērojami pieaudzis gan brīdinājumu skaits, gan ar tiem saistīto Eiropas Padomes dalībvalstu jurisdikciju skaits (1680a2440e (coe.int)).

         (10)  Recommendation CM/Rec(2016)4 of the Committee of Ministers to member States on the protection of journalism and safety of journalists and other media actors, https://search.coe.int/cm/Pages/result_details.aspx?ObjectId=09000016806415d9#_ftn1.

         (11)  COM(2020) 580 final, 2020. gada 30. septembris.

         (12)  COM(2021) 700 final, 2021. gada 20. jūlijs.

         (13)  COM(2020) 790 final, 2020. gada 3. decembris.

         (14)  Komisijas Ieteikums (ES) 2021/1534 (2021. gada 16. septembris) par aizsardzības, drošības un pilnvērtīgu iespēju nodrošināšanu žurnālistiem un citiem mediju profesionāļiem Eiropas Savienīb (OV L 331, 20.9.2021., 8. lpp.).

         (15)  Cita starpā sk. Eiropas Padomes Parlamentārās asamblejas (PACE) Rezolūciju Nr. 1577 Towards decriminalisation of defamation (2007), https://assembly.coe.int/nw/xml/XRef/Xref-XML2HTML-en.asp?fileid=17588&lang=en, PACE Ieteikumu Nr. 1814 Towards decriminalisation of defamation (2007), https://assembly.coe.int/nw/xml/XRef/Xref-XML2HTML-en.asp?fileid=17587&lang=en, Eiropas Padomes Ģenerālsekretariāta pētījumu Freedom of expression and defamation. A study of the case-law of the European Court of Human Rights (2012), https://rm.coe.int/study-on-the-alignment-of-laws-and-practices-concerning-alignment-of-l/16804915c5, un jaunāko Eiropas Padomes pētījumu par Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru (2016), https://rm.coe.int/CoERMPublicCommonSearchServices/DisplayDCTMContent?documentId=09000016806ac95b.

         (16)  Resolution 1577 (2007) of Parliamentary Assembly of the Council of Europe of 4 October 2007 on towards descriminalisation of defamation, https://assembly.coe.int/nw/xml/XRef/Xref-XML2HTML-en.asp?fileid=17588&lang=en.

         (17)  Sk. arī ANO Cilvēktiesību komitejas Vispārīgo komentāru Nr. 34 Article 19: Freedoms of opinion and expression, 2011. gada 12. septembris, https://www2.ohchr.org/english/bodies/hrc/docs/gc34.pdf, un Eiropas Drošības un sadarbības organizācijas Pārstāvja mediju brīvības jautājumos biroja īpašo ziņojumu Legal harassment and abuse of the judicial system against the media, 2021. gada 23. novembris, https://www.osce.org/files/f/documents/c/f/505075_0.pdf.

         (18)  ANO Cilvēktiesību komiteja, Vispārīgais komentārs Nr. 34 Article 19: Freedoms of opinion and expression, 2011. gada 12. septembris, https://www2.ohchr.org/english/bodies/hrc/docs/gc34.pdf.

         (19)  Eiropas Drošības un sadarbības organizācijas Pārstāvja mediju brīvības jautājumos birojs, īpašais ziņojums Legal harassment and abuse of the judicial system against the media, 2021. gada 23. novembris, https://www.osce.org/files/f/documents/c/f/505075_0.pdf.

         (20)  Recommendation CM/Rec(2016)4 of the Committee of Ministers to member States on the protection of journalism and safety of journalists and other media actors, sk. 6. punktu.

         (21)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2016/679 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula) (OV L 119, 4.5.2016., 1. lpp.).

         (22)  Eiropas Padomes rokasgrāmata praktizējošiem juristiem Protecting the right to freedom of expression under the European Convention on Human Rights (2017), https://rm.coe.int/handbook-freedom-of-expression-eng/1680732814.

         (23)  Global toolkit for judicial actors: international legal standards on freedom of expression, access to information and safety of journalists (2021), https://unesdoc.unesco.org/ark:/48223/pf0000378755.

