title: Komisijas Ieteikums (ES) 2017/432 (2017. gada 7. marts) par to, kā panākt efektīvāku atgriešanu, īstenojot Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2008/115/EK

text:
               11.3.2017

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 66/15

         KOMISIJAS IETEIKUMS (ES) 2017/432
   (2017. gada 7. marts)
   par to, kā panākt efektīvāku atgriešanu, īstenojot Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2008/115/EK
   EIROPAS KOMISIJA,
   ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 292. pantu,
   tā kā:

               (1)

               Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2008/115/EK (1) paredz kopīgus standartus un procedūras, kas piemērojamas dalībvalstīs attiecībā uz tādu trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi.

               (2)

               Šengenas izvērtēšanas mehānisms (2) un informācija, kas savākta, izmantojot Eiropas migrācijas tīklu (3), ir ļāvuši visaptveroši izvērtēt to, kā dalībvalstis īsteno Savienības politiku atgriešanas jomā.

               (3)

               Izvērtējumi liecina, ka rīcības brīvība, kas dalībvalstīm piešķirta ar Direktīvu 2008/115/EK, ir izraisījusi nekonsekventu transponēšanu valstu tiesību aktos, negatīvi ietekmējot Savienības politikas atgriešanas jomā efektivitāti.

               (4)

               Kopš Direktīvas 2008/115/EK stāšanās spēkā un ņemot vērā pieaugošo migrācijas spiedienu uz dalībvalstīm, ir palielinājušās problēmas, uz kurām Savienības politikai atgriešanās jomā būtu jāreaģē, izvirzot šo Eiropas vispārējās migrācijas politikas aspektu priekšplānā. Savos 2016. gada 20. un 21. oktobra secinājumos (4) Eiropadome aicināja stiprināt valsts administratīvo procesus atgriešanas jomā.

               (5)

               Maltas 2017. gada 3. februāra valstu un to valdību vadītāju paziņojumā (5) tika uzsvērts, ka ir jāpārskata Eiropas politika atgriešanas jomā, pamatojoties uz objektīvu analīzi par to, kā tiek piemēroti Savienības un valstu mērogā pieejamie juridiskie, operatīvie, finanšu un praktiskie rīki. Tajā tika pausts gandarījums par Komisijas ieceri drīzumā nākt klajā ar atjauninātu ES Rīcības plānu par atgriešanu un sniegt norādījumus par operatīvākām ES un dalībvalstu atgriešanas operācijām un efektīvu atpakaļuzņemšanu, balstoties uz spēkā esošo acquis.

               (6)

               Ņemot vērā, ka pašlaik pieaug tādu trešo valstu valstspiederīgo skaits, kas nelikumīgi ieceļo un uzturas dalībvalstīs, un lai nodrošinātu atbilstošas spējas aizsargāt tos, kuriem tas ir nepieciešams, ir pilnā mērā jāizmanto elastība, kas paredzēta Direktīvā 2008/115/EK. Efektīvāka minētās direktīvas īstenošana samazinātu procedūru nepareizas izmantošanas iespējas un novērstu nepilnības, vienlaikus nodrošinot pamattiesību aizsardzību, kā noteikts Eiropas Savienības Pamattiesību hartā.

               (7)

               Šajā ieteikumā sniegti norādījumi par to, kā būtu jāizmanto Direktīvas 2008/115/EK noteikumi, lai panāktu efektīvākas atgriešanas procedūras, un pausts aicinājums dalībvalstīm veikt nepieciešamos pasākumus, lai novērstu juridiskos un praktiskos šķēršļus atgriešanai.

               (8)

               Lai Savienības politika atgriešanas jomā būtu iedarbīga, ir nepieciešami efektīvi un proporcionāli pasākumi tādu trešo valstu valstspiederīgo aizturēšanai un identificēšanai, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi, ātra viņu lietu izskatīšana un pienācīgi resursi, lai nodrošinātu to klātbūtni saistībā ar atgriešanu.

               (9)

               Organizējot atgriešanu, ir vajadzīga saskaņota un labi integrēta daudzdisciplināru kompetenču organizēšana valsts līmenī. Turklāt ir vajadzīgas procedūras un instrumenti, kas ļauj informāciju nekavējoties darīt pieejamu kompetentajām iestādēm, kā arī sadarbība starp visiem dalībniekiem, kas ir iesaistīti dažādajās procedūrās.

               (10)

               Ir nepieciešams daudzās disciplīnās apmācīts un kompetents personāls, kam piemistu visas attiecīgās kompetences, lai nodrošinātu, ka valstu iestādes var reaģēt uz attiecīgajām vajadzībām, jo īpaši gadījumos, kad dalībvalstis saskaras ar ievērojamu slogu, īstenojot pienākumu atgriezt trešo valstu valstspiederīgos, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi. Organizējot šādu integrētu un saskaņotu pieeju, dalībvalstīm būtu pilnībā jāizmanto pieejamie Savienības finanšu instrumenti, programmas un projekti atgriešanas jomā, jo īpaši Patvēruma, migrācijas un integrācijas fonds. Šajā sakarā dalībvalstīm būtu jāņem vērā arī migrācijas spiediens, ar ko saskaras kompetentās iestādes.

               (11)

               Saskaņā ar Direktīvas 2008/115/EK 6. panta 1. punktu dalībvalstīm būtu sistemātiski jāpieņem atgriešanas lēmumi trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri nelikumīgi uzturas to teritorijā. Dalībvalstu tiesību aktos un praksē šis pienākums nav visos apstākļos pilnībā izpildīts, tādējādi mazinot Savienības atgriešanas sistēmas efektivitāti. Piemēram, dažas dalībvalstis nepieņem atgriešanas lēmumus pēc negatīva lēmuma pieņemšanas par patvēruma pieteikumu vai uzturēšanās atļauju vai nepieņem šādus lēmumus par trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi un kuriem nav derīga personu apliecinoša vai ceļošanas dokumenta.

               (12)

               Atkarībā no dalībvalstu institucionālās struktūras, jo īpaši tad, ja šajā procesā ir iesaistītas dažādas iestādes, pēc atgriešanas lēmuma ne vienmēr obligāti vai uzreiz seko pieprasījums, lai trešo valstu iestādes pārbaudītu personas identitāti trešās valsts valstspiederīgajam, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, un nosūtītu derīgu ceļošanas dokumentu.

               (13)

               Saskaņā ar Šengenas Robežu kodeksa (6) 13. pantu persona, kura ir nelikumīgi šķērsojusi robežu un kurai nav tiesību uzturēties attiecīgās dalībvalsts teritorijā, tiek aizturēta un attiecībā uz šo personu tiek sāktas procedūras saskaņā ar Direktīvu 2008/115/EK.

               (14)

               Direktīvā 2008/115/EK ir noteikts, ka, īstenojot minēto direktīvu, ir jāņem vērā attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā veselības stāvoklis un ka pirms atgriešanas ir jānodrošina neatliekamā veselības aprūpe un slimību primārā ārstēšana. Tomēr ir būtiski nodrošināt, ka tiek izpildīta trešo valstu valstspiederīgo, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi, izraidīšana un ka tiek veikti pasākumi, kas nepieļautu rīcību, kuras mērķis ir kavēt vai novērst atgriešanu, piemēram, nepatiesas jaunas medicīniskās prasības. Turklāt ir nepieciešams arī ieviest pasākumus, kuri efektīvi novērstu patvēruma pieteikumus, kas iesniegti vienīgi tādēļ, lai kavētu vai izjauktu atgriešanas lēmumu izpildi.

               (15)

               Lai gan Direktīvā 2008/115/EK ir noteikts pienākums trešās valsts valstspiederīgajam, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, izceļot no Savienības, tajā ir paredzēts, ka atgriešanas lēmumu izpildi panāk tikai lēmumu pieņēmusī dalībvalsts. Atgriešanas procesu var ierosināt katrā dalībvalstī, kas ir aizturējusi attiecīgo trešās valsts valstspiederīgo, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi. Atgriešanas lēmumu savstarpēja atzīšana, kas paredzēta Padomes Direktīvā 2001/40/EK (7) un Padomes Lēmumā 2004/191/EK (8), paātrinātu atgriešanas procesu un novērstu neatļautu sekundāru kustību Eiropas Savienībā.

               (16)

               Aizturēšana var būt nozīmīgs elements, kurš varētu uzlabot Savienības atgriešanas sistēmas efektivitāti, kas būtu jāizmanto tikai tad, ja nav citu pietiekamu, bet mazāk ierobežojošu pasākumu, kurus var efektīvi piemērot saskaņā ar Direktīvas 2008/115/EK 15. panta 1. punktu. Konkrētāk, ja tas ir nepieciešams, lai nodrošinātu, ka trešo valstu valstspiederīgie, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi, neaizbēg, to aizturēšana var dot iespēju sekmīgi sagatavot un noorganizēt atgriešanas operāciju.

               (17)

               Aizturēšanas maksimālais ilgums, ko patlaban izmanto vairākās dalībvalstīs, ir ievērojami īsāks nekā laikposms, kas ir atļauts Direktīvā 2008/115/EK un kas ir nepieciešams, lai sekmīgi pabeigtu atgriešanas procedūru. Šie īsie aizturēšanas laikposmi liedz efektīvi īstenot izraidīšanu.

               (18)

               Termiņi pārsūdzības iesniegšanai pret lēmumiem, kas saistīti ar atgriešanu, starp dalībvalstīm būtiski atšķiras, sākot no dažām dienām līdz vienam mēnesim vai ilgākam laikam. Atbilstoši pamattiesībām šādam termiņam būtu jānodrošina pietiekami daudz laika, lai garantētu pieeju efektīvai tiesību aizsardzībai, vienlaikus ņemot vērā to, ka ilgi termiņi var negatīvi ietekmēt atgriešanas procedūras.

               (19)

               Trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri dalībvalstī uzturas neatbilstīgi, būtu jāpiešķir tiesības tikt uzklausītiem kompetentajās iestādēs, pirms tiek veikts jebkāds individuāls pasākums, kas attiektos uz viņiem.

               (20)

               Saskaņā ar Direktīvu 2008/115/EK ar pārsūdzību būtu automātiski jāaptur atgriešanas lēmums, ja pastāv risks, ka attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais atgriešanas gadījumā tiktu pakļauts reālam ļaunprātīgas izturēšanās riskam, pārkāpjot Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 19. panta 2. punktu un 47. pantu, kā to interpretējusi Eiropas Savienības Tiesa (9).

               (21)

               Liels skaits dalībvalstu veic atkārtotus izraidīšanas riska izvērtējumus dažādos patvēruma un atgriešanas procedūru posmos, kas var radīt nevajadzīgus aizkavējumus tādu trešo valstu valstspiederīgo atgriešanā, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi.

               (22)

               Nepavadīta nepilngadīgā atgriešana izcelsmes trešā valstī un atkalapvienošanās ar ģimeni var būt bērna interesēs. Ar vairāku dalībvalstu tiesību aktos noteikto aizliegumu pieņemt atgriešanas lēmumus par nepavadītiem nepilngadīgajiem pilnībā netiek izpildīts dalībvalstu pienākums pienācīgi ņemt vērā bērna intereses un pievērst uzmanību katras atsevišķās lietas apstākļiem. Šādi aizliegumi var radīt neparedzētas sekas attiecībā uz nelegālo imigrāciju, mudinot nepavadītus nepilngadīgos doties bīstamā ceļā, lai sasniegtu Savienību.

               (23)

               Pieņemot lēmumus par nepavadītu nepilngadīgo juridisko statusu un atgriešanu, vienmēr būtu jābalstās uz individuāliem, daudzdisciplināriem un pamatīgiem viņu interešu izvērtējumiem, tostarp attiecībā uz ģimenes locekļu meklēšanu un ģimenes situācijas izvērtējumu. Šāds izvērtējums būtu pienācīgi jādokumentē.

               (24)

               Saskaņā ar Direktīvas 2008/115/EK 17. pantu, kurā ir noteikti nosacījumi, saskaņā ar kuriem dalībvalstis var izmantot aizturēšanu attiecībā uz nepavadītiem nepilngadīgajiem un ģimenēm ar nepilngadīgajiem kā galējo līdzekli un uz īsāko atbilstīgo laikposmu, dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka ir pieejamas alternatīvas bērnu aizturēšanai. Ja tomēr šādu alternatīvu nav, ar absolūtu aizturēšanas aizliegumu šādos gadījumos varētu nepietikt, lai pilnībā izpildītu pienākumu veikt visus pasākumus, kas nepieciešami, lai nodrošinātu atgriešanu, un rezultātā atgriešanas pasākums netiktu īstenots aizbēgšanas dēļ.

               (25)

               Kamēr nav pieņemts priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes regulai par Šengenas Informācijas sistēmas izmantošanu tādu trešo valstu valstspiederīgo atgriešanai, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi (10), dalībvalstīm būtu pilnībā jāizmanto iespēja izdot brīdinājumu par ieceļošanas aizliegumu saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1987/2006 (11) 24. panta 3. punktu.

               (26)

               Šis ieteikums būtu jāadresē visām dalībvalstīm, kurām ir saistoša Direktīva 2008/115/EK.

               (27)

               Dalībvalstīm savām iestādēm, kuras ir kompetentas veikt ar atgriešanu saistītus uzdevumus, būtu jādod norādījums piemērot šo ieteikumu savu pienākumu veikšanā.

               (28)

               Šis ieteikums atbilst pamattiesībām un principiem, kas atzīti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā. Konkrētāk, ar šo ieteikumu nodrošina, ka tiek pilnībā ievērota cilvēka cieņa un piemērots hartas 1., 4., 14., 18., 19., 24. un 47. pants, un tas ir atbilstoši jāīsteno,

         IR PIEŅĒMUSI ŠO IETEIKUMU.

      PASTIPRINĀTAS UN LABĀKAS SPĒJAS ATGRIEŠANAS JOMā

               1.

               Lai novērstu procesuālos, tehniskos un operatīvos šķēršļus efektīvākai atgriešanai, dalībvalstīm līdz 2017. gada 1. jūnijam, nodrošinot integrētu un saskaņotu pieeju, būtu jāpastiprina savas spējas veikt tādu trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi.

               2.

               Īstenojot šādu integrētu un saskaņotu pieeju atgriešanas jomā, mērķiem vajadzētu būt šādiem:

                           a)

                           nodrošināt ātras atgriešanas procedūras un būtiski palielināt atgriešanas gadījumu skaitu;

                           b)

                           ja vajadzīgs, mobilizēt tiesībaizsardzības un imigrācijas iestādes un saskaņot savu darbību ar tiesu iestādēm, aizturēšanas iestādēm, aizbildniecības sistēmām, medicīnas un sociāliem dienestiem, lai nodrošinātu visu atgriešanās procedūrās iesaistīto iestāžu ātru un pienācīgu daudzdisciplināru reakciju;

                           c)

                           nodrošināt, ka ir pieejams pietiekams skaits apmācītu un kompetentu darbinieku no visām par atgriešanās procedūrām atbildīgām iestādēm, lai reaģētu ātri un, ja vajadzīgs, saskaņā ar 24/7 principu, jo īpaši saskaroties ar arvien lielāku slogu, īstenojot pienākumu atgriezt trešo valstu valstspiederīgos, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi;

                           d)

                           atkarībā no konkrētās situācijas dalībvalstī pie Savienības ārējām robežām norīkot papildu darbiniekus, kuriem ir pilnvaras un spējas veikt tūlītējus pasākumus, lai noteiktu un pārbaudītu trešo valstu valstspiederīgo identitāti un juridisko statusu, un nekavējoties atteikt ieceļošanu vai pieņemt atgriešanas lēmumus par tiem, kuriem nav tiesību ieceļot vai uzturēties Eiropas Savienībā.

