title: Komisijas Ieteikums ( 2013. gada 11. jūnijs ) par kopējiem principiem attiecībā uz dalībvalstu aizlieguma un atlīdzināšanas kolektīvās tiesiskās aizsardzības mehānismiem saistībā ar Savienības tiesību aktos paredzēto tiesību pārkāpumiem

text:
               26.7.2013

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 201/60

         KOMISIJAS IETEIKUMS
   (2013. gada 11. jūnijs)
   par kopējiem principiem attiecībā uz dalībvalstu aizlieguma un atlīdzināšanas kolektīvās tiesiskās aizsardzības mehānismiem saistībā ar Savienības tiesību aktos paredzēto tiesību pārkāpumiem
   (2013/396/ES)
   EIROPAS KOMISIJA,
   ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 292. pantu,
   tā kā:

               (1)

               Savienība ir izvirzījusi mērķi uzturēt un attīstīt brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, cita starpā veicinot tiesu iestāžu pieejamību, kā arī mērķi nodrošināt augstu patērētāju aizsardzības līmeni.

               (2)

               Modernajā ekonomikā reizēm veidojas situācijas, kad lielam skaitam personu var tikt nodarīts kaitējums vienas un tās pašas prettiesiskas prakses dēļ, kas uzskatāma par Savienības tiesību aktos paredzēto tiesību pārkāpumu, ko izdara viens vai vairāki tirgotāji vai citas personas (turpmāk “masveida kaitējuma situācija”). Tādējādi šīm personām var būt pamats pieprasīt pārtraukt šādu praksi vai atlīdzināt tās radītos zaudējumus.

               (3)

               Komisija 2005. gadā pieņēma Zaļo grāmatu par zaudējumu atlīdzināšanas prasībām par konkurences noteikumu pārkāpšanu (1), bet 2008. gadā – balto grāmatu, kurā ietverti politikas ierosinājumi par kolektīvo tiesisko aizsardzību saistībā ar konkurences pārkāpumiem (2). 2008. gadā Komisija publicēja Zaļo grāmatu par patērētāju kolektīvo tiesisko aizsardzību (3). Savukārt 2011. gadā Komisija rīkoja sabiedrisko apspriešanu “Virzība uz saskaņotāku Eiropas pieeju kolektīvai tiesiskajai aizsardzībai” (4).

               (4)

               Eiropas Parlaments 2012. gada 2. februārī pieņēma rezolūciju “Virzība uz saskaņotu Eiropas pieeju kolektīvai tiesiskajai aizsardzībai”, kurā tas aicināja, lai priekšlikumi kolektīvās tiesiskās aizsardzības jomā tiktu formulēti kā horizontāls regulējums, kurā būtu noteikts kopējs principu kopums, lai Savienībā nodrošinātu vienādas iespējas vērsties tiesā, īstenojot kolektīvo tiesisko aizsardzību, un kurā galvenokārt tiktu konkrēti reglamentēti patērētāju tiesību pārkāpumi. Parlaments arī uzsvēra nepieciešamību pienācīgi ņemt vērā dalībvalstu tiesiskās tradīcijas un tiesību sistēmas un uzlabot dalībvalstu paraugprakses savstarpēju saskaņošanu (5).

               (5)

               Komisija 2013. gada 11. jūnijā nāca klajā ar paziņojumu “Virzība uz horizontālu Eiropas līmeņa regulējumu kolektīvās tiesiskās aizsardzības jomā” (6), kurā sniegts pārskats par līdz šim veiktajiem pasākumiem un ieinteresēto personu un Eiropas Parlamenta viedokļiem un izklāstīta Komisijas nostāja dažos svarīgākajos jautājumos par kolektīvo tiesisko aizsardzību.

               (6)

               Publiskās tiesību aizsardzības viens no galvenajiem uzdevumiem ir novērst un sodīt Savienības tiesību aktos paredzēto tiesību pārkāpumus. Publisko tiesību aizsardzību papildina privātpersonu iespēja izvirzīt prasījumus par šādu tiesību pārkāpumiem. Šajā ieteikumā izmantotais jēdziens “Savienības tiesību aktos paredzēto tiesību pārkāpums” ietver visas situācijas, kurās Savienības līmenī paredzēto noteikumu pārkāpums ir izraisījis vai var izraisīt kaitējumu fiziskām un juridiskām personām.

               (7)

               Savienības tiesību aktos paredzēto tiesību aizsardzība, privātpersonām īstenojot kolektīvo tiesisko aizsardzību, ir vērtīgs papildinājums tādās jomās kā patērētāju tiesību aizsardzība, konkurence, vides aizsardzība, personas datu aizsardzība, finanšu pakalpojumu regulējums un ieguldītāju aizsardzība. Šajā ieteikumā noteiktie principi būtu horizontāli un vienādā mērā piemērojami visās minētajās jomās, taču arī citās jomās, kurās būtu lietderīgi paredzēt iespēju izvirzīt kolektīvus aizlieguma vai zaudējumu atlīdzināšanas prasījumus par Savienības tiesību aktos paredzēto tiesību pārkāpumiem.

               (8)

               Individuālas prasības, piemēram, procedūru maza apmēra prasījumiem patērētāju lietās, parasti izmanto strīdu risināšanai, lai novērstu kaitējumu un pieprasītu atlīdzību.

               (9)

               Papildus individuālajai tiesiskajai aizsardzībai dalībvalstīs ir ieviesti arī dažādu veidu kolektīvās tiesiskās aizsardzības mehānismi. Šo pasākumu mērķis ir novērst un apturēt prettiesisku praksi, kā arī nodrošināt atlīdzības saņemšanu par kaitējumu, kas nodarīts masveida kaitējuma situācijā. Iespēja apvienot prasījumus un celt kolektīvu prasību var būt labāks līdzeklis tiesu iestāžu pieejamības nodrošināšanai, īpaši gadījumos, kad individuālu prasību izmaksas atturētu cietušās personas no vēršanās tiesā.

               (10)

               Šā ieteikuma mērķis ir veicināt tiesu iestāžu pieejamību Savienības tiesību aktos paredzēto tiesību pārkāpumu gadījumā, un šajā nolūkā dalībvalstīm tiek ierosināts nodrošināt valsts līmeņa kolektīvās tiesiskās aizsardzības sistēmas, ievērojot vienus un tos pašus pamatprincipus visā Savienībā, ņemot vērā dalībvalstu tiesiskās tradīcijas un īstenojot drošības pasākumus pret ļaunprātīgu izmantošanu.

               (11)

               Aizlieguma līdzekļu jomā Eiropas Parlaments un Padome jau ir pieņēmuši Direktīvu 2009/22/EK par aizliegumiem saistībā ar patērētāju interešu aizsardzību (7). Tomēr ar direktīvu ieviestā aizlieguma procedūra nedod iespēju saņemt atlīdzību personām, kuras apgalvo, ka prettiesiskas prakses rezultātā tām ir nodarīts kaitējums.

               (12)

               Dažās dalībvalstīs dažādā mērā ir ieviestas procedūras kolektīvai atlīdzināšanas prasījumu izvirzīšanai. Tomēr dalībvalstīs pastāvošās procedūras, lai izvirzītu prasījumus kolektīvās tiesiskās aizsardzības ceļā, ir ļoti atšķirīgas.

               (13)

               Šajā ieteikumā ir sniegts visai Savienībai kopēju principu kopums saistībā ar kolektīvo tiesisko aizsardzību gan tiesas, gan ārpustiesas risinājumos, vienlaikus ievērojot dalībvalstu atšķirīgās tiesiskās tradīcijas. Šiem principiem vajadzētu panākt, ka tiek nodrošinātas pušu procesuālās pamattiesības, un tiem vajadzētu ar atbilstīgu drošības pasākumu palīdzību novērst ļaunprātīgu izmantošanu.

               (14)

               Šis ieteikums attiecas gan uz atlīdzināšanas kolektīvo tiesisko aizsardzību, gan, ciktāl tas ir atbilstoši un piemēroti saistībā ar attiecīgajiem principiem, aizlieguma kolektīvo tiesisko aizsardzību. Ieteikums neskar pastāvošos Savienības tiesību aktos paredzētos nozaru mehānismus attiecībā uz aizlieguma līdzekļiem.

               (15)

               Kolektīvās tiesiskās aizsardzības mehānismos būtu jāsaglabā procesuālie drošības pasākumi un garantijas civilprasību pusēm. Lai nepieļautu ļaunprātīgas tiesāšanās kultūras veidošanos masveida kaitējuma situācijās, valstu kolektīvās tiesiskās aizsardzības mehānismos būtu jāiestrādā šajā ieteikumā norādītie drošības pamatpasākumi. Principā vajadzētu izvairīties no tādiem elementiem kā sodoša rakstura atlīdzība (punitive damages), pārmērīgas procedūras pierādījumu atklāšanas pieprasīšanai pirmstiesas procesā (pre-trial discovery) un zvērināto noteiktas atlīdzības (jury awards), kuri lielākoties ir sveši dalībvalstu tiesiskajās tradīcijās.

               (16)

               Alternatīvas strīdu izšķiršanas procedūras var būt efektīvs līdzeklis tiesiskās aizsardzības saņemšanai masveida kaitējuma situācijās. Šādām procedūrām būtu vienmēr jābūt pieejamām papildus kolektīvajai tiesiskajai aizsardzībai tiesas ceļā vai arī kā to brīvprātīgam elementam.

               (17)

               Tiesības celt kolektīvo prasību dalībvalstīs ir atkarīgas no kolektīvās tiesiskās aizsardzības mehānisma veida. Attiecībā uz dažiem kolektīvo prasību veidiem jautājums par tiesībām celt prasību var būt salīdzinoši vienkārši risināms, piemēram, ja ir runa par grupas prasībām, kuras var kopīgi celt visi tie, kuri apgalvo, ka ir cietuši kaitējumu, savukārt šis jautājums ir jāprecizē attiecībā uz pārstāvības prasībām.