         (24)  https://www.coe.int/en/web/help/home.

         (25)  Sk. Pamatnostādnes par tiesu statistiku (Guidelines on judicial statistics), ko Eiropas Tiesu sistēmas efektivitātes komisija (CEPEJ) pieņēma savā 12. plenārsēdē (Strasbūra, 2008. gada 10. un 11. decembris), CEPEJ-GT-EVAL (coe.int).

         (26)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2019/1937 (2019. gada 23. oktobris) par to personu aizsardzību, kuras ziņo par Savienības tiesību aktu pārkāpumiem (OV L 305, 26.11.2019., 17. lpp.).

         (27)  Komisijas ekspertu grupu un līdzīgu struktūru reģistrs (europa.eu).

         (28)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2021/692 (2021. gada 28. aprīlis), ar ko izveido programmu “Pilsoņi, vienlīdzība, tiesības un vērtības” un atceļ Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 1381/2013 un Padomes Regulu (ES) Nr. 390/2014 (OV L 156, 5.5.2021., 1. lpp.).

         (29)  Regulas (ES) 2021/692 mērķis ir sekmēt Eiropas tiesiskuma telpas attīstību un stiprināt demokrātiju, tiesiskumu un pamattiesību aizsardzību.

         (30)  Cita starpā sk. Eiropas Padomes Parlamentārās asamblejas (PACE) Rezolūciju Nr. 1577 Towards decriminalisation of defamation (2007), https://assembly.coe.int/nw/xml/XRef/Xref-XML2HTML-en.asp?fileid=17588&lang=en, PACE Ieteikumu Nr. 1814 Towards decriminalisation of defamation (2007), https://assembly.coe.int/nw/xml/XRef/Xref-XML2HTML-en.asp?fileid=17587&lang=en, Eiropas Padomes Ģenerālsekretariāta pētījumu Freedom of expression and defamation. A study of the case-law of the European Court of Human Rights (2012), https://rm.coe.int/study-on-the-alignment-of-laws-and-practices-concerning-alignment-of-l/16804915c5, un jaunāko Eiropas Padomes pētījumu par Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru (2016), https://rm.coe.int/CoERMPublicCommonSearchServices/DisplayDCTMContent?documentId=09000016806ac95b.

         (31)  Neslavas celšanas dekriminalizāciju prasa ne tikai Eiropas Padome (sk. iepriekšējo zemsvītras piezīmi) – tā tiek aizvien vairāk prasīta visā pasaulē. Sk. ANO Cilvēktiesību komitejas Vispārīgo komentāru Nr. 34 Article 19: Freedoms of opinion and expression, 2011. gada 12. septembris, https://www2.ohchr.org/english/bodies/hrc/docs/gc34.pdf, un Eiropas Drošības un sadarbības organizācijas Pārstāvja mediju brīvības jautājumos biroja īpašo ziņojumu Legal harassment and abuse of the judicial system against the media, 2021. gada 23. novembris, https://www.osce.org/files/f/documents/c/f/505075_0.pdf.

         (32)  Sīkāku informāciju par VDAR 85. panta transponēšanu valstu tiesību aktos skatīt dienestu darba dokumenta 26. lappusē.

         PIELIKUMS
         Elementi, ko varētu iekļaut apmācībā par prasībām, kuras attiecas uz datu aizsardzību un uz kuru pamata ir ierosināta acīmredzami nepamatota vai ļaunprātīga tiesvedība pret sabiedrības līdzdalību (pazīstama ar saīsināto nosaukumu “SLAPP”):

                     —

                     tiesību akti, kurus dalībvalstis pieņēmušas, lai panāktu līdzsvaru starp tiesībām uz persondatu aizsardzību un tiesībām uz vārda un informācijas brīvību, un kuros attiecībā uz datu apstrādi, ko veic žurnālistikas vajadzībām vai akadēmiskās, mākslinieciskās vai literārās izpausmes vajadzībām, ir noteikti izņēmumi vai atkāpes no VDAR 85. panta 2. punktā izklāstītajiem noteikumiem, ja šie izņēmumi vai atkāpes ir vajadzīgi, lai panāktu līdzsvaru starp minētajām tiesībām,