               3.

               Ar integrēto un saskaņoto pieeju atgriešanas jomā būtu jo īpaši jāīsteno šādi uzdevumi:

                           a)

                           ātri veikt medicīnisko pārbaudi, lai izvairītos no iespējamas ļaunprātīgas izmantošanas gadījumiem, kas minēti 9. punkta b) apakšpunktā;

                           b)

                           uzturēt saziņu un veikt attiecīgās operatīvās informācijas apmaiņu ar citām dalībvalstīm un Eiropas Robežu un krasta apsardzes aģentūru to uzdevumu un mērķu sasniegšanai;

                           c)

                           pilnībā izmantot attiecīgās IT sistēmas, piemēram, Eurodac, Šengenas informācijas sistēmu (SIS) un vīzu informācijas sistēmu (VIS), lai laikus iegūtu informāciju par attiecīgo trešo valstu valstspiederīgo identitāti un juridisko statusu.

               4.

               Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka vienībām vai struktūrām, kuru uzdevums ir nodrošināt integrētas un saskaņotas pieejas īstenošanu, tiek piešķirti visi vajadzīgie cilvēkresursi un finanšu un materiālie resursi.

      SISTEMĀTISKA ATGRIEŠANAS LĒMUMU PIEŅEMŠANA

               5.

               Lai nodrošinātu, ka atgriešanas lēmumi tiek sistemātiski pieņemti trešo valstu pilsoņiem, kuriem nav vai vairs nav tiesību uzturēties Eiropas Savienībā, dalībvalstīm būtu:

                           a)

                           jāievieš pasākumi, lai efektīvi noteiktu atrašanās vietu trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi, un aizturētu tos;

                           b)

                           jāpieņem atgriešanas lēmumi neatkarīgi no tā, vai trešās valsts valstspiederīgajam, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, ir personu apliecinošs vai ceļošanas dokuments;

                           c)

                           pēc iespējas labi jāizmanto iespēja, kas paredzēta Direktīvas 2008/115/EK 6. panta 6. punktā, apvienot vienā aktā vai vienlaikus pieņemt lēmumu par likumīgas uzturēšanās izbeigšanu un atgriešanas lēmumu ar noteikumu, ka katrā atsevišķajā lēmumā tiek ievērotas attiecīgās garantijas un noteikumi.

               6.

               Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka atgriešanas lēmumiem ir neierobežots ilgums, lai jebkurā brīdī var panākt to izpildi bez nepieciešamības pēc noteikta laika atsākt atgriešanas procedūras. Šim noteikumam nebūtu jāskar pienākums ņemt vērā izmaiņas attiecīgo trešo valstu valstspiederīgo individuālajā situācijā, tostarp attiecībā uz izraidīšanas risku.

               7.

               Lai aizkavētu un novērstu neatļautu sekundāru kustību, dalībvalstīm atgriešanas lēmumos būtu sistemātiski jāiekļauj informācija, ka trešo valstu valstspiederīgajiem ir jāatstāj dalībvalsts teritorija, lai sasniegtu trešo valsti.

               8.

               Dalībvalstīm būtu jāizmanto atkāpe, kas paredzēta Direktīvas 2008/115/EK 2. panta 2. punkta a) apakšpunktā, ja tas var nodrošināt efektīvākas procedūras, jo īpaši saskaroties ar ievērojamu migrācijas spiedienu.

      ATGRIEŠANAS LĒMUMU EFEKTĪVA IZPILDE

               9.

               Lai nodrošinātu tādu trešo valstu valstspiederīgo ātru atgriešanu, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi, dalībvalstīm būtu:

                           a)

                           saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2013/32/ES (12) jāorganizē procedūras, lai ātri izskatītu starptautiskās aizsardzības pieteikumus paātrinātā procedūrā vai – ja tas tiek uzskatīts par lietderīgu – robežprocedūrā, tostarp, ja patvēruma pieteikums ir iesniegts vienīgi tādēļ, lai kavētu vai izjauktu atgriešanas lēmuma izpildi;

                           b)

                           jāveic pasākumi, lai novērstu iespējamas ļaunprātīgas izmantošanas gadījumus, kas saistīti ar nepatiesām jaunām medicīniskām prasībām, kuru mērķis ir novērst izraidīšanu, piemēram, nodrošinot, ka ir pieejami attiecīgās valsts iestādes norīkotie medicīnas darbinieki, lai sniegtu objektīvu un neatkarīgu viedokli;

                           c)

                           jānodrošina, ka pēc atgriešanas lēmumiem nekavējoties tiek nosūtīts pieprasījums atpakaļuzņemšanas trešai valstij nosūtīt derīgus ceļošanas dokumentus vai piekrist, ka tiek izmantots Eiropas ceļošanas dokuments personu atgriešanai, kas izdots saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2016/1953 (13);

                           d)

                           jāizmanto atgriešanas lēmumu savstarpējās atzīšanas instruments, kas paredzēts Direktīvā 2001/40/EK un Lēmumā 2004/191/EK.

               10.

               Lai efektīvi nodrošinātu tādu trešo valstu valstspiederīgo izraidīšanu, kuri dalībvalstī uzturas nelegāli, dalībvalstīm būtu:

                           a)

                           jāizmanto aizturēšana, ja tas ir vajadzīgs un lietderīgi, gadījumos, kas paredzēti Direktīvas 2008/115/EK 15. panta 1. punktā, un jo īpaši, ja pastāv bēgšanas iespējamība, kā paredzēts šā ieteikuma 15. un 16. punktā;

                           b)

                           valsts tiesību aktos jāparedz maksimālais sākotnējās aizturēšanas laikposms – seši mēneši, kuru tiesu iestādes var pielāgot, ņemot vērā lietas apstākļus, un iespēja aizturēšanas ilgumu pagarināt līdz 18 mēnešiem gadījumos, kas paredzēti Direktīvas 2008/115/EK 15. panta 6. punktā;

                           c)

                           jāpanāk, ka aizturēšanas spējas atbilst faktiskajām vajadzībām, tostarp vajadzības gadījumā izmantojot atkāpi ārkārtas gadījumiem, kā paredzēts Direktīvas 2008/115/EK 18. pantā.

               11.

               Attiecībā uz tādiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi un kuri apzināti traucē atgriešanas procesu, dalībvalstīm būtu jāapsver iespēja piemērot sankcijas saskaņā ar valsts tiesību aktiem. Šīm sankcijām vajadzētu būt iedarbīgām, samērīgām un atturošām, un tām nebūtu jātraucē sasniegt Direktīvas 2008/115/EK mērķus.

      PROCESUĀLĀS GARANTIJAS UN TIESISKĀS AIZSARDZĪBAS LĪDZEKĻI

               12.

               Dalībvalstīm būtu:

                           a)

                           ciktāl iespējams, vienā procesuālā darbībā jāapvieno administratīvās uzklausīšanas, ko kompetentās iestādes veic dažādiem nolūkiem, piemēram, attiecībā uz uzturēšanās atļaujas piešķiršanu, atgriešanu vai aizturēšanu. Būtu arī jāizstrādā jauni veidi, kā organizēt šādas trešo valstu valstspiederīgo uzklausīšanas, piemēram, izmantojot videokonferences;

                           b)

                           jāparedz īsākais iespējamais termiņš pārsūdzības iesniegšanai pret atgriešanas lēmumiem, kāds saskaņā ar valsts tiesību aktiem noteikts salīdzināmās situācijās, lai novērstu tiesību un procedūru nepareizu izmantošanu, jo īpaši attiecībā uz pārsūdzībām, kas iesniegtas neilgi pirms paredzētā izraidīšanas datuma;

                           c)

                           jānodrošina, ka ar pārsūdzību atgriešanas lēmumu automātiski aptur tikai tādā gadījumā, ja tas ir nepieciešams, lai izpildītu hartas 19. panta 2. punktu un 47. pantu;

                           d)

                           jāizvairās no atkārtotiem neizraidīšanas principa pārkāpuma riska izvērtējumiem, ja citās procedūrās jau ir izvērtēts, ka šis princips tiek ievērots, ja minētais izvērtējums ir galīgs un ja nav nekādu izmaiņu attiecīgo trešo valstu valstspiederīgo individuālajā situācijā.

      ĢIMENE UN BĒRNI

               13.

               Lai nodrošinātu bērnu tiesību ievērošanu un pilnībā ņemot vērā bērna intereses un ģimenes dzīvi saskaņā ar Direktīvas 2008/115/EK 5. pantu, dalībvalstīm būtu:

                           a)

                           jānosaka skaidri noteikumi par nepavadītu nepilngadīgo juridisko statusu, kas ļauj vai nu pieņemt atgriešanas lēmumus un īstenot atgriešanu, vai piešķirt tiem tiesības palikt;

                           b)

                           jānodrošina, ka, pieņemot lēmumus par nepavadītu nepilngadīgo juridisko statusu, vienmēr būtu jābalstās uz viņu interešu individuālu izvērtējumu. Šajā izvērtējumā būtu sistemātiski jāņem vērā tas, vai nepavadīta nepilngadīgā atgriešana izcelsmes valstī un atkalapvienošanās ar ģimeni ir viņa interesēs;

                           c)

                           jāievieš mērķtiecīga reintegrācijas politika attiecībā uz nepavadītiem nepilngadīgajiem;

                           d)

                           jānodrošina, ka kompetentās iestādes sistemātiski izvērtē bērna intereses, pamatojoties uz daudzdisciplināru pieeju, un ka nepavadīto nepilngadīgo uzklausa un tiek pienācīgi iesaistīts tā aizbildnis.

               14.

               Attiecībā uz pamattiesībām un nosacījumiem, kas paredzēti Direktīvā 2008/115/EK, dalībvalstīm nebūtu savos tiesību aktos jāliedz iespēja aizturēt nepilngadīgo, ja tas ir noteikti nepieciešams, lai nodrošinātu, ka tiek izpildīts galīgais atgriešanas lēmums, ciktāl dalībvalstis nespēj nodrošināt par aizturēšanu mazāk ierobežojošus pasākumus, kurus var efektīvi piemērot efektīvas atgriešanas nodrošināšanai.

      BĒGŠANAS IESPĒJAMĪBA

               15.

               Katram no turpmāk minētajiem objektīvajiem apstākļiem vajadzētu būt atspēkojamai prezumpcijai, ka pastāv bēgšanas iespējamība:

                           a)

                           atsacīšanās sadarboties identificēšanas procesā, nepatiesu vai viltotu personu apliecinošo dokumentu izmantošana, esošo dokumentu iznīcināšana vai cita veida atbrīvošanās no tiem, atsacīšanās sniegt pirkstu nospiedumus;

                           b)

                           vardarbīga vai krāpnieciska pretošanās atgriešanas operācijai;

                           c)

                           tāda pasākuma neievērošana, kura mērķis ir novērst bēgšanas iespējamību un kurš noteikts, piemērojot Direktīvas 2008/115/EK 7. panta 3. punktu, piemēram, nepieteikšanās kompetentajām iestādēm vai neuzturēšanās konkrētā vietā;

                           d)

                           spēkā esoša ieceļošanas aizlieguma neievērošana;

                           e)

                           neatļauta sekundāra kustība uz citu dalībvalsti.

               16.

               Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka šādus kritērijus pienācīgi ņem vērā kā norādi, ka trešo valstu valstspiederīgie, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi, rada bēgšanas iespējamību:

                           a)

                           skaidri pausts nodoms neievērot atgriešanas lēmumu;

                           b)

                           brīvprātīgai izceļošanai noteiktā laikposma neievērošana;

                           c)

                           sodāmība par smagu noziedzīgu nodarījumu dalībvalstīs.

      BRĪVPRĀTĪGA IZCEĻOŠANA

               17.

               Dalībvalstīm būtu jāpiešķir brīvprātīga izceļošana tikai pēc attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā pieprasījuma, vienlaikus nodrošinot, ka trešās valsts valstspiederīgais ir labi informēts par iespēju iesniegt šādu pieteikumu.

               18.

               Dalībvalstīm būtu atgriešanas lēmumā jāparedz īsākais iespējamais laikposms brīvprātīgai izceļošanai, kāds nepieciešams, lai noorganizētu un īstenotu atgriešanu, ņemot vērā konkrētās lietas apstākļus.

               19.

               Nosakot laikposmu brīvprātīgajai izceļošanai, dalībvalstīm būtu jāizvērtē konkrētās lietas apstākļi, jo īpaši atgriešanas prognozes un trešās valsts valstspiederīgā, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, vēlme sadarboties ar kompetentajām iestādēm, lai atgrieztos.

               20.

               Laikposms, kas ir ilgāks nekā septiņas dienas, būtu jāpiešķir tikai tad, ja trešās valsts valstspiederīgais, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, sadarbojas ar kompetentajām iestādēm, lai atgrieztos.

               21.

               Laikposms brīvprātīgai izceļošanai nebūtu jāpiešķir gadījumos, kas paredzēti Direktīvas 2008/115/EK 7. panta 4. punktā, jo īpaši tad, ja trešo valstu valstspiederīgie, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi, rada bēgšanas iespējamību, uz kuru attiecas šā ieteikuma 15. un 16. punkts, un iepriekšējas sodāmības gadījumos par smagiem noziedzīgiem nodarījumiem citās dalībvalstīs.

      ATBALSTĪTAS BRĪVPRĀTĪGAS ATGRIEŠANAS PROGRAMMAS

               22.

               Dalībvalstīm līdz 2017. gada 1. jūnijam būtu jāievieš funkcionējošas atbalstītas brīvprātīgas atgriešanas programmas, kurām būtu jāatbilst kopīgiem standartiem attiecībā uz atbalstītas brīvprātīgas atgriešanas un reintegrācijas programmām, ko Komisija izstrādājusi sadarbībā ar dalībvalstīm un ko Padome ir apstiprinājusi (14).

               23.

               Dalībvalstīm būtu jāveic pasākumi, lai uzlabotu procesu, kā sadarbībā ar valstu izglītības, sociālajiem un veselības aprūpes dienestiem tiek izplatīta informācija par brīvprātīgas atgriešanas un atbalstītas brīvprātīgas atgriešanas programmām trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi.

      IECEĻOŠANAS AIZLIEGUMI

               24.