               (18)

               Pārstāvības prasību gadījumā tiesībām celt pārstāvības prasību vajadzētu attiekties vienīgi uz ad hoc sertificētām struktūrām, norīkotām pārstāvības struktūrām, kuras atbilst noteiktiem tiesību aktos paredzētiem kritērijiem, vai valsts iestādēm. Pārstāvības struktūrai būtu jāpierāda, ka tā ir administratīvi un finansiāli spējīga pienācīgi pārstāvēt prasītāju intereses.

               (19)

               Finansēšanas iespējas kolektīvās tiesiskās aizsardzības tiesvedībā būtu organizējamas tā, lai tās neizraisītu sistēmas ļaunprātīgu izmantošanu vai interešu konfliktu.

               (20)

               Lai nepieļautu sistēmas ļaunprātīgu izmantošanu un veicinātu pareizu tiesvedību, kolektīvās prasības tiesas ceļā nedrīkstētu pieļaut, ja nav izpildīti tiesību aktos paredzētie nosacījumi par pieņemamību.

               (21)

               Tiesām būtu jāieņem svarīga loma visu kolektīvajās prasībās iesaistīto pušu tiesību un interešu aizsardzībā un kolektīvo prasību efektīvā pārvaldībā.

               (22)

               Tiesību jomās, kurās valsts iestāde ir pilnvarota pieņemt lēmumu, konstatējot Savienības tiesību aktu pārkāpumu, ir būtiski nodrošināt saskanību starp galīgo lēmumu par šo pārkāpumu un kolektīvās prasības iznākumu. Turklāt attiecībā uz kolektīvajām prasībām, kas seko valsts iestādes lēmumam (secīgas prasības), var pieņemt, ka, konstatējot Savienības tiesību aktu pārkāpumu, valsts iestāde jau ir ņēmusi vērā sabiedrības intereses un nepieciešamību novērst ļaunprātīgu izmantošanu.

               (23)

               Attiecībā uz vides tiesībām šajā ieteikumā ir ņemti vērā Konvencijas par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem (“Orhūsas konvencija”) 9. panta 3., 4. un 5. punkta noteikumi, ar kuriem ir aicināts nodrošināt plašas iespējas vērsties tiesā vides jautājumos, noteikti procedūrās ievērojamie kritēriji, tostarp par to, lai procedūras būtu ātras un nebūtu pārmērīgi dārgas, un paredzēta sabiedrības informēšana un palīdzības mehānismu izveide.

               (24)

               Dalībvalstīm būtu jāveic nepieciešamie pasākumi, lai īstenotu šajā ieteikumā noteiktos principus vēlākais divu gadu laikā no tā publicēšanas dienas.

               (25)

               Dalībvalstīm būtu jāziņo Komisijai par šā ieteikuma īstenošanu. Pamatojoties uz šiem ziņojumiem, Komisijai būtu jāpārrauga un jānovērtē dalībvalstu veiktie pasākumi.

               (26)

               Četrus gadus pēc šā ieteikuma publicēšanas Komisijai būtu jānovērtē, vai ir vajadzīgi turpmāki pasākumi, tostarp tiesību akti, lai nodrošinātu šā ieteikuma mērķu pilnīgu sasniegšanu. Komisijai jo īpaši būtu jānovērtē šā ieteikuma īstenošana un tā ietekme uz tiesu iestāžu pieejamību, tiesībām saņemt atlīdzību, nepieciešamību novērst ļaunprātīgu tiesāšanos un uz vienotā tirgus darbību, Eiropas Savienības ekonomiku un patērētāju uzticēšanos,

         IR PIEŅĒMUSI ŠO IETEIKUMU.
   I.   MĒRĶIS UN PRIEKŠMETS

               1.

               Šā ieteikuma mērķis ir veicināt tiesu iestāžu pieejamību, apturēt prettiesisku praksi un nodrošināt cietušajām personām iespēju saņemt atlīdzību masveida kaitējuma situācijās, ko izraisījuši Savienības tiesību aktos paredzēto tiesību pārkāpumi, vienlaikus nodrošinot atbilstīgus procesuālos drošības pasākumus, lai nepieļautu ļaunprātīgu tiesāšanos.

               2.

               Visās dalībvalstīs būtu jābūt valsts līmeņa kolektīvās tiesiskās aizsardzības mehānismiem gan attiecībā uz aizlieguma, gan atlīdzināšanas līdzekļiem, kas atbilst šajā ieteikumā noteiktajiem pamatprincipiem. Šiem principiem būtu jābūt kopējiem visā Savienībā, vienlaikus ievērojot dalībvalstu atšķirīgās tiesiskās tradīcijas. Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka kolektīvās tiesiskās aizsardzības procedūras ir taisnīgas, objektīvas, ātras un nav pārmērīgi dārgas.

         II.   DEFINĪCIJAS UN PIEMĒROŠANAS JOMA

               3.

               Šajā ieteikumā:

                           a)

                           “kolektīvā tiesiskā aizsardzība” ir i) juridisks mehānisms, kas divām vai vairākām fiziskām vai juridiskām personām vai struktūrai, kas pilnvarota celt pārstāvības prasību, nodrošina iespēju kolektīvi pieprasīt apturēt prettiesisku rīcību (aizlieguma kolektīvā tiesiskā aizsardzība); ii) juridisks mehānisms, kas divām vai vairākām fiziskām vai juridiskām personām, kuras apgalvo, ka tām nodarīts kaitējums masveida kaitējuma situācijā, vai struktūrai, kas pilnvarota celt pārstāvības prasību, nodrošina iespēju kolektīvi pieprasīt atlīdzību (atlīdzināšanas kolektīvā tiesiskā aizsardzība);

                           b)

                           “masveida kaitējuma situācija” ir situācija, kurā divas vai vairākas fiziskās vai juridiskās personas apgalvo, ka tām nodarīts kaitējums, kas rada zaudējumus, vienas un tās pašas prettiesiskās darbības rezultātā, kuru veikusi viena vai vairākas fiziskās vai juridiskās personas;

                           c)

                           “zaudējumu atlīdzināšanas prasība” ir prasība, ar kuru valsts tiesā izvirza zaudējumu atlīdzināšanas prasījumu;

                           d)

                           “pārstāvības prasība” ir prasība, kuru ceļ pārstāvības struktūra, ad hoc sertificēta struktūra vai valsts iestāde tādu divu vai vairāku fizisko vai juridisko personu vārdā, kuras apgalvo, ka tās saskaras ar kaitējuma risku vai ka tām nodarīts kaitējums masveida kaitējuma situācijā, bet kuras pašas nav puses attiecīgajā tiesvedībā;

                           e)

                           “kolektīva secīga prasība” ir kolektīvās tiesiskās aizsardzības prasība, kas celta pēc tam, kad valsts iestāde ir pieņēmusi galīgo lēmumu, konstatējot Savienības tiesību aktu pārkāpumu.

                     Šajā ieteikumā ir noteikti kopējie principi, kuri būtu jāpiemēro visos kolektīvās tiesiskās aizsardzības gadījumos, kā arī principi, kuri attiecas vai nu tikai uz aizlieguma, vai tikai uz atlīdzināšanas kolektīvo tiesisko aizsardzību.

         III.   PRINCIPI, KURI IR KOPĒJI AIZLIEGUMA UN ATLĪDZINĀŠANAS KOLEKTĪVAJAI TIESISKAJAI AIZSARDZĪBAI

      Tiesības celt pārstāvības prasību

               4.

               Dalībvalstīm, pamatojoties uz skaidri definētiem atbilstības nosacījumiem, būtu jānorīko pārstāvības struktūras, kuras var celt pārstāvības prasības. Šiem nosacījumiem būtu jāietver vismaz šādas prasības:

                           a)

                           struktūrai būtu jābūt bezpeļņas struktūrai;

                           b)

                           būtu jābūt tiešai saiknei starp attiecīgās struktūras galvenajiem mērķiem un Savienības tiesību aktos paredzētajām tiesībām, attiecībā uz kurām prasībā ir apgalvots, ka tās ir pārkāptas; un

                           c)

                           struktūrai būtu jābūt pietiekamām spējām finanšu līdzekļu, cilvēkresursu un juridiskās pieredzes ziņā, lai pārstāvētu daudzus prasītājus, rīkojoties to interesēs.

               5.

               Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka norīkotā struktūra zaudē savu statusu, ja tā vairs neatbilst vienam vai vairākiem nosacījumiem.

               6.

               Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka pārstāvības prasības var celt tikai tādas struktūras, kuras ir oficiāli norīkotas iepriekš saskaņā ar 4. punktu vai kuras dalībvalsts iestāde vai tiesa ad hoc sertificējusi konkrētai pārstāvības prasībai.

               7.

               Papildus tam vai alternatīvi dalībvalstīm pārstāvības prasību celšanai būtu jāpilnvaro valsts iestādes.

      Pieņemamība

               8.

               Dalībvalstīm būtu jāparedz, ka pēc iespējas agrākā tiesvedības posmā tiek nodrošināts, ka lietas, kurās nav izpildīti kolektīvo prasību nosacījumi, vai nepārprotami nepamatotas lietas netiek turpmāk izskatītas.

               9.

               Šim nolūkam tiesām būtu pēc savas iniciatīvas jāveic nepieciešamās pārbaudes.

      Informācija par kolektīvās tiesiskās aizsardzības prasību

               10.

               Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka pārstāvības struktūrai vai prasītāju grupai ir iespēja izplatīt informāciju par savu apgalvojumu, ka ir pārkāptas Savienības tiesību aktos paredzētās tiesības, un savu nodomu pieprasīt aizliegt šādu darbību, kā arī par masveida kaitējuma situāciju un savu nodomu celt zaudējumu atlīdzināšanas prasību kolektīvās tiesiskās aizsardzības ceļā. Pārstāvības struktūrai, ad hoc sertificētajai struktūrai, valsts iestādei vai prasītāju grupai būtu jānodrošina tādas pašas iespējas saistībā ar informāciju par izskatīšanā esošām atlīdzināšanas prasībām.