                     —

                     attiecībā uz VDAR noteikto datu subjekta tiesību izmantošanu VDAR 12. panta 5. punktā ir noteikts, ka pieprasījumus, kas ir acīmredzami nepamatoti vai pārmērīgi, var atteikties izpildīt (vai par to izpildi var pieprasīt saprātīgu maksu),

                     —

                     VDAR 16. pantā paredzētās tiesības labot datus attiecas tikai uz gadījumiem, kad persondati ir neprecīzi; turklāt tiesības uz nepilnīgu persondatu papildināšanu nav automātiskas un ir atkarīgas no apstrādes nolūka,

                     —

                     attiecībā uz tiesību tikt aizmirstam īstenošanu VDAR ir noteikts, ka šīs tiesības nepiemēro, ciktāl apstrāde ir nepieciešama, lai īstenotu tiesības uz vārda un informācijas brīvību (VDAR 17. panta 3. punkta a) apakšpunkts),

                     —

                     lai aizkavētu centienus izvēlēties labvēlīgāko tiesu, VDAR 79. panta 2. punktā ir noteikts, ka prasību pret datu pārzini vai apstrādātāju, piemēram, žurnālistu, tiesību aizstāvi, pilsoniskās sabiedrības dalībnieku, mediju uzņēmumu, var celt tās dalībvalsts tiesās, kurā atrodas pārziņa vai apstrādātāja uzņēmējdarbības vieta, vai tās dalībvalsts tiesās, kurā atrodas datu subjekta pastāvīgā dzīvesvieta, ja vien pārzinis vai apstrādātājs nav dalībvalsts publiska iestāde, kas rīkojas, pildot savas publiskās pilnvaras; šis noteikums liedz visas iespējas iesniegt prasību par datu aizsardzības noteikumu pārkāpumu, tostarp prasību par kaitējuma atlīdzināšanu, citās tiesās, kurām nav nekāda sakara ar persondatu apstrādi, žurnālista vai mediju uzņēmējdarbības vietu vai prasītāja pastāvīgo dzīvesvietu.


title: Komisijas Ieteikums (ES) 2022/867 (2022. gada 1. jūnijs) par naftas drošības rezervju nodošanu apritē, ko dalībvalstis veic sakarā ar iebrukumu Ukrainā

text:
               2.6.2022

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 151/72

      KOMISIJAS IETEIKUMS (ES) 2022/867
      (2022. gada 1. jūnijs)
      par naftas drošības rezervju nodošanu apritē, ko dalībvalstis veic sakarā ar iebrukumu Ukrainā
      EIROPAS KOMISIJA,
      ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 292. pantu,
      tā kā:

                  (1)

                  Padomes Direktīvas 2009/119/EK (1) mērķis ir Savienībā nodrošināt augstu naftapgādes drošības līmeni, izmantojot uzticamus un caurredzamus mehānismus, kuru pamatā ir dalībvalstu solidaritāte. Konkrētāk, tajā paredzēti noteikumi un procedūras, kas jāpiemēro ārkārtas situācijās. 2022. gada 1. martā un 1. aprīlīIEA valde pieņēma lēmumu par koordinētiem naftas ārkārtas rezervju izmantošanas plāniem, kas paredz nodot apritē attiecīgi 60 un 120 miljonus barelu naftas (2).

                  (2)

                  Komisija un dalībvalstis IEA kolektīvās rīcības iespēju, paredzamos ieguvumus un ietekmi apsprieda četrās Naftas jautājumu koordinācijas grupas sanāksmēs (22. un 25. februārī un 2. un 31. martā). 2022. gada 4. marta un 5. aprīļa vēstulēs, kas adresētas Naftas jautājumu koordinācijas grupai, Komisijas dienesti dalībvalstīm atgādināja par attiecīgajiem noteikumiem un pienākumiem, kas piemērojami saskaņā ar Savienības tiesību aktiem.