               Lai pilnībā izmantotu ieceļošanas aizliegumus, dalībvalstīm būtu:

                           a)

                           jānodrošina, ka ieceļošanas aizliegumi stājas spēkā tajā dienā, kurā trešo valstu valstspiederīgie izceļo no ES, lai to faktiskais ilgums netiktu nepamatoti saīsināts; tas būtu jānodrošina gadījumos, kad izbraukšanas datums ir zināms valsts iestādēm, it īpaši izraidīšanas un izbraukšanas gadījumos saistībā ar atbalstītas brīvprātīgas atgriešanas programmu;

                           b)

                           jāievieš līdzekļi, lai pārbaudītu, vai trešās valsts valstspiederīgais, kas Eiropas Savienībā uzturas nelikumīgi, ir izceļojis brīvprātīgai izceļošanai noteiktajā laikposmā, un jānodrošina efektīvi turpmāki pasākumi gadījumā, ja minētā persona nav izceļojusi, tostarp nosakot ieceļošanas aizliegumu;

                           c)

                           sistemātiski jāiekļauj brīdinājums par ieceļošanas aizliegumu otrās paaudzes Šengenas Informācijas sistēmā, piemērojot Regulas (EK) Nr. 1987/2006 24. panta 3. punktu; un

                           d)

                           jāievieš sistēma atgriešanas lēmuma pieņemšanai gadījumos, kad nelikumīga uzturēšanās tiek konstatēta izceļošanas pārbaudē. Pamatotos gadījumos pēc individuāla novērtējuma un piemērojot proporcionalitātes principu, ieceļošanas aizliegums būtu jāpieņem, lai novērstu turpmāku nelegālas uzturēšanās risku.

      Briselē, 2017. gada 7. martā

            Komisijas vārdā –

            Komisijas loceklis

         Dimitris AVRAMOPOULOS

      (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 16. decembra Direktīva 2008/115/EK par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (OV L 348, 24.12.2008., 98. lpp.).

      (2)  Padomes 2013. gada 7. oktobra Regula (ES) Nr. 1053/2013, ar ko izveido izvērtēšanas un uzraudzības mehānismu, lai pārbaudītu Šengenas acquis piemērošanu, un ar ko atceļ Izpildu komitejas lēmumu (1998. gada 16. septembris), ar ko izveido Šengenas izvērtēšanas un īstenošanas pastāvīgo komiteju (OV L 295, 6.11.2013., 27. lpp.).

      (3)  Padomes 2008. gada 14. maija Lēmums 2008/381/EK, ar ko izveido Eiropas migrācijas tīklu (OV L 131, 21.5.2008., 7. lpp.).

      (4)  Eiropadomes 2016. gada 20. un 21. oktobra secinājumi, EUCO 31/16.

      (5)  Eiropadomes 2017. gada 3. februāra paziņojums presei 43/17.

      (6)  Eiropas Parlamenta un Padomes 2016. gada 9. marta Regula (ES) 2016/399 par Savienības Kodeksu par noteikumiem, kas reglamentē personu pārvietošanos pār robežām (Šengenas Robežu kodekss) (OV L 77, 23.3.2016., 1. lpp.).

      (7)  Padomes 2001. gada 28. maija Direktīva 2001/40/EK par tādu lēmumu savstarpēju atzīšanu, kas attiecas uz trešo valstu valstspiederīgo personu izraidīšanu (OV L 149, 2.6.2001., 34. lpp.).

      (8)  Padomes 2004. gada 23. februāra Lēmums 2004/191/EK, ar ko nosaka kritērijus un praktiskus pasākumus finanšu traucējumu kompensācijai, kas rodas, piemērojot Direktīvu 2001/40/EK par tādu lēmumu savstarpēju atzīšanu, kas attiecas uz trešo valstu valstspiederīgo personu izraidīšanu (OV L 60, 27.2.2004., 55. lpp.).

      (9)  Eiropas Savienības Tiesas spriedums, 2014. gada 18. decembris, Centre public d'action sociale d'Ottignies-Louvain-La-Neuve versus Moussa Abdida, C-562/13, ECLI:EU:C:2014:2453.

      (10)  COM(2016) 881 final.

      (11)  Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 20. decembra Regula (EK) Nr. 1987/2006 par otrās paaudzes Šengenas Informācijas sistēmas (SIS II) izveidi, darbību un izmantošanu (OV L 381, 28.12.2006., 4. lpp.).

      (12)  Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 26. jūnija Direktīva 2013/32/ES par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai (OV L 180, 29.6.2013., 60. lpp.).

      (13)  Eiropas Parlamenta un Padomes 2016. gada 26. oktobra Regula (ES) 2016/1953 par Eiropas ceļošanas dokumentu izveidi tādu trešo valstu valstspiederīgo atgriešanai, kuri dalībvalstīs uzturas nelikumīgi, un ar ko atceļ Padomes 1994. gada 30. novembra ieteikumu (OV L 311, 17.11.2016., 13. lpp.).

      (14)  Padomes 2016. gada 9. un 10. jūnija secinājumi.


				|

		52011SC0819

			Recommendation for a COUNCIL RECOMMENDATION on the National Reform Programme 2011 of the Czech Republicand delivering a Council opinionon the updated Convergence Programme of the Czech Republic, 2011-2014

			   	Ieteikums
PADOMES IETEIKUMS
par Čehijas Republikas 2011. gada
valsts reformu programmu
un ar ko sniedz Padomes atzinumu
par atjaunināto Čehijas Republikas konverģences programmu
2011.–2014. gadam
EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
ņemot vērā Līgumu par
Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 121. panta
2. punktu un 148. panta 4. punktu,
ņemot vērā Padomes 1997. gada
7. jūlija Regulu (EK) Nr. 1466/97 par budžeta stāvokļa
uzraudzības un ekonomikas politikas uzraudzības un koordinācijas
stiprināšanu[1] un
jo īpaši tās 9. panta 3. punktu,
ņemot vērā Eiropas Komisijas
ieteikumu[2],
ņemot vērā Eiropadomes
secinājumus,
ņemot vērā
Nodarbinātības komitejas atzinumu,
apspriedusies ar Ekonomikas un finanšu
komiteju,
tā kā:
(1)
Eiropadome 2010. gada 26. martā piekrita
Eiropas Komisijas priekšlikumam aizsākt jaunu izaugsmes un
nodarbinātības stratēģiju — „Eiropa 2020” —, kam
pamatā būtu ciešāka ekonomikas politikas koordinācija,
lielākoties pievēršot uzmanību galvenajām jomām,
kurās jārīkojas, lai palielinātu Eiropas
ilgtspējīgas izaugsmes potenciālu un konkurētspēju.
(2)
Padome 2010. gada 13. jūlijā
pieņēma ieteikumu par dalībvalstu un Savienības
vispārējām ekonomikas politikas pamatnostādnēm
(2010.–2014. g.), bet 2010. gada 21. oktobrī —
lēmumu par dalībvalstu nodarbinātības politikas
pamatnostādnēm[3], kas kopā veido
„integrētās pamatnostādnes”. Dalībvalstis tika
aicinātas savā ekonomikas un nodarbinātības politikā
ņemt vērā šīs integrētās pamatnostādnes.
(3)
Komisija 2011. gada 12. janvārī
pieņēma pirmo Gada izaugsmes pētījumu,
tādējādi uzsākot jaunu ekonomiskās
pārvaldības ciklu ES un pirmo Eiropas ex-ante un
integrētas politikas koordinēšanas pusgadu, kas balstās uz
stratēģiju „Eiropa 2020”.
(4)
Eiropadome 2011. gada 25. martā
apstiprināja fiskālās konsolidācijas un strukturālu
reformu prioritātes (saskaņā ar Padomes 2011. gada
15. februāra un 7. marta secinājumiem un atbilstīgi
Komisijas Gada izaugsmes pētījumam). Eiropadome uzsvēra, ka
prioritāte jāpiešķir stabilam budžetam un fiskālās
stabilitātes atjaunošanai, bezdarba samazināšanai ar darbaspēka
tirgus reformu palīdzību un jauniem centieniem stiprināt
izaugsmi.    Tā aicināja dalībvalstis šīs prioritātes
izvērst konkrētos pasākumos, ko paredzēts iekļaut to
stabilitātes vai konverģences programmās un valstu reformu
programmās.
(5)
Čehijas Republika 2011. gada
29. aprīlī iesniedza savu 2011. gada valsts reformu
programmu un 5. maijā — 2011. gada konverģences programmas
atjauninājumu, kas attiecas uz 2011.–2014. gadu. Abas programmas izvērtētas
vienlaikus, lai ņemtu vērā to savstarpējo saistību.
(6)
Pasaules finanšu krīze caur Čehijas
ekonomikas plaši atvērtajiem tirgiem spēcīgi ietekmēja IKP
pieaugumu un bezdarbu Čehijas Republikā. Reālais IKP
2009. gadā samazinājās par 4,1 %, jo kritās
eksporta apjoms un iekšzemes investīcijas. Ievērojami palielinājās
bezdarba līmenis, proti, no 4,4 % 2008. gadā līdz
7,3 % 2010. gadā, un nodarbinātības līmenis
laikposmā starp 2008. un 2010. gadu samazinājās par
2 procentpunktiem. Tomēr lielā saistība ar starptautisko
tirdzniecību un Čehijas Republikas galveno tirdzniecības
partneru ātrāka atgūšanās no krīzes, nekā tika
prognozēts, ir veicinājusi arī strauju reālā IKP
pieauguma rādītāju atjaunošanos, tam sasniedzot 2,3 %
2010. gadā, un arī turpmāk veicinās vidēji
strauju atveseļošanos.
(7)
Pamatojoties uz atjauninātās konverģences
programmas novērtējumu saskaņā ar Padomes Regulu
(EK) Nr. 1466/97, Padome uzskata, ka makroekonomiskie
pieņēmumi, uz kuriem programma pamatojas, ir ticami programmas
pirmajos divos gados un labvēlīgi pēc tam. Programma pamatojas
uz prognozēm par mazāku izaugsmi 2012. gadā
salīdzinājumā ar Komisijas dienestu 2011. gada pavasara
prognozi. Mazākas izaugsmes prognozes galvenokārt saistītas ar
turpmāku ilgstošu valdības reālo patēriņa izdevumu
samazinājumu, kas nav ietverts Komisijas dienestu nemainīgas
politikas prognozē 2012. gadam. Programmā plānots
2013. gadā samazināt vispārējās valdības
deficītu zem 3 % no IKP un 2014. gadā — līdz
1,9 % no IKP. Plānotā konsolidācija galvenokārt
pamatojas uz izdevumu ierobežošanu. Ierosinātie pasākumi kopumā
ir pietiekami, lai līdz 2013. gadam sasniegtu mērķi
saskaņā ar Padomes ieteikumiem, tomēr, ņemot vērā
programmā iekļautos pasākumus, pastāv risks, ka faktiski
budžeta rezultāts var palikt nesasniegts. Turklāt, šķiet, ka
programmas pēdējo gadu mērķu sasniegšana pamatojas
galvenokārt uz labvēlīgiem cikliskajiem nosacījumiem un
turpmāku publiskā sektora administrācijas efektivitātes
uzlabošanu, kas var kļūt par aizvien grūtāk izpildāmu
uzdevumu. Paredzēts, ka vidēja termiņa budžeta mērķi
tiks sasniegti pēc programmas perioda beigām. Vidējie
ikgadējie fiskālie pasākumi laikposmā no
2011. līdz 2013. gadam ir mazāki par 1 % no IKP, ko
Padome saskaņā ar pārmērīga budžeta deficīta novēršanas
procedūru ieteica 2009. gada 2. decembrī.
(8)
Programmā ir skaidri nosprausts
mērķis līdz 2013. gadam samazināt publiskā
sektora finanšu deficītu zem 3 % no IKP. Būs jāpārvar
grūtības, kas saistītas ar to, lai nodrošinātu, ka
pasākumi, uz kuriem pamatojas budžeta deficīta samazināšana
2011.–13. gadā, kā arī turpmākajos gados, neapdraud
ilgtermiņa izaugsmi, jo īpaši saglabājot tēriņus
izglītībai un pētniecībai un izstrādei, kā
arī, lai tie sniegtu atbilstošu amortizāciju pieaugumam, ko
radīs demogrāfiskās situācijas attīstība.
(9)
Budžeta konsolidācijas
stratēģijā ietilpst pasākumi, kas ietekmē PVN
ieņēmumus: plānots, ka zemākā PVN likme 2012. un
2013. gadā tiks palielināta, bet augstākā likme
2013. gadā tiks pazemināta. Valdība ir arī
paredzējusi, sākot ar 2013. gadu, palielināt to
uzņēmumu skaitu, kas ir PVN maksātāji. Saskaņā ar
programmu, veicot šādas izmaiņas, nodokļu ieņēmumiem
2012. gadā būtu jāpalielinās par 0,7 % no IKP un
vēl par 0,1 % no IKP 2013. gadā. Turklāt, šķiet,
ka netiešo nodokļu ieņēmumus, kas 2010. gadā bija
11,8 % no IKP (ES vidējais rādītājs — 13,4 %), ir
iespējams palielināt vēl vairāk un tādējādi,
iespējams, samazināt nodokļus darbaspēkam. Turklāt
aplēsts, ka atšķirība starp faktiskajiem PVN
ieņēmumiem un teorētiski aprēķinātajiem PVN
ieņēmumiem ir ievērojami lielāka nekā vidēji ES.
Tas nozīmē, ka nepieciešami pasākumi nodokļu
iekasēšanas uzlabošanai.
(10)
Ņemot vērā prognozi, ka
sabiedrības novecošanas ietekme uz budžetu būs ievērojami
lielāka nekā vidēji ES, svarīgs jautājums ir pensiju
sistēmas reforma. Valdība ir nākusi klajā ar divām
priekšlikumu paketēm. Paredzams, ka Čehijas parlaments pirmo paketi,
kas attiecas uz paaudžu solidaritātes shēmu un kurā kopš
2009. gada vērojams deficīts, apstiprinās līdz
2011. gada septembrim. Tajā iekļauta arī likumā
noteiktā pensionēšanas vecuma paaugstināšana, kas, sākot ar
2041. gadu, būs 67 gadi gan vīriešiem, gan sievietēm.
Šī parametrisko reformu pakete daļēji risina fiskālās
ilgtspējības problēmu. Tomēr ar to var nepietikt, lai
risinātu sabiedrības novecošanas radītās problēmas.
Otrā pasākumu pakete, kuru valdība oficiāli vēl nav
apstiprinājusi, sastāvētu no brīvprātīga
privāta otrā pīlāra ieviešanas 2013. gadā ar
mērķi palielināt pensijas ienākumu diversifikāciju un
atbalstīt to turpmāku piemērotību, šajā
nolūkā veicinot privāto uzkrājumu attīstību.
Tomēr veids, kādā pīlāru iecerēts īstenot,
rada maz stimulu šai shēmai pievienoties un var pat palielināt
iepriekš minētos ilgtermiņa spiedienus. Rūpīgi
jāanalizē arī šādu pensijas fondu pārvaldīšanas
izmaksas, un, lai sistēma darbotos efektīvi, tām jābūt
pēc iespējas zemākām.
(11)
Darba tirgus uzskatāms par vidēji
elastīgu, un pirms pasaules finanšu krīzes tajā nebija
vērojami lieli funkcionāli traucējumi. Tomēr dažas
strukturālās nepilnības ir skaidri redzamas. Viena no svarīgākajām
ir ļoti lielās grūtības, ar kurām saskaras sievietes
ar bērniem, atgriežoties darba tirgū pēc maternitātes
atvaļinājuma. Šī problēma ir būtiska arī
tāpēc, ka tai ir plašāka ietekme uz ekonomiku: ilgāki
periodi bez darba, lielas atšķirības starp vīriešu un sieviešu
nodarbinātības līmeni un visaugstākā vīriešu un
sieviešu atalgojuma atšķirība visā ES. Drīza
atgriešanās darbā joprojām ir sarežģīta, neraugoties
uz valdības centieniem dot vecākiem plašākas iespējas
izvēlēties bērna kopšanas atvaļinājuma ilgumu.
Problēma daļēji ir saistāma ar uzņēmumu
nevēlēšanos slēgt daļēja darbalaika darba
līgumus, ko citās dalībvalstīs bieži izmanto darba
ņēmēji ar maziem bērniem, un daļēji — ar izmaksu
ziņā pieejamu bērnu aprūpes iestāžu trūkumu, jo
īpaši par trim gadiem jaunākiem bērniem.
(12)
Lai gan vispārējais bezdarba līmenis
joprojām ir ievērojami zemāks nekā ES vidējais
rādītājs, pieaug ilgtermiņa bezdarba līmenis, jo
īpaši 20–29 gadu vecu personu vidū. Personām ar sliktu
izglītību, kā arī citiem slikti apmaksātiem
darbiniekiem ir ievērojamas grūtības atrast darbu. Augsts
ilgtermiņa bezdarba līmenis ir saistīts ar nepietiekami
finansēto un samērā šaurā aktīvā darba tirgus
politiku, un nelielo dalībnieku īpatsvaru regulāros
aktivācijas pasākumos.
(13)
Valsts administrācijas neefektivitāti,
kas rada slogu uzņēmējdarbības videi, varētu
risināt, visaptveroši īstenojot pašreizējās
stratēģijas. Valdība 2007. gadā aizsāka
"labāka regulējuma" programmu un pretkorupcijas
stratēģiju 2011.–2012. gadam. Tajās paziņots par
pasākumiem, kas ir svarīgi, lai uzlabotu Čehijas tiesiskās
un regulatīvās sistēmas kvalitāti, kura saskaņā
ar starptautiskiem apsekojumiem ir zemāka par ES vidējo
rādītāju, kā arī nostiprinātu uzņēmumu
uzticēšanos tai. Sarežģīts jautājums ir valsts
pārvaldes stabilizēšana, jo bieži un tālejoši
reorganizācijas pasākumi mazina tās efektivitāti. Lai
paveiktu iepriekšminēto, būtu svarīgi pieņemt t. s.
Likumu par ierēdņiem, kas vairākkārt ir atlikts.
Valdība nesen ir pieņēmusi pasākumus, lai uzlabotu publiskā
iepirkuma pārredzamību. Tomēr viens regulatīvās
sistēmas elements, proti, konkrēts uzņēmuma akciju veids,
kas ļauj pilnīgi anonīmi pārvietot līdzekļus,
joprojām ir pakļauts riskiem, tāpēc tam jāpievērš
uzmanība.
(14)
Sagaidāms, ka krīze būs
negatīvi ietekmējusi izaugsmes potenciālu. Ir svarīgi
uzlabot cilvēkkapitālu, neraugoties uz universitātēs
iestājušos jauniešu lielo īpatsvaru. To kavē apmācību
nepietiekamā kvalitāte, kas izriet no Čehijas
augstākās izglītības iestāžu zemā reitinga
starptautiskajos apsekojumos. Turklāt izdevumi par studentu
salīdzināmās cenās ir vieni no zemākajiem ES
dalībvalstīs, un tie ir īpaši mazi pamatizglītībai.
Valsts reformu programmā ir izklāstīti pasākumi visiem
izglītības posmiem. Vairākus gadus tiek gatavota kompleksa
augstākās izglītības reforma. Lai nodrošinātu
konkurētspēju un inovācijas spēju, ir svarīgi
rūpēties par augstākās izglītības kvalitāti
un efektivitāti.
(15)
Komisija ir izvērtējusi Čehijas
Republikas konverģences programmu un valsts reformu programmu[4].
Vērtējumā Komisija ņēma vērā ne tikai to
lietderību ilgtspējīgas fiskālās un sociālekonomiskās
politikas izveidē Čehijas Republikā, bet arī to
atbilstību ES noteikumiem un norādēm, ņemot vērā,
ka ir jānostiprina Eiropas Savienības vispārējā
ekonomiskā pārvaldība, kas panākams, turpmākajos
valstu lēmumos ievērojot ES līmeņa norādes. Šajā
sakarā Komisija uzskata, ka jāsaglabā pieeja, kuras centrā
ir fiskālā konsolidācija, vienlaikus aizsargājot izaugsmi
veicinošus tēriņus. Publiskā sektora finanšu ilgtermiņa
ilgtspējība lielā mērā ir atkarīga no spējas
īstenot nepieciešamo pensiju reformu. Ir būtiski, lai pieaugtu, jo
īpaši sieviešu, iesaistīšanās darba tirgū un rastos
labākas darba iespējas ilgtermiņa bezdarbniekiem.
Konkurētspējas stiprināšanai ir ļoti svarīgi
īstenot papildu pasākumus, lai uzlabotu sabiedrisko pakalpojumu un
regulatīvās sistēmas kvalitāti, kā arī
augstākās izglītības kvalitāti.
(16)
Ņemot vērā šo novērtējumu,
kā arī ņemot vērā Padomes 2009. gada
2. decembra ieteikumu saskaņā ar Līguma par Eiropas
Savienības darbību 126. panta 7. punktu, Padome ir
izskatījusi Čehijas Republikas konverģences programmas
2011. gada atjauninājumu, un tās atzinums[5]
jo īpaši ir pausts ieteikuma 1. un 2. punktā. Ņemot
vērā Eiropadomes 2011. gada 25. marta secinājumus,
Padome ir izskatījusi Čehijas Republikas valsts reformu programmu,
IESAKA Čehijas Republikai
laikposmā no 2011. līdz 2012. gadam rīkoties šādi.
(1)
Īstenot plānoto konsolidāciju
2011. gadā un veikt pastāvīgus kompensācijas
pasākumus, ja ieņēmumi ir mazāki, nekā paredzēts,
vai ja tiek pārsniegti tēriņu ierobežojumi. Pieņemt
fiskālos pasākumus 2012. gadam, kā programmā
plānots, un apstiprināt 2013. gada mērķi ar
konkrētākiem pasākumiem. Nepieļaut izdevumu
samazināšanu izaugsmi veicinošām pozīcijām un izmantot
pieejamās iespējas, lai palielinātu netiešo nodokļu
ieņēmumus, uzlabotu nodokļu atbilstību un samazinātu
izvairīšanos no nodokļu maksāšanas.
(2)
Ieviest visaptverošu pensiju reformu, lai uzlabotu
publiskā sektora finanšu ilgtermiņa ilgtspējību un
nodrošinātu pensiju pietiekamību nākotnē. Rīcībai
vajadzētu būt vērstai, pirmkārt, uz turpmākām
izmaiņām publiskajā pīlārā, tostarp
ātrāku likumā noteiktā pensionēšanās vecuma
palielināšanu, nekā plānots, stiprinot to ar pasākumiem,
kas veicina vecāka gadagājuma darbinieku nodarbinātību; un,
otrkārt, uz privāto uzkrājumu attīstību. Šajā
kontekstā nodrošināt, lai paredzētā finansētā
shēma piesaistītu daudz dalībnieku un būtu veidota tā,
lai tās administratīvās izmaksas būtu pārredzamas un
zemas.
(3)
Uzlabot dalību darba tirgū, šajā
nolūkā samazinot šķēršļus vecākiem ar maziem
bērniem atgriezties darba tirgū, to panākot ar izmaksu
ziņā pieejamu bērnu aprūpes iestāžu skaita un to
pieejamības palielināšanu. Palielināt elastīgāku darba
kārtību, piemēram, nepilnas darba slodzes, pievilcību un pieejamību.