               11.

               Nosakot informācijas izplatīšanas metodes, būtu jāņem vērā konkrētās masveida kaitējuma situācijas apstākļi, vārda brīvība, tiesības uz informāciju un tiesības uz atbildētāja reputācijas vai uzņēmuma vērtības aizsardzību, pirms tiesa galīgajā spriedumā konstatē, ka tas ir atbildīgs par iespējamo pārkāpumu vai kaitējumu.

               12.

               Informācijas izplatīšanas metodes neskar Savienības noteikumus par iekšējās informācijas izmantošanu un tirgus manipulāciju.

      Uzvarētājas puses tiesas izdevumu atlīdzināšana

               13.

               Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka puse, kura zaudē kolektīvās tiesiskās aizsardzības prasībā, atlīdzina uzvarētājai pusei tās segtos nepieciešamos tiesas izdevumus (princips “zaudētājs maksā”), ievērojot atbilstīgo valsts tiesību aktu nosacījumus.

      Finansējums

               14.

               Tiesai būtu jāpieprasa, lai tiesvedības sākumā prasītājs norādītu prasības finansēšanai izmantojamo līdzekļu izcelsmi.

               15.

               Tiesai būtu jābūt pilnvarotai apturēt tiesvedību, ja trešās personas nodrošinātu finanšu līdzekļu izmantošanas gadījumā:

                           a)

                           pastāv interešu konflikts starp trešo personu un prasītāju pusi un tās dalībniekiem;

                           b)

                           trešās personas rīcībā nav pietiekamu līdzekļu, lai tā izpildītu savas finansiālās saistības pret prasītāju, kurš cēlis kolektīvās tiesiskās aizsardzības prasību;

                           c)

                           prasītāja rīcībā nav pietiekamu līdzekļu, lai segtu pretējās puses izmaksas, ja kolektīvās tiesiskās aizsardzības prasība beigtos nesekmīgi.

               16.

               Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka gadījumos, kad kolektīvās tiesiskās aizsardzības prasību finansē privāta trešā persona, šai personai ir aizliegts:

                           a)

                           censties ietekmēt prasītāja procesuālos lēmumus, tostarp par izlīgumu;

                           b)

                           finansēt kolektīvo prasību pret atbildētāju, kas līdzekļu devēja konkurents, vai pret atbildētāju, no kura līdzekļu devējs ir atkarīgs;

                           c)

                           iekasēt pārmērīgus procentus par sniegtajiem līdzekļiem.

      Pārrobežu lietas

               17.

               Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka gadījumos, kad strīds attiecas uz vairāku dalībvalstu fiziskām vai juridiskām personām, valstu noteikumi par pieņemamību vai tiesībām celt prasību attiecībā uz prasītāju ārvalstu grupām vai pārstāvības struktūrām, kuru izcelsme ir citas valsts tiesību sistēmā, nekavē celt vienu kolektīvo prasību vienā tiesā.

               18.

               Jebkurai pārstāvības struktūrai, kuru dalībvalsts iepriekš oficiāli norīkojusi, lai tai būtu tiesības celt pārstāvības prasības, būtu jāļauj celt prasību dalībvalsts tiesā, kurai ir piekritība izskatīt masveida kaitējuma situāciju.

         IV.   PRINCIPI, KURI KONKRĒTI ATTIECAS UZ AIZLIEGUMA KOLEKTĪVO TIESISKO AIZSARDZĪBU

      Aizlieguma rīkojumu prasījumu ātra izskatīšana

               19.

               Aizlieguma rīkojumu prasījumi, ar kuriem pieprasīts izbeigt vai aizliegt Savienības tiesību aktos paredzēto tiesību pārkāpumu, tiesām un kompetentajām valsts iestādēm būtu jāizskata ātri, vajadzības gadījumā piemērojot saīsinātu procedūru, lai nepieļautu, ka attiecīgais pārkāpums turpina nodarīt kaitējumu, kas rada zaudējumus.

      Aizlieguma rīkojumu efektīva īstenošana

               20.

               Dalībvalstīm būtu jāparedz atbilstīgas sankcijas, kas piemērojamas zaudējušajam atbildētājam, lai nodrošinātu aizlieguma rīkojuma efektīvu izpildi, tostarp paredzot fiksētas summas maksājumus par katru nokavēto dienu vai citu valsts tiesību aktos noteiktu summu.

         V.   PRINCIPI, KURI KONKRĒTI ATTIECAS UZ ATLĪDZINĀŠANAS KOLEKTĪVO TIESISKO AIZSARDZĪBU

      Prasītājas puses izveide pēc iestāšanās principa

               21.

               Prasītāja puse būtu jāveido, pamatojoties uz to fizisko vai juridisko personu skaidri izteiktu piekrišanu, kuras apgalvo, ka tām nodarīts kaitējums (iestāšanās jeb opt-in princips). Ikvienam tiesību aktā vai tiesas rīkojumā paredzētam izņēmumam no šā principa būtu jābūt pienācīgi pamatotam, atsaucoties uz pareizas tiesvedības apsvērumiem.

               22.

               Prasītājas puses dalībniekam būtu jābūt iespējai jebkurā laikā pirms galīgā sprieduma pasludināšanas vai lietas risinājuma citā pieņemamā veidā izstāties no prasītājas puses, ievērojot tos pašus nosacījumus, kas piemērojami izstāšanās gadījumā individuālās prasībās, neliedzot šim dalībniekam iespēju uzturēt savus prasījumus citā veidā, ja tas neapdraud pareizas tiesvedības nodrošināšanu.

               23.

               Fiziskām vai juridiskām personām, kuras apgalvo, ka tām nodarīts kaitējums vienā un tajā pašā masveida kaitējuma situācijā, būtu jābūt iespējai jebkurā laikā pirms galīgā sprieduma pasludināšanas vai lietas risinājuma citā pieņemamā veidā iestāties prasītājā pusē, ja tas neapdraud pareizas tiesvedības nodrošināšanu.

               24.

               Atbildētājs būtu jāinformē par prasītājas puses sastāvu un izmaiņām tajā.

      Kolektīva alternatīvā strīdu izšķiršana un izlīgums

               25.

               Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka strīda puses masveida kaitējuma situācijā tiek rosinātas strīdā par atlīdzību panākt risinājumu vienošanās vai ārpustiesas ceļā gan pirmstiesas posmā, gan civilprocesa laikā, ņemot vērā arī prasības, kas noteiktas Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 21. maija Direktīvā 2008/52/EK par konkrētiem mediācijas aspektiem civillietās un komerclietās (8).

               26.

               Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka mehānismus kolektīvās tiesiskās aizsardzības nodrošināšanai tiesas ceļā papildina atbilstīgi kolektīvi alternatīvās strīdu izšķiršanas līdzekļi, kuri pusēm ir pieejami gan pirms tiesvedības, gan tās laikā. Šādu līdzekļu izmantošanai būtu jābūt atkarīgai no lietā iesaistīto pušu piekrišanas.

               27.

               Ja prasījumiem ir piemērojams noilgums, tā skaitīšana būtu jāaptur uz laiku no brīža, kad puses vienojas panākt strīda risinājumu ar alternatīvu strīda izšķiršanas procedūru, vismaz līdz brīdim, kad viena vai abas puses nepārprotami izstājas no šīs procedūras.

               28.

               Tiesām būtu jāpārbauda, vai kolektīvā izlīguma saistošais iznākums ir likumīgs, ņemot vērā nepieciešamību pienācīgi nodrošināt visu iesaistīto pušu interešu un tiesību aizsardzību.

      Tiesiskā pārstāvība un juristu atlīdzība

               29.

               Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka juristu atlīdzība un tās aprēķina metode nerada stimulu iesaistīties tiesvedībā, kas nav nepieciešama, vērtējot no jebkuras puses interešu viedokļa.

               30.

               Dalībvalstis nedrīkstētu pieļaut atlīdzību par sekmīgu lietas iznākumu (contingency fee), jo tā var radīt šādu stimulu. Dalībvalstīm, kuras izņēmuma kārtā pieļauj atlīdzību par sekmīgu lietas iznākumu, būtu jāapredz atbilstīgs valsts regulējums par šo atlīdzību kolektīvās tiesiskās aizsardzības lietās, īpaši ņemot vērā prasītājas puses dalībnieku tiesības uz kompensāciju pilnā apmērā.

      Aizliegums piemērot sodoša rakstura atlīdzību

               31.

               Atlīdzība, ko piešķir fiziskām vai juridiskām personām, kurām nodarīts kaitējums masveida kaitējuma situācijā, nedrīkstētu pārsniegt atlīdzību, kāda tiktu piešķirta, ja prasījumi būtu izvirzīti individuālās prasībās. Jo īpaši būtu jāaizliedz piemērot sodoša rakstura atlīdzību, kuras rezultātā prasītājs par ciestajiem zaudējumiem saņem pārmērīgi lielu atlīdzību.

      Atlīdzināšanas kolektīvās tiesiskās aizsardzības finansēšana

               32.

               Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka papildus vispārīgajiem finansēšanas principiem gadījumos, kuros atlīdzināšanas kolektīvo tiesisko aizsardzību finansē privāta trešā persona, ir aizliegts līdzekļu devēja atlīdzību vai procentus, kurus tas iekasē, noteikt, pamatojoties uz panākto izlīguma summu vai uz piešķirto atlīdzību, ja vien šādu finansēšanas kārtību nenosaka valsts iestāde, lai aizsargātu pušu intereses.

      Kolektīvas secīgās prasības

               33.

               Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka tādās tiesību jomās, kurās valsts iestāde ir pilnvarota pieņemt lēmumu, konstatējot Savienības tiesību aktu pārkāpumu, kolektīvās tiesiskās aizsardzības prasības principā sākas tikai tad, kad ir pilnīgi pabeigta valsts iestādes procedūra, kas sākta pirms privātās prasības. Ja valsts iestādes procedūra tiek sākta pēc tam, kad ir celta kolektīvās tiesiskās aizsardzības prasība, tiesai būtu jāvairās pieņemt nolēmumu, kas būtu pretrunā valsts iestādes plānotajam lēmumam. Šajā nolūkā attiecīgā tiesa var apturēt kolektīvās prasības izskatīšanu līdz brīdim, kad valsts iestāde pabeidz savu procedūru.