                  (3)

                  Astoņpadsmit dalībvalstis (to vidū divas dalībvalstis, kas nav IEA locekles) piedalījās IEA kolektīvajā rīcībā un apņēmās rezerves brīvprātīgi atbrīvot tādā apmērā, kas atbilst aptuveni 40 miljoniem barelu jēlnaftas ekvivalenta.

                  (4)

                  Pašlaik Savienībā glabāto naftas drošības rezervju apjoms ir vismazākais kopš 2013. gada. Saskaņā ar Direktīvas 2009/119/EK 3. pantu tas atspoguļo to, ka jēlnaftas un naftas produktu neto imports 2020. gadā bija neparasti zems tāpēc, ka sakarā ar sanitārajiem pasākumiem Covid-19 pandēmijas apkarošanai (pārvietošanās ierobežojumi un mazāka mobilitāte) saruka patēriņš. Paredzams, ka jēlnaftas un naftas produktu apjoms, kas būs vajadzīgs, lai izpildītu jauno ikgadējo krājumu uzturēšanas pienākumu, kas uz 12 mēnešu periodu piemērojams no 2022. gada 1. jūlija, dažās dalībvalstīs pieaugs par apmēru, kas var sasniegt 30 %.

                  (5)

                  Ņemot vērā pašreizējo neskaidrību par to, kā risināsies karš Ukrainā, ir ārkārtīgi svarīgi pēc iespējas ierobežot pieprasījumu pēc jēlnaftas un naftas produktiem un izvairīties no papildu noslodzes radīšanas naftas tirgū. Tāpēc nav vēlams, lai dalībvalstis naftas drošības rezerves, kas tiek nodotas apritē vai tiks nodotas apritē saskaņā ar Direktīvas 2009/119/EK 20. pantu, īstermiņā atjaunotu, ja vien nepastāv energoapgādes drošības risks. Tomēr ir pāragri noteikt konkrētu termiņu apritē nodoto rezervju atjaunošanai.

                  (6)

                  Dalībvalstīm būtu jāizvairās no papildu jēlnaftas un naftas produktu iegādes ar mērķi sagatavoties gaidāmajam jaunajam ikgadējam krājumu uzturēšanas pienākumam no 2022. gada jūlija, jo tas noteikti palielinātu pašreizējo pieprasījumu pēc šīm precēm. Atsaucoties uz Direktīvas 2009/119/EK 20. panta 6. punktu, Komisija izskatīs termiņu, kādā dalībvalstīm ir savas rezerves jāatjauno līdz nepieciešamajam minimumam, ņemot vērā pašreizējās krīzes attīstību.

                  (7)

                  Komisija par šo ieteikumu 2021. gada 14. marta sanāksmē, kurā piedalījās IEA sekretariāta pārstāvji, apspriedās ar Naftas jautājumu koordinācijas grupu,

            IR PIEŅĒMUSI ŠO IETEIKUMU.

                  1.

                  Dalībvalstīm savas naftas drošības rezerves līdz Direktīvā 2009/119/EK noteiktajam minimālajam līmenim nebūtu jāatjauno pirms 2022. gada 1. novembra, ciktāl tas neapdraud to apgādes drošību.

                  2.

                  Apspriežoties ar Naftas jautājumu koordinācijas grupu un koordinējoties ar Starptautisko Enerģētikas aģentūru, Komisija šo ieteikumu izskatīs, lai noteiktu datumu krājumu uzturēšanas pienākuma piemērošanai, ņemot vērā pašreizējās krīzes attīstību.

         Briselē, 2022. gada 1. jūnijā

               Komisijas vārdā –

               Komisijas locekle

            Kadri SIMSON

         (1)  Padomes Direktīva 2009/119/EK (2009. gada 14. septembris), ar ko dalībvalstīm uzliek pienākumu uzturēt jēlnaftas un/vai naftas produktu obligātas rezerves (OV L 265, 9.10.2009., 9. lpp.).

         (2)  277. un 279. valdes ārkārtas sēde.