(4)
Stiprināt valsts nodarbinātības
dienesta spējas, lai uzlabotu apmācību kvalitāti un
efektivitāti, darba meklēšanas atbalstu un individualizētus
pakalpojumus, sasaistot programmu finansējumu ar rezultātiem.
Konsultējoties ar ieinteresētajām personām, ieviest īpaši
pielāgotas apmācību programmas vecākiem darbiniekiem, jauniem
cilvēkiem, zemas kvalifikācijas un citām neaizsargātam
darba ņēmēju grupām.
(5)
Veikt nepieciešamos pasākumus, lai uzlabtu
sabiedrisko pakalpojumu kvalitāti jomās, kas ir svarīgas
uzņēmējdarbības videi. Šajā sakarā
paātrināt pretkorupcijas stratēģijas īstenošanu
atbilstoši nospraustajiem mērķiem, pieņemt Likumu par
ierēdņiem, lai veicinātu valsts pārvaldes stabilitāti
un efektivitāti, un pārskatīt tirdzniecības kodeksu, lai
atceltu akciju anonīmu turēšanu.
(6)
Izveidot pārredzamu kvalitātes
izvērtēšanas sistēmu akadēmiskajām iestādēm
un sasaistīt to ar finansējumu, lai uzlabotu augstākās
izglītības līmeni.
Briselē,
                                                                       Padomes
vārdā —
                                                                       priekšsēdētājs
[1]               OV L 209, 2.8.1997., 1. lpp.
[2]               OV C , , …lpp.
[3]               Saglabātas 2011. gadam ar Padomes
2011. gada 19. maija Lēmumu 2011/308/ES.
[4]               SEC(2011) 712.
[5]               Kā paredzēts Padomes Regulas (EK)
Nr. 1466/97 9. panta 3. punktā.


title: Padomes Ieteikums (2016. gada 12. jūlijs) par Nīderlandes 2016. gada valsts reformu programmu un ar ko sniedz Padomes atzinumu par Nīderlandes 2016. gada stabilitātes programmu

text:
               18.8.2016

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 299/41

         PADOMES IETEIKUMS
   (2016. gada 12. jūlijs)
   par Nīderlandes 2016. gada valsts reformu programmu un ar ko sniedz Padomes atzinumu par Nīderlandes 2016. gada stabilitātes programmu
   (2016/C 299/10)
   EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
   ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 121. panta 2. punktu un 148. panta 4. punktu,
   ņemot vērā Padomes Regulu (EK) Nr. 1466/97 (1997. gada 7. jūlijs) par budžeta stāvokļa uzraudzības un ekonomikas politikas uzraudzības un koordinācijas stiprināšanu (1) un jo īpaši tās 5. panta 2. punktu,
   ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 1176/2011 (2011. gada 16. novembris) par to, kā novērst un koriģēt makroekonomisko nelīdzsvarotību (2), un jo īpaši tās 6. panta 1. punktu,
   ņemot vērā Eiropas Komisijas ieteikumu,
   ņemot vērā Eiropas Parlamenta rezolūcijas,
   ņemot vērā Eiropadomes secinājumus,
   ņemot vērā Nodarbinātības komitejas atzinumu,
   ņemot vērā Ekonomikas un finanšu komitejas atzinumu,
   ņemot vērā Sociālās aizsardzības komitejas atzinumu,
   ņemot vērā Ekonomikas politikas komitejas atzinumu,
   tā kā:

               (1)

               Komisija 2015. gada 26. novembrī pieņēma Gada izaugsmes pētījumu, tādējādi uzsākot 2016. gada Eiropas ekonomikas politikas koordinēšanas pusgadu. Gada izaugsmes pētījumā iekļautās prioritātes Eiropadome apstiprināja 2016. gada 17.–18. martā. Komisija, pamatojoties uz Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 1176/2011, 2015. gada 26. novembrī pieņēma brīdināšanas mehānisma ziņojumu, kurā Nīderlande bija minēta to dalībvalstu vidū, kurām paredzēts veikt padziļinātu pārskatu. Tajā pašā dienā Komisija pieņēma arī ieteikumu Padomes ieteikumam par eurozonas ekonomikas politiku. Eiropadome atbalstīja šo ieteikumu 2016. gada 18.–19. februārī, un 2016. gada 8. martā Padome to pieņēma (3). Ņemot vērā to, ka Nīderlandes valūta ir euro un ekonomikas un monetārajā savienībā starp ekonomikām ir cieša savstarpējā saikne, Nīderlandei būtu jānodrošina minētā ieteikuma pilnīga un laicīga īstenošana.

               (2)

               2016. gada ziņojums par Nīderlandi tika publicēts 2016. gada 26. februārī. Tajā tika izvērtēti Nīderlandes panākumi attiecībā uz to, kā tiek īstenoti Padomes 2015. gada 14. jūlijā pieņemtie konkrētai valstij adresētie ieteikumi, un Nīderlandes progress virzībā uz stratēģijas “Eiropa 2020” valsts mērķu sasniegšanu. Minētais ziņojums ietvēra arī padziļinātu pārskatu saskaņā ar Regulas (ES) Nr. 1176/2011 5. pantu. Komisija 2016. gada 8. martā iepazīstināja ar padziļinātā pārskata rezultātiem. Komisijas veiktā analīze ļauj tai secināt, ka Nīderlandē ir makroekonomikas nelīdzsvarotība. Izšķiroši svarīgi ir arī novērst ļoti lielo mājsaimniecību parādu uzkrājumu. Liels un noturīgs tekošā konta pārpalikums, kas atspoguļo ekonomikas strukturālās iezīmes un politikas noteikšanu attiecībā uz nefinanšu sabiedrībām, joprojām ir problēma, ņemot vērā arī ietekmi uz citām eurozonas dalībvalstīm.

               (3)

               Nīderlande 2016. gada 28. aprīlī iesniedza savu 2016. gada valsts reformu programmu un 2016. gada stabilitātes programmu. Abas programmas tika izvērtētas vienlaikus, lai ņemtu vērā to savstarpējo saistību.

               (4)

               Attiecīgie konkrētai valstij adresētie ieteikumi iekļauti Eiropas strukturālo un investīciju fondu 2014.–2020. gadam plānošanā. Kā paredzēts Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1303/2013 (4) 23. pantā, Komisija var pieprasīt dalībvalstij pārskatīt tās partnerattiecību nolīgumu un attiecīgās programmas un ierosināt grozījumus, ja tas vajadzīgs, lai palīdzētu īstenot attiecīgos Padomes ieteikumus. Komisija ir sniegusi papildu informāciju par to, kā tā izmantos šo noteikumu norādēs par to pasākumu piemērošanu, kuri saista Eiropas strukturālo un investīciju fondu efektivitāti ar pareizu ekonomikas pārvaldību.