               34.

               Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka secīgu prasību gadījumā personām, kuras apgalvo, ka tām nodarīts kaitējums, nav liegta iespēja prasīt atlīdzību tāpēc, ka noilguma termiņš beidzas, pirms valsts iestāde pilnībā pabeidz procedūru.

         VI.   VISPĀRĪGA INFORMĀCIJA

      Kolektīvās tiesiskās aizsardzības prasību reģistrs

               35.

               Dalībvalstīm būtu jāizveido kolektīvās tiesiskās aizsardzības prasību valsts reģistrs.

               36.

               Valsts reģistram būtu bez maksas jābūt elektroniski vai citādā veidā pieejamam ikvienai ieinteresētai personai. Tīmekļa vietnēs, kurās reģistrs publicēts, būtu jānodrošina piekļuve vispusīgai un objektīvai informācijai par pieejamajām metodēm atlīdzības saņemšanai, ieskaitot ārpustiesas metodes.

               37.

               Dalībvalstīm ar Komisijas palīdzību būtu jācenšas nodrošināt reģistros apkopotās informācijas konsekvenci un reģistru sadarbspēju.

         VII.   UZRAUDZĪBA UN ZIŅOŠANA

               38.

               Dalībvalstīm šajā ieteikumā noteiktie principi būtu jāīsteno savās valsts kolektīvās tiesiskās aizsardzības sistēmās vēlākais līdz 2015. gada 26. jūlijam.

               39.

               Dalībvalstīm būtu jāapkopo droša ikgadēja statistika par ārpustiesas un tiesas kolektīvās tiesiskās aizsardzības procedūrām un informācija par pusēm, lietu priekšmetu un iznākumu.

               40.

               Saskaņā ar 39. punktu apkopotā informācija dalībvalstīm būtu jāpaziņo Komisijai reizi gadā un pirmo reizi vēlākais 2016. gada 26. jūlijā.

               41.

               Komisijai, pamatojoties uz praktisko pieredzi, būtu jānovērtē šā ieteikuma īstenošana vēlākais līdz 2017. gada 26. jūlijam. Komisijai jo īpaši būtu jānovērtē ieteikuma ietekme uz tiesu iestāžu pieejamību, tiesībām saņemt atlīdzību, nepieciešamību novērst ļaunprātīgu tiesāšanos un uz vienotā tirgus darbību, MVU, Eiropas Savienības ekonomikas konkurētspēju un patērētāju uzticēšanos. Komisijai arī būtu jānovērtē, vai ir jāierosina turpmāki pasākumi, lai konsolidētu un nostiprinātu šajā ieteikumā ierosināto horizontālo pieeju.

      Nobeiguma noteikumi

               42.

               Ieteikumu publicē Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.

      Briselē, 2013. gada 11. jūnijā

            Komisijas vārdā –

            priekšsēdētājs

         José Manuel BARROSO

      (1)  COM(2005) 672, 19.12.2005.

      (2)  COM(2008) 165, 2.4.2008.

      (3)  COM(2008) 794, 27.11.2008.

      (4)  COM(2010) 135 galīgā redakcija, 31.3.2010.

      (5)  2011/2089(INI)

      (6)  COM(2013) 401 final.

      (7)  OV L 110, 1.5.2009., 30. lpp.

      (8)  OV L 136, 24.5.2008., 3. lpp.


title: Padomes Ieteikums (2015. gada 14. jūlijs) par Apvienotās Karalistes 2015. gada valsts reformu programmu un ar ko sniedz Padomes atzinumu par Apvienotās Karalistes 2015. gada konverģences programmu

text:
               18.8.2015

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 272/21

         PADOMES IETEIKUMS
   (2015. gada 14. jūlijs)
   par Apvienotās Karalistes 2015. gada valsts reformu programmu un ar ko sniedz Padomes atzinumu par Apvienotās Karalistes 2015. gada konverģences programmu
   (2015/C 272/06)
   EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
   ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 121. panta 2. punktu un 148. panta 4. punktu,
   ņemot vērā Padomes 1997. gada 7. jūlija Regulu (EK) Nr. 1466/97 par budžeta stāvokļa uzraudzības un ekonomikas politikas uzraudzības un koordinācijas stiprināšanu (1) un jo īpaši tās 9. panta 2. punktu,
   ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 1176/2011 (2011. gada 16. novembris) par to, kā novērst un koriģēt makroekonomisko nelīdzsvarotību (2), un jo īpaši tās 6. panta 1. punktu,
   ņemot vērā Eiropas Komisijas ieteikumu,
   ņemot vērā Eiropas Parlamenta rezolūcijas,
   ņemot vērā Eiropadomes secinājumus,
   ņemot vērā Nodarbinātības komitejas atzinumu,
   ņemot vērā Ekonomikas un finanšu komitejas atzinumu,
   ņemot vērā Sociālās aizsardzības komitejas atzinumu,
   ņemot vērā Ekonomikas politikas komitejas atzinumu,
   tā kā:

               (1)

               Eiropadome 2010. gada 26. martā piekrita Komisijas priekšlikumam sākt jaunu izaugsmes un nodarbinātības stratēģiju “Eiropa 2020”, kam pamatā ir ciešāka ekonomikas politikas koordinācija. Šajā stratēģijā galvenā uzmanība ir pievērsta svarīgākajām jomām, kurās nepieciešama rīcība, lai palielinātu Eiropas ilgtspējīgas izaugsmes potenciālu un konkurētspēju.

               (2)

               Padome 2015. gada 14. jūlijā, pamatojoties uz Komisijas priekšlikumiem, pieņēma Ieteikumu par dalībvalstu un Savienības ekonomikas politikas vispārējām pamatnostādnēm, un 2010. gada 21. oktobrī tā pieņēma Lēmumu par dalībvalstu nodarbinātības politikas pamatnostādnēm (3). Kopā tie veido “integrētās pamatnostādnes”, ko dalībvalstis tika aicinātas ņemt vērā savā ekonomikas un nodarbinātības politikā.

               (3)

               Padome 2014. gada 8. jūlijā pieņēma Ieteikumu (4) par Apvienotās Karalistes 2014. gada valsts reformu programmu un sniedza atzinumu par Apvienotās Karalistes atjaunināto konverģences programmu 2014. gadam.

               (4)

               Komisija 2014. gada 28. novembrī pieņēma gada izaugsmes pētījumu, iezīmējot 2015. gada Eiropas ekonomikas politikas koordinēšanas pusgada sākumu. Tajā pašā dienā Komisija, pamatojoties uz Regulu (ES) Nr. 1176/2011, pieņēma brīdināšanas mehānisma ziņojumu, kurā Apvienotā Karaliste tika noteikta kā viena no dalībvalstīm, par kurām tiks izstrādāts padziļināts pārskats.

               (5)

               Eiropadome 2014. gada 18. decembrī apstiprināja prioritātes, lai veicinātu investīcijas, pastiprinātu strukturālās reformas un īstenotu atbildīgu, izaugsmi veicinošu fiskālo konsolidāciju.

               (6)

               Komisija 2015. gada 26. februārī publicēja 2015. gada valsts ziņojumu par Apvienoto Karalisti. Tajā tika izvērtēts Apvienotās Karalistes progress, īstenojot valstij adresētos ieteikumus, kas pieņemti 2014. gada 8. jūlijā. Valsts ziņojumā ir iekļauti arī padziļinātā pārskata rezultāti saskaņā ar Regulas (ES) Nr. 1176/2011 5. pantu. Komisijas veiktā analīze ļauj secināt, ka Apvienotajā Karalistē pastāv makroekonomiskā nelīdzsvarotība, kuras novēršanai ir nepieciešama politikas rīcība un uzraudzība. Jo īpaši uzmanība joprojām ir jāpievērš riskiem saistībā ar mājsaimniecību parādsaistību augsto līmeni, kas saistīti arī ar mājokļu tirgus strukturālajām iezīmēm. Ir palielinājusies ekonomikas un finanšu nozares izturētspēja. Tomēr mājokļu trūkums turpināsies un, visticamāk, izraisīs augstas mājokļu cenas vidējā termiņā, kā rezultātā šī nozare turpinās zaudēt izturību pret riskiem.

               (7)

               Apvienotā Karaliste 2015. gada 26. martā iesniedza savu 2015. gada valsts reformu programmu un 2015. gada konverģences programmu. Abas programmas tika izvērtētas vienlaikus, lai ņemtu vērā to savstarpējo saistību.