               (5)

               Uz Nīderlandi pašlaik attiecas Stabilitātes un izaugsmes pakta preventīvā daļa, un tai piemēro pārejas noteikumu par parādu. Valdība savā 2016. gada stabilitātes programmā plāno nominālās bilances pakāpenisku uzlabošanos, tai 2019. gadā sasniedzot 0,1 % no IKP. Tajā pašā laikā valdība plāno pārrēķinātās strukturālās bilances pasliktināšanos (5) 2016. gadā līdz -1,4 % no IKP un uzlabošanos pēc tam. Vidējā termiņa budžeta mērķi – strukturālo deficītu 0,5 % apmērā no IKP – plānots sasniegt 2019. gadā. Tomēr, pamatojoties uz pārrēķināto strukturālo bilanci, vidējā termiņa budžeta mērķis tiktu sasniegts, sākot jau ar 2018. gadu. Saskaņā ar stabilitātes programmu sagaidāms, ka valdības parāda attiecība pret IKP 2016. gadā pieaugs līdz 65,4 % un tad tā pakāpeniski samazināsies līdz 58,9 % 2019. gadā. Makroekonomiskais scenārijs, kas ir budžeta prognozes pamatā, ir ticams. Pamatojoties uz Komisijas 2016. gada pavasara prognozi, Nīderlandē pastāv risks par zināmu novirzi no preventīvās daļas prasībām 2016. gadā un nemainīgas politikas apstākļos – 2016. un 2017. gadā, aplūkojot tos kopā. Tiek prognozēts, ka Nīderlande ievēros pārejas noteikumu par parādu 2016. gadā un pēc pārejas perioda beigām – parāda samazināšanas kritēriju 2017. gadā. Pamatojoties uz stabilitātes programmas novērtējumu un ņemot vērā Komisijas 2016. gada pavasara prognozi, Padome uzskata, ka Nīderlande kopumā ievēros Stabilitātes un izaugsmes pakta noteikumus. Tomēr, lai 2016. un 2017. gadā nodrošinātu atbilstību, būs nepieciešami turpmāki pasākumi.

               (6)

               Neseno nodarbinātības pieaugumu var pilnībā attiecināt uz pašnodarbināto personu un to cilvēku skaita pieaugumu, kuri strādā saskaņā ar pagaidu līgumiem. Lai gan Nīderlande ir veikusi pasākumus, lai šo jautājumu risinātu, ir vajadzīga vispusīgāka pieeja. Zemi rādītāji pārejai no pagaidu uz pastāvīgiem līgumiem joprojām rada darba tirgus segmentācijas risku. Lielā un pieaugošā pagaidu līgumu procentuālā attiecība tiek novērota saistībā ar lielām atšķirībām darba aizsardzības noteikumos saskaņā ar pagaidu līgumiem, no vienas puses, un pastāvīgiem līgumiem, no otras puses. Pašnodarbinātās personas bez darbiniekiem biežāk ir nepietiekami apdrošinātas pret invaliditāti, bezdarbu un vecumu, un tas varētu ilgtermiņā ietekmēt sociālās apdrošināšanas sistēmas ilgtspēju. Tika ieviesti vairāki pasākumi, kas samazināja atšķirības starp pastāvīgajiem un pagaidu līgumiem. Labvēlīgs nodokļu režīms un tas, ka nav pienākuma veikt dažas sociālās apdrošināšanas iemaksas, joprojām finansiāli stimulē pašnodarbinātību.

               (7)

               Svarīgs uzdevums mājsaimniecību lielo parādsaistību novēršanā ir mājokļu tirgū, kura neelastība un kropļojoši stimuli, kas gadu desmitos ir izveidojušies, veido mājokļu finansēšanas un sektorālu ietaupījumu modeļus. Mājsaimniecību tendenci hipotekāro kredītu bruto parādu nodrošināt ar mājokļu līdzekļiem lielā mērā izskaidro ilgu laiku pastāvošie fiskālie stimuli, jo īpaši nodokļu atskaitījumi par hipotekāro kredītu procentu maksājumiem. Kopš 2012. gada ir īstenoti vairāki pasākumi, lai to daļēji novērstu, taču tie nav izvērsti saskaņā ar Padomes 2015. gada ieteikumu. Labi funkcionējoša privātā īres tirgus izveidi apgrūtina subsīdijas citos mājokļu apakšsektoros. Sociālo mājokļu sektors ir viens no lielākajiem Savienībā, bet mājokļi ne vienmēr tiek faktiski piešķirti tiem, kuriem tie patiešām ir nepieciešami. Sociālo mājokļu sektorā ir ieviesta īres maksas diferenciācija, pamatojoties vairāk uz ienākumiem. Mājokļu sabiedrībām darbības ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi (t. i., sociālie mājokļi) būs jānošķir no citām darbībām. Ņemot vērā to, ka sociālo mājokļu tirgū ir novērsti daži kropļojoši stimuli, kas īres maksu saista ar ienākumiem, šo Padomes 2015. gada ieteikuma daļu ir lietderīgi novirzīt uz situācijas uzraudzību. Tajā pašā laikā mājokļu tirgus joprojām ir ievērojami izkropļots un turpina radīt parādu traucējošo ietekmi uz mājsaimniecībām. Šajos jautājumos ir nepieciešams turpmāks progress.

               (8)

               Papildus mājokļu tirgus izkropļojumiem mājsaimniecību izmantojamos ienākumus negatīvi ietekmē obligātās iemaksas otrā līmeņa pensiju sistēmā. Otrā līmeņa pensiju sistēma darbojas labi attiecībā uz kvalitāti un atbilstību, bet ir trūkumi attiecībā uz starppaaudžu taisnīgumu, pārredzamību un noturību pret ekonomikas satricinājumiem. Pēdējos gados pensiju sistēmas ilgtspēja ir uzlabota, līdz 2021. gadam paaugstinot pensionēšanās vecumu līdz 67 gadiem un pēc tam piesaistot to paredzamajam mūža ilgumam. Vidēji pensijas iemaksas ir samazinātas, jo tika samazināta maksimālā no nodokļa atbrīvotā uzkrājuma likme. Piemērots izmaksu un risku sadalījums paaudžu ietvaros un starp paaudzēm papildus pieņemtajiem noteikumiem par indeksāciju un finanšu rezervēm (finanšu novērtējuma sistēma) palīdzētu mājsaimniecībām piešķirt to finanšu līdzekļus vairāk uz izaugsmi vērstos veidos. Valdība paziņoja par savu nodomu būtiski reformēt otrā līmeņa pensiju sistēmu, iesaistot sociālos partnerus, lai izveidotu pārredzamāku un aktuāri taisnīgāku sistēmu.

               (9)

               Ekonomikas krīzes laikā ieguldījumi ievērojami samazinājās, un kopš tā laika tie ir atjaunojušies tikai daļēji. Nepilnībām ekonomikas mēroga ieguldījumos, šķiet, ir ļoti ciklisks raksturs. To veicināja lejupslīde mājokļu tirgū un fiskālās konsolidācijas izvēles. Lai gan šķēršļi ieguldījumiem, šķiet, ir nelieli, zems ieguldījumu līmenis celtniecības nozarē un atjaunojamo energoresursu jomā, šķiet, ir saistīts ar tirgus nenoteiktību un reglamentējošiem faktoriem. Neraugoties uz kreditēšanas nosacījumu uzlabošanos, pašreizējā finanšu situācijā ir paaugstināti riski jauniem aizdevumiem. Valdības izdevumi par pētniecību un izstrādi kopš 2014. gada samazinās, taču privātie pētniecības un izstrādes izdevumi joprojām ir nelieli. Tāpēc Padome 2015. gadā ieteica, lai Nīderlande novirza publiskos izdevumus ieguldījumu atbalstam pētniecības un izstrādes jomā un strādā pie privāto pētniecības un izstrādes izdevumu uzlabošanas. Publiskie un privātie izdevumi par pētniecību un izstrādi ir nelieli, ņemot vērā izglītības līmeni, akadēmiskos sasniegumus un ekonomikas attīstību.

               (10)

               Eiropas pusgada kontekstā Komisija ir veikusi Nīderlandes ekonomikas politikas visaptverošu analīzi un publicējusi to 2016. gada ziņojumā par valsti. Tā ir arī izvērtējusi stabilitātes programmu un valsts reformu programmu, kā arī pasākumus, kas veikti saistībā ar iepriekšējos gados Nīderlandei adresētiem ieteikumiem. Tā ir ņēmusi vērā ne tikai programmu lietderību ilgtspējīgas fiskālās un sociālekonomiskās politikas izveidē Nīderlandē, bet arī atbilstību ES noteikumiem un norādēm, ņemot vērā, ka ir jāstiprina ES vispārējā ekonomikas pārvaldība, turpmākajos valsts lēmumos nodrošinot ES līmeņa ieguldījumu. Komisijas ieteikumi saskaņā ar Eiropas pusgadu ir atspoguļoti 1. līdz 3. ieteikumā.

               (11)

               Ņemot vērā šo izvērtējumu, Padome ir izskatījusi stabilitātes programmu, un tās atzinums (6) ir atspoguļots jo īpaši 1. ieteikumā.

               (12)

               Ņemot vērā Komisijas padziļināto pārskatu un šo izvērtējumu, Padome ir izskatījusi valsts reformu programmu un stabilitātes programmu. Tās ieteikumi saskaņā ar Regulas (ES) Nr. 1176/2011 6. pantu ir atspoguļoti 3. ieteikumā,

         AR ŠO Nīderlandei 2016. un 2017. gadā IESAKA rīkoties šādi.

               1.

               Ierobežot novirzi no vidējā termiņa budžeta mērķa 2016. gadā un panākt ikgadēju fiskālu korekciju 0,6 % apmērā no IKP 2017. gadā. Noteikt publisko izdevumu prioritāti, lai atbalstītu vairāk ieguldījumu pētniecībā un izstrādē.

               2.

               Novērst atlikušos šķēršļus darbinieku nolīgšanai uz pastāvīgiem līgumiem un atvieglot pāreju no pagaidu uz pastāvīgiem līgumiem. Novērst pašnodarbināto personu bez darbiniekiem lielo pieaugumu, tostarp samazinot nodokļa izkropļojumus, kas veicina pašnodarbinātību, neapdraudot uzņēmējdarbību, un sekmējot pašnodarbināto personu piekļuvi cenas ziņā pieejamai sociālai aizsardzībai.

               3.

               Veikt pasākumus, lai palielinātu otrā līmeņa pensiju sistēmas pārredzamību, starppaaudžu taisnīgumu un noturību pret satricinājumiem. Veikt pasākumus, lai samazinātu atlikušos izkropļojumus mājokļu tirgū un parādu traucējošo ietekmi uz mājsaimniecībām, jo īpaši samazinot nodokļu atskaitījumus par hipotekāro kredītu procentu maksājumiem.

      Briselē, 2016. gada 12. jūlijā

            Padomes vārdā –

            priekšsēdētājs

         P. KAŽIMÍR

      (1)  OV L 209, 2.8.1997., 1. lpp.

      (2)  OV L 306, 23.11.2011., 25. lpp.

      (3)  OV C 96, 11.3.2016., 1. lpp.

      (4)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 1303/2013 (2013. gada 17. decembris), ar ko paredz kopīgus noteikumus par Eiropas Reģionālās attīstības fondu, Eiropas Sociālo fondu, Kohēzijas fondu, Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai un Eiropas Jūrlietu un zivsaimniecības fondu un vispārīgus noteikumus par Eiropas Reģionālās attīstības fondu, Eiropas Sociālo fondu, Kohēzijas fondu un Eiropas Jūrlietu un zivsaimniecības fondu un atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 1083/2006 (OV L 347, 20.12.2013., 320. lpp.).

      (5)  Strukturālā bilance, ko Komisija ir pārrēķinājusi, pamatojoties uz informāciju stabilitātes programmā, ievērojot kopīgi saskaņotu metodiku.

      (6)  Saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1466/97 5. panta 2. punktu.


title: EBTA Uzraudzības iestādes Ieteikums ( 2011. gada 13. aprīlis ) par savienojuma pabeigšanas tarifu reglamentāciju fiksētajos un mobilajos tīklos EBTA valstīs

text:
               8.11.2012

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 340/5

         EBTA UZRAUDZĪBAS IESTĀDES IETEIKUMS
   (2011. gada 13. aprīlis)
   par savienojuma pabeigšanas tarifu reglamentāciju fiksētajos un mobilajos tīklos EBTA valstīs (1)

   2012/C 340/04
   EBTA UZRAUDZĪBAS IESTĀDE (2),
   ņemot vērā Līgumu par Eiropas Ekonomikas zonu (3),
   ņemot vērā Nolīgumu starp EBTA valstīm par Uzraudzības iestādes un Tiesas izveidi un jo īpaši tā 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu,
   ņemot vērā EEZ līguma XI pielikuma 5.cl punktā minēto aktu Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (4) un jo īpaši tā 19. panta 1. punktu, kas pielāgots EEZ līgumam ar tā 1. protokolu,
   apspriedusies ar EBTA Komunikāciju komiteju,
   tā kā:

               (1)

               Saskaņā ar pamatdirektīvas 8. panta 3. punktu valsts pārvaldes iestādēm (VPI) jāveicina iekšējā tirgus attīstība, cita starpā pārredzami sadarbojoties savā starpā un ar Eiropas Komisiju un/vai vajadzības gadījumā ar Iestādi, lai nodrošinātu konsekventas regulatīvās prakses izveidi. Tomēr, novērtējot vairāk nekā 850 pasākumu projektus, kuri paziņoti saskaņā ar pamatdirektīvas 7. pantu, konstatēts, ka joprojām pastāv nepilnības balss izsaukuma savienojuma pabeigšanas tarifu reglamentācijā.

               (2)

               Kaut arī lielākajā daļā EBTA valstu pastāv zināma veida orientācija uz izmaksām, tajās tomēr pastāv arī atšķirības cenu kontroles pasākumu jomā. Papildus izvēlēto izmaksu noteikšanas rīku lielajai daudzveidībai pastāv arī dažāda prakse šo rīku izmantošanā. Šis apstāklis visā Eiropas Ekonomikas zonā padziļina plaisu starp vairumtirdzniecībā piemērotajiem savienojuma pabeigšanas tarifiem, un to tikai daļēji var izskaidrot ar valstu īpatnībām. Ar EEZ līguma XI pielikuma 5.ci punktā minēto aktu (Komisijas Lēmums 2002/627/EK
                   (5)), kas pielāgots EEZ līgumam ar tā 1. protokolu (6), izveidotā Eiropas Regulatoru grupa (ERG) to atzinusi arī tās kopējā nostājā par fiksēto zvanu savienojuma pabeigšanas tarifu simetriju un mobilo zvanu savienojuma pabeigšanas tarifu simetriju. Daudzos gadījumos mazākiem fiksētajiem vai mobilajiem operatoriem VPI ir atļāvušas piemērot augstākus savienojuma pabeigšanas tarifus, pamatojoties uz to, ka šie operatori tirgū ir ienācēji, kuriem nav apjomradītu ietaupījumu sniegtās priekšrocības, un/vai ka tiem piemēro atšķirīgus izmaksu nosacījumus. Šāda asimetrija ir gan valstu iekšienē, gan ārpus to robežām, kaut gan ar laiku tā pamazām mazinās. ERG kopējā nostājā atzina, ka ierastos apstākļos savienojuma pabeigšanas tarifiem būtu jābūt simetriskiem un asimetrijai ir vajadzīgs pienācīgs pamatojums.