               (8)

               Pašlaik Apvienotajai Karalistei piemēro Stabilitātes un izaugsmes pakta korektīvo daļu. Konverģences programmā 2014.–2015. gadam valdība plāno samazināt nominālo deficītu no 4,3 % no IKP 2015.–2016. gadā līdz 2,2 % no IKP 2016.–2017. gadā, lai 2019.–2020. gadā sasniegtu pārpalikumu 0,1 % no IKP. Konverģences programmā nav iekļauts vidēja termiņa mērķis. Paredzams, ka valdības parāda attiecība pret IKP 2015.–2016. gadā sasniegs augstāko līmeni, proti, 88,8 %, un pakāpeniski samazināsies līdz 81,4 % no IKP 2019.–2020. gadā. Pamatojoties uz Komisijas 2015. gada pavasara prognozi, paredzams, ka Apvienotā Karaliste līdz Padomes noteiktajam termiņam, proti, 2014.–2015. gadam, nebūs novērsusi savu pārmērīgo budžeta deficītu. Turklāt fiskālie centieni tika veikti mazākā apmērā nekā Padomes ieteiktie. Šā iemesla dēļ Padome 19. jūnijā saskaņā ar LESD 126. panta 8. punktu nolēma, ka Apvienotā Karaliste nav veikusi efektīvus pasākumus atbilstoši Padomes 2009. gada 2. decembra ieteikumam par pārmērīga deficīta novēršanu, un sniedza jaunu ieteikumu, pieprasot Apvienotajai Karalistei novērst pārmērīgo budžeta deficītu līdz 2016.–2017. gadam. Konverģences programma ir saderīga ar jauno 2016.–2017. gada termiņu saskaņā ar pārmērīga budžeta deficīta novēršanas procedūru. Makroekonomikas scenārijs, uz kuru pamatojas šīs budžeta prognozes, ir ticams. Balstoties uz Komisijas 2015. gada pavasara prognozi, paredzams, ka Apvienotā Karaliste novērsīs savu pārmērīgo budžeta deficītu līdz 2016.–2017. gada termiņam un īstenos ieteiktos fiskālos pasākumus. Jau ir noteikti pasākumi, lai sekmētu plānoto deficīta rādītāju sasniegšanu, sākot no 2015.–2016. gada un turpmāk, tomēr ir nepieciešama sīkāka informācija par dažādu dienestu izdevumu limitiem. Pamatojoties uz konverģences programmas novērtējumu un ņemot vērā Komisijas 2015. gada pavasara prognozi, Padome uzskata, ka Apvienotā Karaliste panāks atbilstību Stabilitātes un izaugsmes pakta noteikumiem.

               (9)

               Ir noteikts, ka augsts un, iespējams, pārmērīgs mājsaimniecību parādsaistību līmenis potenciāli rada makroekonomisko nelīdzsvarotību, kas apdraud Apvienotās Karalistes ekonomiku. Lai gan mājsaimniecību sektora parādsaistības turpina nedaudz samazināties, tās joprojām ir augstas un padara Apvienoto Karalisti neaizsargātu pret riskiem, kas varētu ietekmēt ekonomisko izaugsmi un finanšu stabilitāti. 2014. gada vidū Anglijas Bankas Finanšu politikas komiteja paziņoja par diviem pasākumiem, kas paredzēti, lai mazinātu ar lielajām mājsaimniecību parādsaistībām saistītos riskus. Tā ieteica hipotekāro kredītu aizdevējiem piemērot “procentu likmju stresa testu”, lai novērtētu aizņēmēju spēju izpildīt savas hipotekārās saistības, ja procentu likmes pieaug. Tā arī ieteica hipotekāro kredītu aizdevējiem ierobežot to hipotekāro aizdevumu daļu, kuru aizdevuma apjoma attiecība pret ienākumu apjomu ir 4,5 un vairāk, līdz 15 % no jaunu hipotekāro aizdevumu apjoma. Šo pasākumu ietekme būtu rūpīgi jāuzrauga.
               Ir īstenotas vairākas valsts plānošanas politikas reformas, tomēr ir maz ticams, ka tām būs īstermiņa ietekme. Ir cieši jāuzrauga vietējo pašpārvalžu veiktā mājokļu piedāvājuma palielināšana kā atbildes reakcija uz reformām.

               (10)

               Apvienotās Karalistes darba tirgus pēdējos gados ir darbojies labi, un paredzams, ka tas saglabāsies spēcīgs. Nodarbinātības līmenis 2014. gadā sasniedza 76,5 %, savukārt bezdarba līmenis turpināja samazināties, sasniedzot 6 %, un tiek prognozēts, ka 2015. gadā tas turpinās samazināties. Neraugoties uz pozitīvajām tendencēm attiecībā uz darba tirgu, joprojām pastāv sociālās problēmas. To cilvēku īpatsvars, kuri dzīvo mājsaimniecībās ar ļoti zemu darba intensitāti, nedaudz pieauga no 13 % 2012. gadā līdz 13,2 % 2013. gadā, salīdzinot ar 10,7 % vidēji ES. Atšķirība starp nepilnas slodzes darbu strādājošo sieviešu (42,6 % 2013. gadā) un vīriešu (13,2 % 2013. gadā) īpatsvaru ir viena no augstākajām Savienībā. To sieviešu procentuālais īpatsvars, kuras nestrādā vai strādā nepilnu darba laiku personīgo un ģimenes pienākumu dēļ (12,5 %), bija gandrīz divreiz lielāks nekā ES vidējais rādītājs (6,3 %) 2013. gadā. Jauniešu nodarbinātība un darba devēju iesaiste māceklības jomā ir turpmāk risināmas problēmas. Vēl viena joma, kam jāpievērš uzmanība un kas saistīta ar jauniešu nodarbinātību, ir izglītība un prasmes. Lielai daļai jauniešu ir salīdzinoši zems pamatprasmju līmenis. Labklājības sistēmas reformas un bērnu aprūpes problēmas risināšanai paredzēto pasākumu īstenošana ir bijusi ierobežota. To bērnu īpatsvars, kuri dzīvo bezdarbnieku mājsaimniecībās, Apvienotajā Karalistē joprojām ir viens no augstākajiem Savienībā. Turklāt, lai gan pēdējā laikā ir palielinājies piedāvājums bērnu aprūpes sistēmā, svarīgs jautājums joprojām ir izmaksu ziņā pieejamas un kvalitatīvas pilna laika bērnu aprūpes pieejamība.

               (11)

               Publisko un privāto investīciju sekmēšana palīdzētu uzlabot produktivitāti un konkurētspēju, kas ir būtiskas problēmas Apvienotajā Karalistē. Nepieciešamība nodrošināt kvalitatīvas investīcijas infrastruktūrā ir atspoguļota 2014. gada decembra valsts infrastruktūras plānā, kas ir atjaunināts, paplašinot tā darbības jomu. Paredzams, ka privātais sektors finansēs lielu daļu no šā plāna, bet joprojām nav skaidrs, cik lielas saistības tas uzņemsies. Tas rada riskus plāna veiksmīgai īstenošanai, neraugoties uz to, ka ir sasniegts ievērojams progress, sniedzot savlaicīgu informāciju par tā īstenošanu. Apvienotajai Karalistei būtu jānodrošina, ka uzņēmumu nodokļu sistēmas ir investīcijas veicinošas, jo īpaši izmantojot darījumu tarifu gaidāmo pārskatīšanu.

               (12)

               Eiropas pusgada ietvaros Komisija ir veikusi Apvienotās Karalistes ekonomikas politikas visaptverošu analīzi un publicējusi to 2015. gada valsts ziņojumā. Turklāt tā ir izvērtējusi konverģences programmu un valsts reformu programmu, kā arī pasākumus, kas veikti saistībā ar iepriekšējos gados Apvienotajai Karalistei adresētiem ieteikumiem. Komisija ir ņēmusi vērā ne tikai to lietderību ilgtspējīgas fiskālās un sociālekonomiskās politikas izveidē Apvienotajā Karalistē, bet arī to atbilstību ES noteikumiem un norādēm, ņemot vērā nepieciešamību nostiprināt Savienības vispārējo ekonomisko pārvaldību, turpmākajos valsts lēmumos nodrošinot ES līmeņa ieguldījumu. Ieteikumi saskaņā ar Eiropas pusgadu ir atspoguļoti 1. līdz 3. ieteikumā.

               (13)

               Ņemot vērā šo izvērtējumu, Padome ir izskatījusi konverģences programmu, un tās atzinums (5) ir atspoguļots jo īpaši 1. ieteikumā.

               (14)

               Ņemot vērā Komisijas padziļināto pārskatu un šo izvērtējumu, Padome ir izskatījusi valsts reformu programmu un konverģences programmu. Tās ieteikumi saskaņā ar Regulas (ES) Nr. 1176/2011 6. pantu ir atspoguļoti 2. līdz 3. ieteikumā,

         AR ŠO IESAKA Apvienotajai Karalistei 2015. un 2016. gadā rīkoties šādi.

               1.

               Pārmērīga budžeta deficīta novēršanas procedūras ietvaros veikt efektīvus pasākumus un censties noturīgi novērst pārmērīgu budžeta deficītu līdz 2016.–2017. gadam, jo īpaši, prioritāti piešķirot kapitālizdevumiem.

               2.

               Veikt turpmākus pasākumus, lai palielinātu piedāvājumu mājokļu nozarē, tostarp īstenojot valsts plānošanas politikas sistēmas reformas.

               3.

               Risināt prasmju neatbilstības problēmu, palielinot darba devēju iesaisti māceklības īstenošanā. Veikt pasākumus, lai vēl vairāk samazinātu to jauniešu skaitu, kuriem ir zems pamatprasmju līmenis. Vēl vairāk uzlabot cenas ziņā pieņemamas un kvalitatīvas pilna laika bērnu aprūpes pieejamību.

      Briselē, 2015. gada 14. jūlijā

            Padomes vārdā –

            priekšsēdētājs

         P. GRAMEGNA

      (1)  OV L 209, 2.8.1997., 1. lpp.

      (2)  OV L 306, 23.11.2011., 25. lpp.

      (3)  Paliek spēkā ar Padomes Lēmumu 2014/322/ES (2014. gada 6. maijs) par dalībvalstu nodarbinātības politikas pamatnostādnēm 2014. gadam (OV L 165, 4.6.2014., 49. lpp.).

      (4)  Padomes Ieteikums (2014. gada 8. jūlijs) par Apvienotās Karalistes 2014. gada valsts reformu programmu un ar ko sniedz Padomes atzinumu par Apvienotās Karalistes 2014. gada konverģences programmu (OV C 247, 29.7.2014., 136. lpp.).