               (3)

               Būtiskās atšķirības savienojuma pabeigšanas tarifu reglamentācijā fiksētajos un mobilajos tīklos rada būtisku konkurences kropļojumu. No vienas puses, varētu uzskatīt, ka savienojuma pabeigšanas tirgos ieguvēji ir visi divpusējā piekļuvē iesaistītie operatori, bet, no otras puses, šie operatori cits ar citu konkurē attiecībā uz vieniem un tiem pašiem abonentiem, kā rezultātā savienojuma pabeigšanas tarifi var kļūt par ietekmīgu stratēģijas un konkurences aspektu. Ja savienojuma pabeigšanas tarifi pārsniedz faktiskās izmaksas, būtiski mainās fiksēto un mobilo tirgu un patērētāju proporcija. Turklāt tirgos, kur tirgus operatoru starpā ir sadalīts nesimetriski, var rasties situācija, kurā mazāko konkurentu maksājumi lielākajiem konkurentiem krietni pieaug. Turklāt vairākās EBTA valstīs mobilo savienojumu pabeigšanas tarifu absolūtais līmenis paliek augsts, salīdzinot ar tiem tarifiem, kādi tiek piemēroti vairākās citās valstīs ārpus EEZ, kā arī salīdzinot ar fiksētajiem savienojuma pabeigšanas tarifiem, un tātad galapatērētājiem vēl arvien ir jāmaksā augstas cenas, kas tomēr arī samazinās. Augstiem savienojuma pabeigšanas tarifiem ir tendence veicināt augstas mazumtirdzniecības cenas par izejošajiem zvaniem un attiecīgi mazākam lietošanas apjomam, tā mazinot patērētāju labklājību.

               (4)

               Saskaņotības trūkums izmaksu uzskaites principu piemērošanā savienojuma pabeigšanas tirgos pašlaik liecina par vajadzību pēc vienotas pieejas, kas sniegtu lielāku tiesisko skaidrību un dotu pareizus stimulus potenciālajiem investoriem, kā arī mazinātu regulatīvo slogu, kas apgrūtina operatorus, kuri pašlaik darbojas vairākās EBTA valstīs. Saskaņotas reglamentācijas mērķis savienojuma pabeigšanas tirgos valstu pārvaldes iestādēm ir skaidrs, un tās šo mērķi atzīst; turklāt Eiropas Komisija un Iestāde to vairākkārt ir paudušas saistībā ar to pasākumu projekta novērtējumu, par kuriem ir paziņots saskaņā ar pamatdirektīvas 7. pantu.

               (5)

               Saskaņā ar dažām reglamentējošo noteikumu prasībām attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem, proti, saskaņā ar 9. pantu, 11. pantu un 13. pantu savienojumā ar 20. apsvērumu EEZ līguma XI pielikuma 5.cj punktā minētajā aktā (Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva 2002/19/EK par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (7)) (piekļuves direktīva), kas pielāgots EEZ līgumam ar tā 1. protokolu (8)), ir jāīsteno vajadzīgie un piemērotie izmaksu uzskaites mehānismi un cenu kontroles pienākumi.

               (6)

               EEZ līguma XI pielikuma 26.j punktā minētais akts (Komisijas 2005. gada 19. septembra Ieteikums 2005/698/EK par uzskaites nodalīšanu un izmaksu uzskaites sistēmām saskaņā ar elektroniskās komunikācijas reglamentējošiem noteikumiem (9)), kas pielāgots EEZ līgumam ar tā 1. protokolu (10), radīja pamatu to īpašo noteikumu konsekventai piemērošanai, kuri attiecas uz izmaksu uzskaiti un atsevišķas grāmatvedības nodrošināšanu, lai uzlabotu reglamentējošo grāmatvedības sistēmu, metodoloģijas, revīzijas un paziņošanas procesu caurskatāmību, kas nesīs labumu visām iesaistītajām pusēm.

               (7)

               Balss izsaukuma savienojuma pabeigšana vairumtirdzniecībā ir pakalpojums, kas nepieciešams, lai pabeigtu zvanu savienojumus ar sazvanāmo vietu (fiksētajos tīklos) vai ar abonentiem (mobilajos tīklos). Maksas iekasēšanas sistēmai Eiropas Ekonomikas zonā pamatā ir princips, ka par savienojumu maksā izsaucēja tīkls, un tas nozīmē, ka savienojuma pabeigšanas maksu nosaka izsaucamais tīkls un samaksā izsaucēja tīkls. Izsaucamajai pusei par šo pakalpojumu netiek nosūtīts rēķins, un tai parasti nav stimula reaģēt uz savienojuma pabeigšanas cenu, ko nosaka tās tīkla nodrošinātājs. Šādā kontekstā pārmērīgi augstu cenu noteikšana ir reglamentējošo iestāžu galvenā problēma no konkurences aspekta. Augstās savienojuma pabeigšanas cenas tiek kompensētas, nosakot augstāku maksu par zvanīšanu tiešajiem lietotājiem. Savienojuma pabeigšanas tirgos pastāvot divpusējai piekļuvei, potenciālas konkurences problēmas rada arī operatoru šķērssubsidēšana. Šīs potenciālās konkurences problēmas ir kopīgas gan fiksētajiem, gan mobilajiem savienojuma pabeigšanas tirgiem. Tāpēc attiecībā uz savienojumu pabeidzēju operatoru spējām un stimuliem paaugstināt cenas būtiski virs izmaksu līmeņa vidējā termiņā par vispiemērotāko iejaukšanās veidu, kas risinātu šo problēmu, tiek uzskatīta cenu orientēšana. Piekļuves direktīvas 20. apsvērumā atzīmēts, ka izmaksu segšanas metodei būtu jāatbilst apstākļiem. Ņemot vērā savienojuma pabeigšanas tirgu īpašo raksturu un ar šo aspektu saistītos apsvērumus par konkurences un pakalpojuma sniegšanas jautājumiem, Eiropas Komisija un Iestāde jau sen ir konstatējušas, ka vienotas pieejas izstrāde, kas būtu balstīta uz efektīvu cenu standartu un simetrisku savienojuma pabeigšanas tarifu piemērošanu, paaugstinātu efektivitāti un veicinātu ilgtspējīgu konkurenci, bet tiešajiem lietotājiem tā nozīmētu maksimālu guvumu cenas un piedāvāto pakalpojumu ziņā.

               (8)

               Saskaņā ar pamatdirektīvas 8. panta 1. punktu EEZ valstis nodrošina to, ka, veicot šajā direktīvā un īpašajās direktīvās noteiktos reglamentējošos uzdevumus, jo īpaši tos, kas paredzēti efektīvas konkurences nodrošināšanai, valsts pārvaldes iestādes iespēju robežās ņem vērā vēlamību padarīt noteikumus tehnoloģiski neitrālus. Pamatdirektīvas 8. panta 2. punkts arī paredz, ka valsts pārvaldes iestādēm ir jāveicina konkurence, cita starpā nodrošinot to, ka visi tiešie lietotāji gūst vislielāko labumu attiecībā uz šā pakalpojuma izvēli, cenu un kvalitāti un ka konkurence netiek kropļota vai ierobežota. Lai sasniegtu šos mērķus un panāktu konsekventu tiesību akta piemērošanu visās EEZ valstīs, regulētie savienojuma pabeigšanas tarifi pēc iespējas drīz ir jāsamazina līdz efektīva operatora izmaksām.

               (9)

               Konkurences apstākļos operatoriem būtu jāsacenšas, balstoties uz pašreizējām izmaksām, un viņiem nebūtu jāsaņem kompensācija par izmaksām, kas radušās neefektivitātes dēļ. Tāpēc agrākie izmaksu rādītāji ir jāsaskaņo ar pašreizējiem izmaksu rādītājiem, lai atspoguļotu efektīva operatora izmaksas, kurš izmanto modernas tehnoloģijas.

               (10)

               Operatoriem, kuri saņem kompensāciju par faktiskajām izmaksām, kas rodas par savienojuma pabeigšanu, nav īpašu stimulu paaugstināt efektivitāti. Pretēja modeļa ieviešana atbilst tīkla attīstības mērķiem, lai tīklus izmantotu efektīvi operatori, tāpēc, pamatojoties uz pašreizējām izmaksām, ir izstrādāts efektīva tīkla ekonomiskais un inženiertehniskais modelis. Tas atspoguļo drīzāk nepieciešamo iekārtu daudzumu, nevis faktiski nodrošināto, un neņem vērā agrākās izmaksas.

               (11)

               Ņemot vērā faktu, ka augšupejošā modeļa pamatā lielākoties ir atvasinātie dati, piemēram, tīkla izmaksas aprēķina, izmantojot no aprīkojuma tirgotājiem saņemto informāciju, regulatoriem varētu rasties vēlme augšupejošā modeļa rezultātus apvienot ar lejupejošā modeļa rezultātiem – lai iegūtu pēc iespējas labākus rezultātus un lai ekspluatācijas un kapitāla izmaksas, kā arī izmaksu sadalījums starp hipotētisko un faktisko operatoru pārlieku neatšķirtos. Lai konstatētu un novērstu iespējamos augšupejošā modeļa trūkumus, piemēram, informācijas asimetriju, valsts pārvaldes iestādes var salīdzināt augšupejošo modeli izmantojošās pieejas rezultātus ar rezultātiem, kas gūti, izmantojot atbilstīgo lejupejošo modeli, kurā izmantoti auditēti dati.

               (12)

               Izmaksu modelis ir jābalsta uz modelim atvēlētajā laika posmā pieejamiem efektīviem tehnoloģiskajiem risinājumiem, ja vien tos ir iespējams realizēt. Tāpēc saistībā ar tagad veidotu pretēju modeli faktiski var pieņemt, ka attiecībā uz fiksētajiem tīkliem galvenais tīkls būs balstīts uz jaunas paaudzes tīklu (JPT). Attiecībā uz mobilajiem tīkliem – pretējais modelis ir jābalsta uz tīkla piekļuves daļā izmantotās otrās un trešās paaudzes tehnoloģiju kombināciju, atspoguļojot paredzamo situāciju, taču var pieņemt, ka galvenā daļa būs balstīta uz JPT.

               (13)

               Ņemot vērā savienojuma pabeigšanas tirgum raksturīgās īpašības, savienojuma pabeigšanas pakalpojumu izmaksas ir jāaprēķina, pamatojoties uz progresīvām ilgtermiņa pieauguma izmaksām (IPI). IPI modelī visas izmaksas kļūst mainīgas, un, tā kā ir pieņemts, ka ilgtermiņā visi aktīvi tiek nomainīti, maksas noteikšana, pamatojoties uz IPI, ļauj efektīvi kompensēt izmaksas. IPI modeļos ietilpst tikai tās izmaksas, kas rodas, nodrošinot noteiktu pieaugumu. Pieauguma izmaksu metode, kas piesaista tikai efektīvi radušās izmaksas, kuras netiek kompensētas, ja pakalpojums, kas nodrošina šo pieaugumu, vairs netiek sniegts (t. i., novēršamās izmaksas), veicina efektīvu ražošanu un patēriņu, kā arī mazina iespējamus konkurences kropļojumus. Jo mazāk savienojuma pabeigšanas tarifi ir saistīti ar papildu izmaksām, jo lielāki ir konkurences kropļojumi starp fiksēto un mobilo sakaru tirgiem un/vai operatoriem, kuru rokās esošās tirgus daļas un datu plūsmas ir asimetriskas. Tāpēc ir pamatoti piemērot IPI metodi tīrā veidā, kaut arī attiecīgais pieaugums ir savienojuma pabeigšanas zvana pakalpojums vairumtirdzniecībā un iekļauj tikai novēršamās izmaksas. IPI pieeja ļautu segt visas nemainīgās un mainīgās papildu izmaksas (jo pieņem, ka ilgākā laikposmā nemainīgās izmaksas kļūst par mainīgajām izmaksām), kuras rada savienojuma pabeigšanas pakalpojuma sniegšana vairumtirdzniecībā, un tādējādi veicinātu izmaksu segšanas efektivitāti.

               (14)

               Novēršamās izmaksas ir starpība starp identificētajām kopējām ilgtermiņa izmaksām, kas rodas operatoram, kurš sniedz pilnu pakalpojumu klāstu, un identificētajām kopējām ilgtermiņa izmaksām, kas rodas operatoram, kurš arī sniedz pilnu pakalpojumu klāstu, izņemot savienojuma pabeigšanas zvana pakalpojumu vairumtirdzniecībā, kas nodrošināts trešām personām (t. i., tāda operatora vienkāršās izmaksas, kurš trešām personām nepiedāvā savienojuma pabeigšanas pakalpojumu). Lai nodrošinātu izmaksu atbilstošu piesaistīšanu, ir skaidri jānošķir tās izmaksas, kuras saistītas ar datu plūsmu, t. i., visas tās nemainīgās un mainīgās izmaksas, kuras pieaug, ja palielinās datu plūsmas apjoms, un tās izmaksas, kuras nav saistītas ar datu plūsmu, t. i., visas tās izmaksas, kuras nepieaug, ja palielinās datu plūsmas apjoms. Lai identificētu novēršamās izmaksas, kas saistītas ar savienojuma pabeigšanas zvanu vairumtirdzniecībā, ir jāizslēdz tās izmaksas, kuras nav saistītas ar datu plūsmu. Turklāt būtu pareizi izmaksas, kuras saistītas ar datu plūsmu, vispirms piesaistīt citiem pakalpojumiem (piemēram, izejošajiem zvaniem, īsziņām, MMS, platjoslas pakalpojumiem, līniju nomai u. tml.), bet savienojuma pabeigšanas balss izsaukumu vairumtirdzniecībā atstāt kā pēdējo pakalpojumu, ko ņem vērā. Tāpēc izmaksām, kuras piesaistītas savienojuma pabeigšanas zvana pakalpojumam vairumtirdzniecībā, ir jābūt līdzīgām tikai tām papildu izmaksām, kuras rodas, nodrošinot šo pakalpojumu. Tādā veidā izmaksu uzskaite, kas fiksētajos un mobilajos tirgos balstīta uz IPI metodi saistībā ar savienojuma pabeigšanas zvana pakalpojumiem vairumtirdzniecībā, ļauj kompensēt tikai tās izmaksas, kuras varētu novērst, ja trešām personām vairs nesniegtu savienojuma pabeigšanas zvana pakalpojumu vairumtirdzniecībā.

               (15)

               Ir skaidrs, ka savienojuma pabeigšanas zvans ir pakalpojums, kas dod labumu gan izsaucējai, gan izsaucamajai pusei (ja saņēmējs negūtu šo labumu, viņš neapstiprinātu zvanu), bet tas savukārt liecina, ka abām pusēm ir jāpiedalās izmaksu veidošanā. Izmaksu radīšanas principa izmantošana, nosakot tādas cenas, kas ir saistītas ar izmaksām, nozīmētu, ka šīs izmaksas būs jāsedz pašam izmaksu radītājam. Ja atzīstam, ka savienojuma pabeigšanas zvana tirgiem ir divējāda būtība, kurā izmaksu lielumu nosaka abas puses, tādā gadījumā ne visas saistītās izmaksas ir jākompensē ar savienojuma pabeigšanas regulētas vairumtirdzniecības maksas palīdzību. Tomēr šī ieteikuma mērķa sasniegšanas labad visas novēršamās izmaksas, kuras rodas, nodrošinot savienojuma pabeigšanas zvana pakalpojumu vairumtirdzniecībā, var kompensēt, izmantojot vairumtirdzniecības maksu, piemēram, visas tās izmaksas, kuras pieaug, ja palielinās savienojuma pabeigšanas datu plūsma vairumtirdzniecībā.

               (16)

               Nosakot savienojuma pabeigšanas tarifus, jebkurai atkāpei no vienotā efektīvā izmaksu līmeņa ir jābūt balstītai uz objektīvām izmaksu atšķirībām, kuras ir ārpus operatoru kontroles. Fiksētajos tīklos nav konstatētas nekādas objektīvas izmaksu atšķirības, kuras būtu ārpus operatora kontroles. Mobilajos tīklos nevienmērīga spektra piešķiršanu var atzīt par ārēju faktoru, kura dēļ mobilajiem operatoriem veidojas atšķirīgas izmaksas par vienu vienību. Ārēji nosacītas izmaksu atšķirības var veidoties, ja spektra piešķiršana nav notikusi, pamatojoties uz tirgus mehānismiem, bet gan vēlākā licencēšanas procesā. Ja spektra piešķiršana notiek ar tirgus mehānisma palīdzību, piemēram, organizējot izsoli, vai ja pastāv sekundārais tirgus, izmaksu atšķirības, kas balstītas uz frekvences atšķirībām, kļūst vairāk iekšēji noteiktas, un tās var ievērojami samazināties vai pat izzust.

               (17)

               Mobilo sakaru tirgu jaunajiem dalībniekiem – pirms minimālā efektivitātes līmeņa sasniegšanas – pārejas periodā rodas augstākas izmaksas par vienu vienību. Šādā gadījumā VPI – pēc tam, kad konstatēts, ka mazumtirdzniecības tirgū pastāv šķēršļi saistībā ar ieiešanu tirgū un tā paplašināšanu, – var atļaut pārejas periodā (līdz četriem gadiem kopš ieiešanas tirgū) kompensēt izmaksu starpību, kas rodas salīdzinājumā ar modelētā operatora izmaksām. Ņemot vērā ERG kopējo nostāju, ir saprātīgi asimetrijas novēršanai paredzēt četrus gadus ilgu periodu; minētā pieņēmuma pamatā ir prognoze par to, ka no brīža, kad ir ieiets mobilo sakaru tirgū, ir vajadzīgi trīs līdz četri gadi, lai iekarotu 15 līdz 20 % lielu tirgus daļu un tādējādi sasniegtu minimālo efektivitātes līmeni. Atšķirīgā situācijā atrodas fiksēto sakaru tirgus jaunie dalībnieki, jo šajā gadījumā pastāv iespēja zemas izmaksas par vienību nodrošināt tad, ja tīklus izvieto galvenokārt ļoti blīvos maršrutos, jo īpaši kādā noteiktā ģeogrāfiskā teritorijā, un/vai attiecīgos tīkla ieejas punktus īrējot no to īpašniekiem.

               (18)

               Vislabāk ir izmantot vērtības krišanās metodi, kas atspoguļo attiecīgā aktīva ekonomisko vērtību. Tomēr, ja spēcīga ekonomiskās vērtības krišanās modeļa izstrāde nav iespējama, var izmantot citas metodes, tostarp taisnvirziena amortizāciju, gada atskaitījumus vai mainīgu gada atskaitījumu likmi. Kritērijs, pēc kāda izvēlēties alternatīvas metodes, ir tas apstāklis, cik cieši tās var būt saistītas ar vērtības krišanās ekonomisko līdzekli. Tādējādi, ja spēcīga ekonomiskās vērtības krišanās modeļa izstrāde nav iespējama, visu būtisko aktīvu amortizācijas profils pretējā modeļa ietvaros ir jānovērtē atsevišķi, un ir jāizvēlas tā metode, kura rada ekonomiskās vērtības krišanās metodei līdzvērtīgu amortizācijas profilu.

               (19)

               Attiecībā uz efektivitātes mērogu fiksētajos un mobilajos tirgos tiek ņemti vērā dažādi apsvērumi. Minimālo efektivitātes pakāpi var nodrošināt fiksēto un mobilo sektoru dažādos līmeņos, jo tā ir atkarīga no katram šim sektoram piemērojamajiem dažādajiem reglamentējošajiem un komerciālajiem apstākļiem.

               (20)

               Regulējot savienojuma pabeigšanas maksu vairumtirdzniecībā, VPI nedrīkst ne aizkavēt, ne atturēt operatorus no pārejas uz alternatīvu pasākumu izmantošanu, lai nākotnē mainītu savienojuma pabeigšanas datu plūsmu tādā mērā, ka šie pasākumi atbilstu konkurences tirgum.

               (21)

               Pārejas periods līdz 2012. gada 31. decembrim ir jāuzskata par pietiekami ilgu, lai ļautu VPI ieviest izmaksu modeli un operatoriem attiecīgi pieskaņot savus biznesa plānus, vienlaikus, no otras puses, atzīstot arvien izteiktāko vajadzību nodrošināt, ka patērētāji gūst maksimālo labumu attiecībā uz efektīviem un uz izmaksām balstītiem savienojuma pabeigšanas tarifiem.

               (22)

               VPI, kuru resursu apjoms ir ierobežots, izņēmuma gadījumā, iespējams, ir vajadzīgs papildu pārejas periods, lai sagatavotu ieteikto izmaksu modeli. Šādos apstākļos, ja VPI spēj pierādīt, ka kāda cita metodoloģija (piemēram, salīdzinošā novērtēšana), kas nav tā, kura izmantota pretējā IPI modelī, un kas balstīta uz pašreizējiem izmaksu rezultātiem, nodrošina tādu iznākumu, kurš saskan ar šā ieteikuma prasībām, un sniedz efektīvus rezultātus, kas atbilst konkurences tirgū esošajiem, tā, pamatojoties uz šo alternatīvo metodi, var apsvērt iespēju noteikt pagaidu cenas līdz 2014. gada 1. jūlijam. Ja tādām VPI, kuru rīcībā nav pietiekami daudz līdzekļu, objektīvu iemeslu dēļ rastos nesamērīgas grūtības pēc minētā datuma izmantot ieteikto metodoloģiju izmaksu aprēķināšanai, tad šādas VPI līdz šā ieteikuma pārskatīšanas dienai var izmantot alternatīvu metodoloģiju – ja vien struktūra, kura izveidota sadarbības nodrošināšanai starp VPI un Eiropas Komisiju, un Iestādi (tostarp arī ar attiecīgajām darba grupām), sniedz pietiekamu praktisku atbalstu un palīdzību, lai risinātu ar līdzekļu trūkumu un it īpaši ar ieteiktās metodes ieviešanas izmaksām saistītus jautājumus. Jebkuram no minētajiem iznākumiem, ko rada alternatīvās metodes, nevajadzētu pārsniegt vidējos savienojuma pabeigšanas tarifus, ko VPI noteikusi, ieviešot ieteicamo izmaksu metodoloģiju.

               (23)

               Šis ieteikums ir ticis apspriests ar EBTA Komunikāciju komiteju, kas ir sniegusi savu atzinumu par to,

         AR ŠO IESAKA.

               1.

               Izveidojot cenu kontroli un nosakot izmaksu uzskaites pienākumus saskaņā ar piekļuves direktīvas 13. pantu tiem operatoriem, kurus valsts pārvaldes iestādes (VPI) ir izraudzījušas par tādiem, kuriem piemīt liela tirgus spēja attiecībā uz savienojuma pabeigšanas balss zvaniem vairumtirdzniecības tirgos atsevišķos sabiedriskajos telefona tīklos (“fiksētie un mobilie savienojuma pabeigšanas tirgi”), pēc tam, kad VPI ir veikušas tirgus analīzi saskaņā ar pamatdirektīvas 16. pantu, VPI ir jānosaka savienojuma pabeigšanas tarifi, pamatojoties uz izmaksām, kādas rodas efektīvam operatoram. Tas nozīmē, ka šie tarifi būtu arī simetriski. To darot, VPI ir jāievēro turpmāk noteiktā kārtība.

               2.

               Ieteicams efektīvo izmaksu novērtējumu balstīt uz pašreizējām izmaksām un lietot pretējā modeļa metodi, kas balstīta uz ilgtermiņa pieauguma izmaksām (IPI) kā atbilstīgu izmaksu aprēķinu metodoloģiju.

               3.

               Lai verificētu un uzlabotu rezultātu robustumu un veiktu attiecīgus pielāgojumus, VPI var augšupejošā modeļa rezultātus salīdzināt ar lejupejošā modeļa rezultātiem (tajā izmanto auditētus datus).

               4.

               Izmaksu modelis ir jābalsta uz efektīvām tehnoloģijām, kuras ir pieejamas tajā laika posmā, kurš attiecas uz šo modeli. Tāpēc gan fiksētā, gan mobilā tīkla galvenā daļa būtībā varētu būt jaunās paaudzes tīkls (JPT). Mobilo tīklu piekļuves daļa ir jābalsta arī uz otrās un trešās paaudzes telefonijas kombināciju.

               5.

               Dažādās šeit minētās izmaksu kategorijas ir jādefinē šādi:

                           a)

                           “pieauguma izmaksas” ir izmaksas, kuras var novērst, ja kāds īpašs pieaugums vairs netiek nodrošināts (pazīstamas arī kā novēršamās izmaksas);

                           b)

                           “ar datu plūsmu saistītās izmaksas” ir visas tās nemainīgās un mainīgās izmaksas, kuras pieaug līdz ar datu plūsmas palielināšanos.

               6.

               IPI modeļa ietvaros attiecīgais pieaugums ir jādefinē kā savienojuma pabeigšanas balss izsaukuma pakalpojums vairumtirdzniecībā, ko sniedz trešām personām. Tas nozīmē, ka, novērtējot pieauguma izmaksas, VPI ņem vērā atšķirību starp kopējām ilgtermiņa izmaksām, kuras rodas operatoram, kas nodrošina pilnu pakalpojumu klāstu, un kopējām ilgtermiņa izmaksām, kuras šim operatoram rodas, ja nav savienojuma pabeigšanas zvana pakalpojuma vairumtirdzniecībā, ko sniedz trešām personām. Ir savstarpēji jānošķir arī izmaksas, kas saistītas ar datu plūsmu, un izmaksas, kas nav saistītas ar datu plūsmu, un tāpēc pēdējās izmaksas ir jāizslēdz, kad tiek aprēķināti savienojuma pabeigšanas tarifi vairumtirdzniecībā. Ieteicamā metode, kā noteikt attiecīgās pieauguma izmaksas, būtu tāda, ka ar datu plūsmu saistītās izmaksas vispirms tiek piesaistītas pakalpojumiem, kuri nav savienojuma pabeigšanas balss zvani vairumtirdzniecībā, lai šim savienojuma pabeigšanas balss zvana pakalpojumam vairumtirdzniecībā piesaistītu tikai atlikušās ar datu plūsmu saistītās izmaksas. Tas nozīmē, ka tikai tās izmaksas, kuras būtu novēršamas, ja savienojuma pabeigšanas balss zvana pakalpojumu vairumtirdzniecībā vairs nenodrošinātu trešām personām, ir jāpiesaista regulētajiem savienojuma pabeigšanas balss zvana pakalpojumiem. Principi, kā aprēķināt savienojuma pabeigšanas balss zvana pakalpojuma vairumtirdzniecībā pieaugumu attiecīgajos fiksētajos un mobilajos savienojuma pabeigšanas tīklos, ir sīkāk raksturoti pielikumā.

               7.

               Ieteicamā metode, kā noteikt aktīvu vērtības krišanos, ir visos iespējamos gadījumos izmantot ekonomisko nolietojumu.

               8.

               Pieņemot lēmumu par modelētā operatora atbilstīgu efektivitātes līmeni, VPI ir jāņem vērā principi, pēc kādiem definēt atbilstīgos efektivitātes līmeņus fiksētajos un mobilajos savienojuma pabeigšanas tīklos, kā tas ir noteikts šā ieteikuma pielikumā.

               9.

               Jebkāda izmaksu efektivitātes līmeņu noteikšana, atkāpjoties no iepriekš minētajiem principiem, ir jāpamato ar objektīvām izmaksu atšķirībām, kuras ir ārpus attiecīgo operatoru kontroles. Šādas objektīvas izmaksu atšķirības var rasties mobilajos savienojuma pabeigšanas tirgos nevienmērīga spektra piešķīruma dēļ. Tādā mērā, kādā papildu spektrs, kas iegādāts, lai nodrošinātu savienojuma pabeigšanas zvanus vairumtirdzniecībā, ir iekļauts izmaksu modelī, VPI ir regulāri jāizvērtē visas objektīvās izmaksu atšķirības, inter alia ņemot vērā apstākli, vai, raugoties no progresa viedokļa, šo papildu spektru var padarīt pieejamu, izmantojot piešķiršanas procesus, kas balstīti uz tirgus likumiem un spēj mazināt jebkādas izmaksu atšķirības, kas rodas sakarā ar esošo piešķīrumu, vai arī šis nosacītais izmaksu neizdevīgums laika gaitā samazinās, tiklīdz palielinās vēlāko ienācēju tirgus apjomi.

               10.

               Gadījumos, kad ir iespējams pierādīt, ka to mobilo sakaru tirgus jaunpienācēju papildu izmaksas par vienu vienību, kuru darbības apjoms nesasniedz minimālo lietderīgo apjomu, ir augstākas nekā modelētā operatora izmaksas, tad – pēc tam, kad konstatēts, ka mazumtirdzniecības tirgū pastāv šķēršļi saistībā ar ieiešanu tirgū un tā paplašināšanu, – pārejas perioda laikā VPI var atļaut izmaksu starpību amortizēt, izmantojot regulētus savienojuma pabeigšanas tarifus. Jebkurš šāds periods nedrīkst pārsniegt četrus gadus, skaitot no brīža, kad jaunpienācējs ieiet tirgū.

               11.

               Šis ieteikums neierobežo iepriekšējos reglamentējošos lēmumus, kādus VPI ir pieņēmušas attiecībā uz tajā ietvertajiem jautājumiem. Neatkarīgi no tā VPI ir jānodrošina, ka līdz 2012. gada 31. decembrim savienojuma pabeigšanas tarifi ir ieviesti izdevīgā un simetriskā līmenī, ņemot vērā jebkādas objektīvas izmaksu atšķirības, kuras noteiktas saskaņā ar 9. un 10. punktu.

               12.

               Izņēmuma gadījumā, ja – it īpaši ierobežotu resursu dēļ – VPI nespēj savlaicīgi izstrādāt ieteicamo izmaksu modeli un ja tā spēj pierādīt, ka kāda cita metodoloģija, kas nav tā, kura izmantota pretējā IPI modelī, un kas balstīta uz pašreizējiem izmaksu rezultātiem, dod tādu iznākumu, kurš saskan ar šā ieteikuma prasībām, un sniedz efektīvus rezultātus, kas atbilst konkurences tirgus apstākļiem, VPI var apsvērt iespēju līdz 2014. gada 1. jūlijam noteikt pagaidu cenas, pamatojoties uz šo alternatīvo metodi. Ja tādām VPI, kuru rīcībā nav pietiekami daudz līdzekļu, objektīvu iemeslu dēļ rastos nesamērīgas grūtības pēc minētā datuma izmantot ieteikto metodoloģiju izmaksu aprēķināšanai, tad šādas VPI līdz šā ieteikuma pārskatīšanas dienai var izmantot alternatīvu metodoloģiju – ja vien struktūra, kura izveidota sadarbības nodrošināšanai starp VPI un Eiropas Komisiju, un Iestādi (tostarp arī ar attiecīgajām darba grupām), sniedz pietiekamu praktisku atbalstu un palīdzību, lai risinātu ar līdzekļu trūkumu un it īpaši ar ieteiktās metodes ieviešanas izmaksām saistītus jautājumus. Jebkuram no minētajiem iznākumiem, ko rada alternatīvās metodes, nevajadzētu pārsniegt vidējos savienojuma pabeigšanas tarifus, ko VPI noteikusi, ieviešot ieteicamo izmaksu metodoloģiju.