      (5)  Saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1466/97 9. panta 2. punktu.


title: Recommendation for a Council opinion in accordance with the third paragraph of Article 9 of Council Regulation (EC) No 1466/97 of 7 July 1997 On the updated convergence programme of Estonia, 2006-2010

text:
Svarīgs juridisks paziņojums

|

52007SC0189

	[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA |Briselē, 13.2.2007SEC(2007) 189 galīgā redakcijaIeteikumsPADOMES ATZINUMSpar atjaunināto Igaunijas konverģences programmu 2006.-2010. gadam saskaņā ar 9. panta trešo punktu Padomes 1997. gada 7. jūlija Regulā (EK) Nr. 1466/97(iesniegusi Komisija)PASKAIDROJUMA RAKSTS1. VISPāRēJS PAMATOJUMSStabilitātes un izaugsmes pakta, kas stājās spēkā 1998. gada 1. jūlijā, pamatmērķis ir sakārtot valsts finanses, lai tādējādi radītu vēl labākus nosacījumus cenu stabilitātei un spēcīgai un ilgtspējīgai izaugsmei, kas veicina darbavietu radīšanu. Ar pakta 2005. gada reformu, atzīstot pakta lietderību fiskālās disciplīnas stiprināšanā, tika meklētas iespējas uzlabot efektivitāti un ekonomisko pamatojumu, kā arī ilgstoši saglabāt valsts finanšu ilgtspējību.Padomes Regulā (EK) Nr. 1466/97 par budžeta stāvokļa uzraudzības un ekonomikas politikas uzraudzības un koordinācijas stiprināšanu[1], kas ir Stabilitātes un izaugsmes pakta daļa, paredzēts, ka dalībvalstīm ir jāiesniedz Padomei un Komisijai stabilitātes vai konverģences programmas un to ikgadējie atjauninājumi (dalībvalstis, kas jau ir pieņēmušas vienoto valūtu, iesniedz (atjauninātas) stabilitātes programmas, bet dalībvalstis, kas to vēl nav pieņēmušas, iesniedz (atjauninātas) konverģences programmas). Igaunijas pirmā konverģences programma tika iesniegta 2004. gada maijā. Saskaņā ar minēto regulu Padome, pamatojoties uz Komisijas ieteikumu un apspriedusies ar Ekonomikas un finanšu komiteju, 2004. gada 5. jūlijā sniedza atzinumu par to. Saskaņā ar šo pašu procedūru Komisija novērtē un iepriekš minētā komiteja pārbauda atjauninātās stabilitātes un konverģences programmas, ko vajadzības gadījumā var pārbaudīt arī Padome.2. ATJAUNINāTāS PROGRAMMAS NOVēRTēJUMA PAMATOJUMSKomisija ir pārbaudījusi jaunāko Igaunijas konverģences programmas atjauninājumu, kas iesniegts 2006. gada 1. decembrī, un ir pieņēmusi ieteikumu Padomes atzinumam par to (skat. ierāmēto informāciju par galvenajiem novērtējumā iztirzātajiem jautājumiem).Lai radītu priekšstatu par kontekstu, kādā tiek novērtēta atjauninātās konverģences programmas budžeta stratēģija, turpmākajos punktos apkopota šāda informācija:1.  saimnieciskās darbības un budžeta izpildes rādītāji pēdējo desmit gadu laikā;2.  jaunākais valsts stāvokļa novērtējums saskaņā ar Stabilitātes un izaugsmes pakta preventīvo daļu (kopsavilkums Padomes atzinumam par iepriekšējo konverģences programmas atjauninājumu) un3.  Komisijas novērtējums par 2006. gada oktobra valsts reformu programmu.2.1. Jaunākie saimnieciskās darbības un budžeta izpildes rādītājiIgaunija ir veiksmīgi pabeigusi pāreju uz funkcionējošu tirgus ekonomiku, un pašlaik tai ir lielākais ekonomiskās izaugsmes rādītājs ES. Darba un produktu tirgi ir ļoti elastīgi. Strauja algas paaugstināšanās apvienojumā ar augstu produktivitātes pieaugumu ļāvušas šai valstij ātri panākt ES dzīves līmeņa ziņā. Līdztekus spēcīgajiem eksporta sasniegumiem pagājušos gados strauji ir palielinājies iekšzemes pieprasījums. Pēdējā laikā Igaunijas lielie panākumi ir radījuši jaunus izaicinājumus. Pēc vairākiem straujas izaugsmes gadiem ekonomikā radušies jaudas ierobežojumi, jo īpaši izsīkstošajā darba tirgū. Uz nozīmīgu pārkaršanas risku norāda kāpjošā pamatinflācija, liels ārējais deficīts un straujā kredītu izaugsme, kas veicina uzplaukumu nekustamā īpašuma jomā.2.2. Novērtējums Padomes atzinumā par iepriekšējo programmuPadome 2006. gada 14. februārī pieņēma atzinumu par iepriekšējo konverģences programmas atjauninājumu laika posmam no 2005. gada līdz 2009. gadam. Padome uzskatīja, ka „kopumā budžeta stāvoklis ir labs un budžeta stratēģija sniedz labu piemēru atbilstīgi paktam veiktai fiskālai politikai”. Ņemot vērā „budžeta izpildi 2005. gadā, kas ievērojami labāka par programmā aprēķināto, un vajadzību izvairīties no procikliskas politikas”, Padome aicināja Igauniju „tiekties pēc lielāka budžeta pārpalikuma 2006. gadā un nākamajos gados, lai turpinātu atbalstīt ārējās nestabilitātes korekciju?.2.3. Komisijas novērtējums par 2006. gada oktobra valsts reformu programmuĪstenošanas ziņojums par Igaunijas valsts reformu programmu, kas paredzēta saskaņā ar atjaunoto Lisabonas stratēģiju izaugsmei un nodarbinātībai, tika iesniegts 2006. gada 12. oktobrī. Igaunijas valsts reformu programmā kā galvenās problēmas/prioritātes minēti šādi uzdevumi: pētniecība, attīstība un jauninājumi un nodarbinātība.Komisijas novērtējumā par šo programmu (ko pieņēma kā daļu no 2006. gada decembra ikgadējā progresa ziņojuma[2]) atzīts, ka Igaunija progresē ievērojami, īstenojot valsts reformu programmas pasākumus. Iespaidīgi ir arī tās centieni, nodrošinot saskaņu starp valsts reformu programmu un kohēzijas politiku.Pamatojoties uz jau panākto progresu, Igaunijai ieteica koncentrēties arī uz tādām jomām kā izglītība un mūžizglītība, pētniecība, attīstība un jauninājumi, konkurences politika, darba tirgus elastība un aktīvā darba tirgus politika.Galvenie novērtējumā iztirzātie jautājumi Kā paredzēts Padomes Regulas (EK) Nr. 1466/97 5. panta 1. punktā (stabilitātes programmām) un 9. panta 1. punktā (konverģences programmām), novērtējums attiecas uz šādiem jautājumiem: vai programmas pamatā esošie saimnieciskie pieņēmumi ir ticami; dalībvalsts norādītais vidēja termiņa budžeta mērķis (VTM) un tas, vai korekcijas ir pietiekamas, lai to sasniegtu; vai veiktie un/vai ierosinātie pasākumi, lai piemērotu šīs korekcijas, ir pietiekami, lai sasniegtu vidēja termiņa mērķi attiecīgajā ekonomikas ciklā; vai, izvērtējot korekcijas, ko izdara, lai sasniegtu VTM, korekcijas tiek veiktas ekonomiskā uzplaukuma laikā, vai korekcijas var būt mazākas ekonomikas lejupslīdes laikā un (attiecībā uz euro zonas un VKM II dalībvalstīm) vai dalībvalsts cenšas panākt ikgadēju cikliski koriģētās bilances uzlabojumu (atskaitot vienreizējus un citus pagaidu pasākumus) par 0,5 % no IKP, kas ir kritērijs, lai tā sasniegtu savu VTM; nosakot VTM korekcijas (attiecībā uz dalībvalstīm, kas to vēl nav sasniegušas) vai atļaujot īslaicīgu novirzi no VTM (attiecībā uz dalībvalstīm, kuras to jau ir sasniegušas), tādu nozīmīgāko strukturālo reformu īstenošana, kas ilgākā laika posmā ļauj tieši ietaupīt izmaksas (veicinot arī potenciālo pieaugumu) un tādējādi pārbaudāmi ietekmējot valsts finanšu ilglaicīgu ilgtspējību (ar nosacījumu, ka tiek saglabāta atbilstīga drošības rezerve attiecībā uz atsauces vērtību 3 % no IKP un ka programmas darbības laikā atkal ir gaidāma budžeta stāvokļa atbilstība VTM), un ar ko īpašu uzmanību velta pensiju reformām, ar kurām ievieš vairāku līmeņu sistēmu, kas ietver obligātu pilnībā finansētu pensiju līmeni; vai dalībvalstu ekonomikas politikas virzība atbilst ekonomikas politikas vispārējām pamatnostādnēm. Programmas makroekonomisko pieņēmumu ticamību novērtē, pamatojoties uz Komisijas dienestu 2006. gada rudens prognozi, izmantojot arī kopīgi apstiprināto metodoloģiju attiecībā uz ražošanas potenciālā apjoma novērtēšanu un cikliski koriģētām bilancēm. Atbilstību ekonomikas politikas vispārējām pamatnostādnēm novērtē, ņemot vērā ekonomikas politikas vispārējās pamatnostādnes valsts finanšu jomā, kas ietvertas integrētajās pamatnostādnēs 2005.—2008. gadam. Novērtējumā pārbauda arī: parāda attiecības dinamiku un stāvokli attiecībā uz valsts finanšu ilgtermiņa ilgtspējību, kam saskaņā ar Padomes 2005. gada 20. marta ziņojumu „Stabilitātes un izaugsmes pakta īstenošanas uzlabošana” budžeta uzraudzībā jāveltī pienācīga vērība. Komisijas 2006. gada 12. oktobra paziņojumā izklāstīta pieeja ilgtermiņa ilgtspējības novērtēšanai[3]; integrācijas pakāpi valsts reformu programmā, ko iesniegušas dalībvalstis saistībā ar Lisabonas stratēģiju izaugsmei un nodarbinātībai; Ekonomikas un finanšu padome (ECOFIN padome) 2005. gada 7. jūnija pavadvēstulē Eiropas Padomei par ekonomikas politikas vispārējām pamatnostādnēm 2005.—2008. gadam paziņoja, ka valsts reformu programmām jāatbilst stabilitātes un konverģences programmām; atbilstību rīcības kodeksam[4], kas cita starpā nosaka kopīgu struktūru un datu tabulas stabilitātes un konverģences programmām. |-  IeteikumsPADOMES ATZINUMSpar atjaunināto Igaunijas konverģences programmu 2006.-2010. gadam saskaņā ar 9. panta trešo punktu Padomes 1997. gada 7. jūlija Regulā (EK) Nr. 1466/97EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu,ņemot vērā Padomes 1997. gada 7. jūlija Regulu (EK) Nr. 1466/97 par budžeta stāvokļa uzraudzības un ekonomikas politikas uzraudzības un koordinācijas stiprināšanu[5] un jo īpaši tās 9. panta 3. punktu,ņemot vērā Komisijas ieteikumu,apspriedusies ar Ekonomikas un finanšu komiteju,IR PIEŅĒMUSI ŠO ATZINUMU.4.  