               13.

               Šis ieteikums tiks pārskatīts atbilstoši visām turpmākajām izmaiņām Eiropas Komisijas Ieteikumā 2009/396/EK par savienojuma pabeigšanas tarifu reglamentāciju fiksētajos un mobilajos tīklos Eiropas Savienībā.

               14.

               Šis ieteikums ir adresēts EBTA valstīm.

      Briselē, 2011. gada 13. aprīlī

            EBTA Uzraudzības iestādes vārdā –

            priekšsēdētāja vietas izpildītāja

         Sabine MONAUNI-TÖMÖRDY

            Kolēģijas loceklis

         Sverrir Haukur GUNNLAUGSSON

      (1)  Atbilst Eiropas Komisijas 2009. gada 7. maija Ieteikumam 2009/396/EK par savienojuma pabeigšanas tarifu reglamentāciju fiksētajos un mobilajos tīklos Eiropas Savienībā (OV L 124, 20.5.2009., 67. lpp.), kas pielāgots EEZ līgumam.

      (2)  Turpmāk – Iestāde.

      (3)  Turpmāk – EEZ līgums.

      (4)  OV L 108, 24.4.2002., 33. lpp.

      (5)  OV L 200, 30.7.2002., 38. lpp.

      (6)  EEZ Apvienotās komitejas Lēmums Nr. 10/2004 (OV L 116, 22.4.2004., 58. lpp., un EEZ papildinājums Nr. 20, 22.4.2004., 13. lpp.), stājās spēkā 2004. gada 7. februārī.

      (7)  OV L 108, 24.4.2002., 7. lpp.

      (8)  EEZ Apvienotās komitejas Lēmums Nr. 11/2004 (OV L 116, 22.4.2004., 60. lpp., un EEZ papildinājums Nr. 20, 22.4.2004., 14. lpp.), stājās spēkā 2004. gada 1. novembrī.

      (9)  OV L 266, 11.10.2005., 64. lpp.

      (10)  EEZ Apvienotās komitejas Lēmums Nr. 84/2008 (OV L 280, 23.10.2008., 18. lpp., un EEZ papildinājums Nr. 64, 23.10.2008., 11. lpp.), stājās spēkā 2008. gada 5. jūlijā.

      PIELIKUMS

         Savienojuma pabeigšanas vairumtirdzniecības tarifu aprēķinu principi fiksētajos tīklos

      Attiecīgās pieauguma izmaksas (t. i., novēršamās izmaksas) attiecībā uz savienojuma pabeigšanas zvana pakalpojumu vairumtirdzniecībā ir starpība starp kopējām ilgtermiņa izmaksām, kas rodas operatoram, kurš nodrošina pilnu pakalpojumu klāstu, un kopējām ilgtermiņa izmaksām, kas šim operatoram rodas, ja tas trešām personām nenodrošina balss zvana savienojuma pabeigšanas pakalpojumu vairumtirdzniecībā.
      Ir savstarpēji jānošķir arī izmaksas, kas saistītas ar datu plūsmu, un izmaksas, kas nav saistītas ar datu plūsmu, lai nodrošinātu, ka šīs izmaksas tiek pareizi piesaistītas. Izmaksas, kas nav saistītas ar datu plūsmu, ir jāizslēdz, lai aprēķinātu savienojuma pabeigšanas tarifus vairumtirdzniecībā. No izmaksām, kuras ir saistītas ar datu plūsmu, tikai tās izmaksas, kuras var novērst, ja nesniedz savienojuma pabeigšanas zvana pakalpojumu vairumtirdzniecībā, ir jāpiesaista attiecīgajam savienojuma pabeigšanas pieaugumam. Šīs novēršamās izmaksas var aprēķināt, izmaksas, kas saistītas ar datu plūsmu, vispirms piesaistot pakalpojumiem, kas nav savienojuma pabeigšanas zvani vairumtirdzniecībā (piemēram, izejošie zvani, datu pakalpojumi, IPTV utt.), lai tikai atlikušās izmaksas, kas saistītas ar datu plūsmu, tiktu piesaistītas savienojuma pabeigšanas balss zvana pakalpojumam vairumtirdzniecībā.
      Programmas noteiktais demarkācijas punkts starp izmaksām, kuras ir saistītas ar datu plūsmu, un izmaksām, kuras nav ar to saistītas, parasti atrodas vietā, kur atrodas pirmais datu plūsmas koncentrācijas punkts. PSTN tīklā tā parasti tiek uzskatīta par līnijas kartes augšupejošo pusi (tālvadības) koncentratorā. Platjoslas JPT ekvivalents ir līnijas karte DSLAM/MSAN
          (1). Ja DSLAM/MSAN ir novietots sadales skapī uz ielas, tādā gadījumā tas ir jāuzskata vai nu par modeļa sakaru līniju starp šo skapi un telefona centrāli, vai arī galvenais sadales elements (MDF) ir dalītās piekļuves līdzeklis, un tas ir jāklasificē kā tādas izmaksu kategorijas daļa, kura ir jutīga pret datu plūsmu, bet tādā gadījumā demarkācijas punkts starp izmaksām, kuras ir saistītas ar datu plūsmu vai nav ar to saistītas, būs sadales skapī uz ielas. Ja plānotā jauda tiek piesaistīta savienojuma pabeigšanas balss zvana pakalpojumam neatkarīgi no izmantotās tehnoloģijas, tādā gadījumā demarkācijas punkts paliek (tālvadības) koncentratora līmenī.
      No iepriekš izklāstītās pieejas izriet, ka to izmaksu piemēri, kuras uzskatītu par savienojuma pabeigšanas pakalpojuma papildu izmaksām, varētu būt šādi: tīkla papildu jauda, kas ir vajadzīga savienojuma pabeigšanas pakalpojuma vairumtirdzniecības radītās papildu datu plūsmas transportēšanai (piemēram, tīkla papildu infrastruktūra, ja tās izveides iemesls ir vajadzība palielināt kapacitāti, lai nodrošinātu savienojuma pabeigšanas vairumtirdzniecības papildus radītās datu plūsmas transportēšanu), kā arī realizācijas papildu izmaksas vairumtirdzniecībā, kuras ir tieši saistītas ar savienojuma pabeigšanas pakalpojuma vairumtirdzniecību trešām personām.
      Lai noteiktu operatora efektivitātes pakāpi izmaksu modeļa izstrādes nolūkā, VPI ir jāņem vērā, ka fiksētajos tīklos operatoriem ir iespēja veidot savus tīklus kādā noteiktā ģeogrāfiskā teritorijā un vērst darbību uz to, lai izveidotu ļoti blīvus maršrutus, un/vai nomāt attiecīgus tīkla ieejas punktus no to īpašniekiem. Tāpēc, modelētajam operatoram nosakot vienotu lietderīgo apjomu, VPI ir jāņem vērā nepieciešamība veicināt efektīvu ieeju, kā arī jāatzīst, ka zināmos apstākļos mazāki operatori nelielās ģeogrāfiskajās teritorijās var veikt ražošanu, saglabājot zemas izmaksas uz vienu vienību. Turklāt var pieņemt, ka mazāki operatori, kas nespēj nodrošināt atbilstību lielāko operatoru mēroga sniegtajām priekšrocībām plašākās ģeogrāfiskās teritorijās, drīzāk iegādāsies ieejas punktus vairumtirdzniecībā, nevis sniegs savienojuma pabeigšanas pakalpojumus.

         Savienojuma pabeigšanas vairumtirdzniecības tarifu aprēķinu principi mobilajos tīklos

      Attiecīgās pieauguma izmaksas (t. i., novēršamās izmaksas) attiecībā uz savienojuma pabeigšanas zvana pakalpojumu vairumtirdzniecībā ir starpība starp kopējām ilgtermiņa izmaksām, kas rodas operatoram, kurš sniedz pilnu pakalpojumu klāstu, un kopējām ilgtermiņa izmaksām, kas rodas operatoram, kurš trešām personām nenodrošina savienojuma pabeigšanas zvana pakalpojumu vairumtirdzniecībā.
      Ir savstarpēji jānošķir arī izmaksas, kas saistītas ar datu plūsmu, un izmaksas, kas nav saistītas ar datu plūsmu, lai nodrošinātu, ka šīs izmaksas tiek pareizi piesaistītas. Izmaksas, kas nav saistītas ar datu plūsmu, ir jāizslēdz, lai aprēķinātu savienojuma pabeigšanas tarifus vairumtirdzniecībā. No izmaksām, kuras ir saistītas ar datu plūsmu, tikai tās izmaksas, kuras var novērst, ja nesniedz savienojuma pabeigšanas zvana pakalpojumu vairumtirdzniecībā, ir jāpiesaista attiecīgajam savienojuma pabeigšanas pieaugumam. Šīs novēršamās izmaksas var aprēķināt, izmaksas, kas saistītas ar datu plūsmu, vispirms piesaistot pakalpojumiem, kas nav savienojuma pabeigšanas zvani vairumtirdzniecībā (piemēram, izejošie zvani, īsziņas, MMS utt.), lai tikai atlikušās izmaksas, kas saistītas ar datu plūsmu, tiktu piesaistītas savienojuma pabeigšanas balss zvana pakalpojumam vairumtirdzniecībā.
      Mobilā tālruņa un SIM kartes izmaksas nav saistītas ar datu plūsmu, un tās ir jāizslēdz no visiem izmaksu aprēķinu modeļiem, kas attiecas uz savienojuma pabeigšanas balss zvana pakalpojumiem vairumtirdzniecībā.
      Pārklājuma zonu vislabāk var raksturot kā spēju vai iespēju izdarīt konkrētu zvanu no jebkuras vietas tīklā kādā konkrētā laika posmā, bet jauda raksturo tīkla papildu izmaksas, kas ir nepieciešamas, lai nodrošinātu datu plūsmas pieaugošo līmeni. Nepieciešamība nodrošināt abonentiem minēto pārklājuma zonu radīs izmaksas, kuras nav saistītas ar datu plūsmu un kuras nav iespējams piesaistīt savienojuma pabeigšanas zvanu pieaugumam vairumtirdzniecībā. Investīcijas stabilajos mobilajos tirgos vairāk sekmē jaudas pieaugums, kā arī jaunu pakalpojumu izstrāde, un tas viss ir jāatspoguļo izmaksu modelī. Tāpēc no savienojuma pabeigšanas balss zvana pakalpojumu vairumtirdzniecībā pieauguma izmaksām ir jāizslēdz pārklājuma zonas nodrošinājuma izmaksas, bet tajās ir jāiekļauj papildu jaudas nodrošināšanas izmaksas tādā mērā, kādā tās rodas, nodrošinot savienojuma pabeigšanas balss zvana pakalpojumus vairumtirdzniecībā.
      Spektra izmantošanas izmaksas (atļauja saglabāt un lietot spektra frekvences), kas rodas, nodrošinot mazumtirdzniecības pakalpojumus tīkla abonentiem, sākotnēji nosaka abonentu skaits, tāpēc datu plūsmas pieaugums tās neveicina, un tās nav arī jāaprēķina kā daļa no pieauguma, kas attiecas uz savienojuma pabeigšanas zvana pakalpojumu vairumtirdzniecībā. Papildu spektra iegādes izmaksas, kas izdarītas, lai palielinātu jaudu (pārsniedzot minimumu, kāds nepieciešams, lai sniegtu mazumtirdzniecības pakalpojumus abonentiem) un lai nodrošinātu papildu datu plūsmu, kura radusies, nodrošinot savienojuma pabeigšanas balss zvana pakalpojumu vairumtirdzniecībā, iespēju robežās ir jāiekļauj aprēķinos kā nākotnes iespēju izmaksas.
      No iepriekš izklāstītās pieejas izriet, ka to izmaksu piemēri, kuras uzskatītu par savienojuma pabeigšanas pakalpojuma papildu izmaksām, varētu būt šādi: tīkla papildu jauda, kas ir vajadzīga savienojuma pabeigšanas pakalpojuma vairumtirdzniecības radītās papildu datu plūsmas transportēšanai (piemēram, tīkla papildu infrastruktūra, ja tās izveides iemesls ir vajadzība palielināt kapacitāti, lai nodrošinātu savienojuma pabeigšanas vairumtirdzniecības papildus radītās datu plūsmas transportēšanu). Šādas ar tīklu saistītas izmaksas būtu arī papildus izveidoti mobilo sakaru komutācijas centri (MSK) vai pamatinfrastruktūra, kas jau tagad vajadzīga, lai savienojuma pabeigšanas datu plūsmu transportētu trešām personām. Turklāt atsevišķus tīkla elementus izmanto kā izejošā zvana, tā arī savienojuma pabeigšanas pakalpojumu sniegšanai, piemēram, šūnas bāzes stacijas jeb bāzes raiduztvērēja stacijas (BTS); arī šos tīkla elementus iekļaus savienojuma pabeigšanas izmaksu modelī – ar nosacījumu, ka šie elementi ir vajadzīgi, lai nodrošinātu papildu kapacitāti, kas vajadzīga savienojuma pabeigšanas datu plūsmas transportēšanai trešām personām. Turklāt vērā ņemtu arī spektra papildu izmaksas un vairumtirdzniecības realizācijas izmaksas, kuras ir tieši saistītas ar savienojuma pabeigšanas pakalpojuma vairumtirdzniecībā nodrošināšanu trešām personām. Tas nozīmē, ka modelī nav iekļautas pārklājuma zonas nodrošinājuma izmaksas, uzņēmuma nenovēršamās pieskaitāmās izmaksas un mazumtirdzniecības realizācijas izmaksas.
      Lai izmaksu modeļa vajadzībām noteiktu minimālo lietderīgo apjomu un ņemot vērā vairākās EBTA valstīs vērojamo tendenci tirgus sadalījuma jomā, ieteicamā metode ir pieņemt, ka lietderīgais apjoms ir 20 % liela tirgus daļa. Paredzams, ka mobilie operatori, kuri ir ienākuši tirgū, tieksies pēc maksimālas efektivitātes un ieņēmumiem, tāpēc tie spēs iegūt 20 % lielu minimālo tirgus daļu. Gadījumos, kad VPI var pierādīt, ka, ņemot vērā faktiskos tirgus apstākļus, EBTA valsts teritorijā par lietderīgu ir uzskatāms cits apjoms, tad tā vērtība varētu atšķirties no ieteiktās.

         (1)  Digitālais abonenta līnijas piekļuves multipleksors (Digital Subscriber Line Access Multiplexer)/daudzkārt izmantojamais piekļuves mezgls (Multi-Service Access Node).