Padome [2007. gada 27. februārī] izskatīja atjaunināto Igaunijas konverģences programmu laika posmam no 2006. līdz 2010. gadam.5.  Programmas pamatā esošajā makroekonomikas scenārijā paredzēts, ka reālā IKP pieaugums samazinās no 11% maksimuma 2006. gadā līdz 8 ¼ % 2007. gadā un 7 ½ % gadā turpmākajos gados. Pēc pašlaik pieejamās informācijas šis scenārijs šķiet pamatots uz piesardzīgiem pieņēmumiem par izaugsmi. Prognozētā virzība vidējā termiņā ar vienmērīgu izaugsmes palēnināšanos, salīdzinot ar pašreizējo tempu, kas draud ar pārkaršanu, tomēr ir saistīta ar riskiem. Programmas prognozes attiecībā uz inflāciju šķiet ticamas.6.  Komisijas dienestu 2006. gada rudens prognozē vispārējais valsts budžeta pārpalikums 2006. gadā ir novērtēts 2,5% apjomā no IKP, salīdzinot ar iepriekšējā konverģences programmas atjauninājumā noteikto mērķi 0,3% apjomā no IKP. Tas, ka šis rezultāts ir ievērojami labāks (kas tiek sagaidīts arī jaunajā programmas atjauninājumā), saistīts ar 2005. gada negaidīti labo rezultātu pārnešanu un pārsteidzošo izaugsmi 2006. gadā.7.  Programmas pamatā esošās vidējā termiņa budžeta stratēģijas galvenie mērķi ir saglabāt valsts vispārējās finanses vismaz līdzsvarā un nodrošināt ilgtermiņa ilgtspējību, ņemot vērā iedzīvotāju novecošanās ietekmi uz budžetu. Budžeta stratēģija paredz vispārējā valsts budžeta pārpalikuma samazināšanos no 2½% no IKP 2006. gadā līdz apmēram 1¼% 2007.-2008. gadā un palielināšanos par apmēram 1½% no IKP turpmākajos gados. Primārā bilance attīstīsies pēc līdzīga parauga saistībā ar procentu izdevumu niecīgo nozīmi. Pārpalikuma samazināšanos 2007. gadā radījusi izdevumu un IKP attiecības palielināšanās, turpinot samazināties ieņēmumu attiecībai. Sākot ar 2008. gadu, vispārējās ieņēmumu un izdevumu attiecības stabili samazināsies, jo īpaši atspoguļojot ienākumu nodokļa samazinājumus un izdevumu palielināšanos, kas saglabāsies zem lielā nominālā IKP pieauguma. Jaunā programma novirzās no iepriekšējās prakses, kuras mērķis attiecībā uz valsts vispārējām finansēm vienmēr bija sasniegt nulles bilanci (pagājušos gados tas vienmēr tika pārsniegts), un tā vietā visā programmas darbības laikā nosaka ievērojamu pārpalikumu, kas ir svarīgs solis, reaģējot uz ekonomikas cikliskajiem nosacījumiem. Salīdzinot ar iepriekšējo atjauninājumu, mērķi 2007. gadam un turpmākajiem gadiem ir nosprausti augstāk vismaz par 1 procenta punktu no IKP, salīdzinot ar labvēlīgāko (un reālistiskāko) makroekonomikas scenāriju.8.  Paredzēts, ka strukturālā bilance (t.i., cikliski koriģētā bilance, atskaitot vienreizējus un citus pagaidu pasākumus), ko aprēķina atbilstīgi kopīgi saskaņotai metodoloģijai, samazināsies aptuveni par 1 procenta punktu, sasniedzot ½% no IKP 2007. gadā, un paaugstināsies virs 1% no IKP 2008. gadā un virs 1½% no IKP 2009. un 2010. gadā. Tāpat kā iepriekšējā konverģences programmas atjauninājumā vidēja termiņa mērķis (VTM) attiecībā uz programmā minēto budžeta stāvokli ir līdzsvarots budžets strukturālā izteiksmē, ko programmā plānots saglabāt visā programmas darbības laikā. Tā kā VTM ir augstāks par minimālo kritēriju (noteikts deficīts apmēram 2% apjomā no IKP), ar tā sasniegšanu tiks nodrošināta drošības rezerve pret pārmērīga budžeta deficīta rašanos. Šis VTM iekļaujas robežās, kas noteiktas euro zonas un VKM II dalībvalstīm Stabilitātes un izaugsmes paktā un rīcības kodeksā, un ir ievērojami augstāks nekā būtu nepieciešams, ņemot vērā parāda attiecību un ražošanas potenciālā apjoma vidējo pieaugumu ilgtermiņā.9.  Programmas budžeta prognožu riski kopumā šķiet līdzsvaroti. Programmas makroekonomikas pieņēmumus programmas darbības laikā var uzskatīt par piesardzīgiem. Nodokļu ieņēmumu prognozes kopumā šķiet ticamas. Tomēr, sasniedzot izdevumu pieauguma paredzēto ierobežošanu, tiktu panākts saistošāks vidējā termiņa fiskālās plānošanas regulējums.10.  Ņemot vērā šo riska novērtējumu, šķiet, ka budžeta nostādne programmā ir pietiekama, lai atbilstīgi programmai visā programmas darbības laikā ar lielu rezervi uzturētu VTM. Šādi tā nodrošina pietiekamu drošības rezervi, lai programmas darbības laikā parastu makroekonomisku svārstību dēļ netiktu pārsniegts deficīta slieksnis 3 % apjomā no IKP. Programmā paredzētās fiskālās politikas nostādne pilnībā neatbilst Stabilitātes un izaugsmes paktam, jo tā ir procikliska ekonomiskās izaugsmes laikā 2007. gadā, kad strukturālo bilanci noteikts samazināt par aptuveni 1% no IKP.11.  Tiek lēsts, ka valsts kopējais parāds 2006. gadā samazinājās līdz 3,7 % no IKP, kas ir krietni mazāk nekā Līgumā paredzētā atsauces vērtība — 60 % no IKP. Programmā paredzēts, ka parāda attiecība programmas darbības laikā samazināsies vēl par 2 procentu punktiem.12.  Iedzīvotāju novecošanās ilgtermiņa ietekme uz budžetu Igaunijā ir viena no zemākajām ES, jo prognozēts, ka turpmākajos gadu desmitos samazināsies ar vecumu saistīto izdevumu daļa no IKP, ko iespaidos pensiju sistēmas reformas izdevumu samazināšanās ievērojamā ietekme. Kopējā parāda pašreizējais līmenis Igaunijā ir ļoti zems, un sakārtotu valsts finanšu saglabāšana atbilstīgi budžeta plāniem programmas darbības laikā veicinātu risku ierobežošanu attiecībā uz valsts finanšu ilgtermiņa ilgtspējību. Kopumā šķiet, ka Igaunijas valsts finanšu ilgtspējību apdraud zems risks.13.  Konverģences programmā ietverts kvalitatīvs novērtējums par valsts reformu programmas 2006. gada oktobra īstenošanas ziņojuma kopējo ietekmi atbilstīgi vidēja termiņa fiskālajai stratēģijai. Turklāt tajā sniegta zināma informācija par tiešām budžeta izmaksām vai ietaupījumiem saistībā ar galvenajām reformām, kas paredzētas valsts reformu programmā, un budžeta prognozēs skaidri ņemta vērā valsts reformu programmā izklāstīto darbību ietekme uz valsts finansēm. Konverģences programmā paredzētie pasākumi valsts finanšu jomā, liekas, atbilst valsts reformu programmā paredzētajiem pasākumiem. Abās programmās kā makroekonomikas stabilizēšanai izšķirošs elements jo īpaši uzsvērta apdomīga fiskālā politika.14.  Programmas budžeta stratēģija kopumā atbilst vispārējām ekonomikas politikas pamatnostādnēm, kas ietvertas integrētajās pamatnostādnēs laika posmam no 2005. līdz 2008. gadam.15.  Attiecībā uz prasībām par sniedzamajiem datiem, kas norādītas rīcības kodeksā stabilitātes un konverģences programmām, programmā sniegti visi obligātie dati un lielākā daļa fakultatīvo datu[6].Kopumā var secināt, ka vidēja termiņa budžeta stāvoklis ir stabils un budžeta stratēģija sniedz labu fiskālās politikas piemēru atbilstīgi Stabilitātes un izaugsmes paktam. Tomēr budžeta pārpalikuma plānotā samazināšanās 2007. gadā ekonomiskā uzplaukuma laikā netieši norāda uz fiskālās politikas prociklisko nostādni.Ņemot vērā iepriekš minēto novērtējumu, Igauniju aicina tiekties pēc lielāka budžeta pārpalikuma 2007. gadā nekā plānots programmā, lai veicinātu makroekonomikas stabilitāti un turpinātu atbalstīt ārējās nestabilitātes novēršanu.Galveno makroekonomikas un budžeta prognožu salīdzinājums² Cikliski koriģētā bilance (kā iepriekšējās rindās), izņemot vienreizējus un citus pagaidu pasākumus. |3 Vienreizēji un citi pagaidu pasākumi no programmas (0,6% no IKP 2006. gadā un 0,4% no IKP 2007. gadā); visi samazina budžeta deficītu). |4 Dati no Komisijas dienestu 2006. gada rudens prognozes par vienreizējiem un citiem pagaidu pasākumiem (0,2% no IKP 2005. gadā, 0,6% no IKP 2006. gadā, 0,4% no IKP 2007. gadā un 0,2% –– 2008. gadā; visi samazina budžeta deficītu). |5 Pamatojoties uz attiecīgi 9,1%, 9,6%, 9,9% un 9,9% lēsto potenciālo pieaugumu laikā no 2005. līdz 2008. gadam. |[1] OV L 209, 2.8.1997., 1. lpp. Regulā grozījumi izdarīti ar Regulu (EK) Nr. 1055/2005 (OV L 174, 7.7.2005., 1. lpp.). Visi dokumenti, kas ir minēti šajā tekstā, ir atrodami šādā tīmekļa vietnē:http://europa.eu.int/comm/economy_finance/about/activities/sgp/main_en.htm[2] Komisijas paziņojums Eiropadomes pavasara sanāksmē „Lisabonas izaugsmes un nodarbinātības atjaunotās stratēģijas īstenošana — rezultātu gads”, 12.12.2006., COM(2006) 816.[3] Komisijas Paziņojums Padomei un Eiropas Parlamentam „Valsts finanšu ilgtermiņa ilgtspējība Eiropas Savienībā”, 12.10.2006., COM(2006) 574, un Eiropas Komisija, Ekonomikas un finanšu lietu ģenerāldirektorāts, (2006.), „ The long-term sustainability of public finances in the European Union”, European Economy Nr. 4/2006.[4] Тpecifikācijas par Stabilitātes un izaugsmes pakta īstenošanu un pamatnostādnes par stabilitātes un konverģences programmu formātu un saturu”, ko ECOFIN padome atbalstīja 2005. gada 11. oktobrī.[5] OV L 209, 2.8.1997., 1. lpp. Regulā grozījumi izdarīti ar Regulu (EK) Nr. 1055/2005 (OV L 174, 7.7.2005., 1. lpp.). Šajā tekstā minētie dokumenti ir pieejami šādā tīmekļa vietnē:http://europa.eu.int/comm/economy_finance/about/activities/sgp/main_en.htm[6] Jo īpaši nav datu par dažu darba tirgu mainīgumu un datu par tīrajiem aizdevumiem/ aizņēmumiem privātajā sektorā.


				|

		52013PC0906

			Ieteikums PADOMES IETEIKUMS par pārmērīga valdības budžeta deficīta situācijas novēršanu Polijā /* COM/2013/0906 final - 2013/ () */

			   	Ieteikums
PADOMES IETEIKUMS
par pārmērīga valdības
budžeta deficīta situācijas novēršanu Polijā

EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
ņemot vērā
Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā
126. panta 7. punktu,
ņemot vērā
Eiropas Komisijas ieteikumu,
tā kā:
(1)       Saskaņā ar
Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 126. pantu
dalībvalstīm jāizvairās no pārmērīga
valdības budžeta deficīta.
(2)       Stabilitātes un
izaugsmes pakta pamatā ir mērķis panākt stabilu
valdības finansiālo stāvokli, kas ir veids, kā stiprināt
priekšnosacījumus cenu stabilitātei un spēcīgai,
ilgtspējīgai izaugsmei, kura ir labvēlīga jaunu darbvietu
radīšanai.
(3)       Saskaņā ar Eiropas
Kopienas dibināšanas līguma (EK līguma) 104. panta
6. punktu Padome 2009. gada 7. jūlijā nolēma, ka
Polijā pastāv pārmērīgs budžeta deficīts, un
sniedza ieteikumu novērst pārmērīgo budžeta deficītu
ne vēlāk kā līdz 2012. gadam[1] saskaņā ar EK
līguma 104. panta 7. punktu un 3. pantu Padomes
1997. gada 7. jūlija Regulā (EK) Nr. 1467/97 par to,
kā paātrināt un precizēt pārmērīga budžeta
deficīta novēršanas procedūras īstenošanu[2]. Lai ticamā un
ilgtspējīgā veidā vispārējās valdības
budžeta deficītu samazinātu tā, lai tas nepārsniegtu
3 % no IKP, Polijas iestādēm ieteica fiskālās
stimulēšanas pasākumus 2009. gadā īstenot atbilstoši
plānotajam, no 2010. gada vidējo gada strukturālo budžeta
korekciju nodrošināt vismaz 1¼ % apmērā no IKP,
formulēt sīki izstrādātus pasākumus, kas
vajadzīgi, lai līdz 2012. gadam deficītu samazinātu
zem atsauces vērtības, un ieviest reformas, ar kurām ierobežot
primāro kārtējo izdevumu līmeni nākamajos gados.
Padome noteica, ka termiņš efektīvai rīcībai ir
2010. gada 7. janvāris.
(4)       Komisija 2010. gada
3. februārī, pamatojoties uz Komisijas dienestu 2009. gada
rudens prognozi, secināja, ka Polija atbilstīgi Padomes
2009. gada 7. jūlija ieteikumam ir veikusi vajadzīgos
pasākumus, lai valdības budžeta deficītu samazinātu zem Līgumā
noteiktās atsauces vērtības, un uzskatīja, ka
tāpēc pārmērīga budžeta deficīta novēršanas
procedūrā papildu pasākumi nav vajadzīgi. Savukārt,
pamatojoties uz 2011. gada rudens prognozi, Komisija secināja, ka
Polija atpaliek no noteiktā mērķa, un pieprasīja veikt
papildu pasākumus, kurus Polija pieņēma un publiski
paziņoja līdz 2012. gada 10. janvārim. Tādējādi
2012. gada 11. janvārī Komisija apstiprināja, ka
Polijas iestādes ir efektīvi rīkojušās, lai laikus un
ilgtspējīgā veidā novērstu pārmērīgo
budžeta deficītu, un ka tobrīd Polijas pārmērīga
budžeta deficīta novēršanas procedūrā[3] turpmāki pasākumi
nebija jāveic.
(5)       Padome 2013. gada
21. jūnijā secināja, ka Polija ir efektīvi
rīkojusies, taču norisinājušies negaidīti
nelabvēlīgi ekonomikas notikumi, kas lielā mērā
negatīvi ietekmēja valsts finanses, un pieņēma
pārskatītus ieteikumus[4].
Tādējādi Polija atbilda nosacījumiem, lai pagarinātu
pārmērīga vispārējās valdības budžeta
deficīta novēršanas termiņu, kā noteikts 3. panta
5. punktā Regulā (EK) Nr. 1467/97. Padome ieteica Polijai
līdz 2014. gadam novērst pārmērīga budžeta
deficīta situāciju. Polijai būtu jāsasniedz pamata valsts
budžeta deficīta mērķis  3,6 % no IKP 2013. gadā
un 3,0 % no IKP 2014. gadā, kas, pamatojoties uz Komisijas
dienestu atjaunināto 2013. gada pavasara prognozi, atbilst
strukturālās bilances gada uzlabojumam 2013. un
2014. gadā attiecīgi vismaz 0,8 % no IKP un 1,3 %
apmērā no IKP. Polijai būtu strikti jāīsteno jau
pieņemtie pasākumi, vienlaikus papildinot tos ar papildu
pasākumiem, kas būtu pietiekami, lai vēlākais līdz 2014. gadam
novērstu pārmērīgo budžeta deficītu. Polijai būtu
jāizmanto visi papildu ieguvumi budžeta deficīta samazināšanai.
Padome noteica 2013. gada 1. oktobri kā termiņu, līdz
kuram Polijai efektīvi jārīkojas un saskaņā ar Regulas
(EK) Nr. 1467/97 3. panta 4.a punktu jāsniedz
detalizēts ziņojums par konsolidācijas stratēģiju, kas
paredzēta šo mērķu sasniegšanai. Polija 2013. gada
2. oktobrī iesniedza ziņojumu par efektīvu rīcību,
kuru pēc tam analizēja Komisija.
(6)       Padome [2013. gada 10.
decembrī] saskaņā ar LESD 126. panta 8. punktu
konstatēja, ka Polija 2013. gadā nav efektīvi
rīkojusies, reaģējot uz Padomes 2013. gada 21. jūnija
ieteikumu, kas sniegts saskaņā ar Līguma 126. panta
7. punktu.
(7)       Saskaņā ar LESD
126. panta 7. punktu un Padomes Regulas (EK) Nr. 1467/97
3. pantu Padomei ir pienākums attiecīgajai dalībvalstij sniegt
ieteikumus par pārmērīga budžeta deficīta situācijas
novēršanu noteiktā laikā. Ieteikumā jānosaka
maksimāli sešu mēnešu termiņš, kurā attiecīgajai
dalībvalstij ir efektīvi jārīkojas, lai novērstu
pārmērīgu budžeta deficītu. Turklāt ieteikumā par
pārmērīga budžeta deficīta novēršanu Padomei būtu
jāpieprasa, lai tiktu sasniegti gada budžeta mērķi, kas,
pamatojoties uz prognozi, kura izmantota ieteikuma sagatavošanai,
strukturālo bilanci (t. i., cikliski koriģēto bilanci,
neskaitot vienreizējos un citus pagaidu pasākumus) gadā uzlabo
par vismaz 0,5 % no IKP.
(8)       Laikposmā no
2001. līdz 2011. gadam vidējais reālais IKP pieaugums
bija 4 % gadā, 2012. gadā ekonomiskās darbības
ritms palēninājās, samazinoties līdz 1,9 %.
Saskaņā ar ziņojuma par efektīvu rīcību
pamatā esošo makroekonomisko scenāriju 2013. gadā
reālajam IKP pieaugumam vēl būtu jāsamazinās līdz
1,5 % un pēc tam 2014. un 2015. gadā jāpalielinās
līdz reālā IKP rādītājam attiecīgi
2,5 % un 3,8 % apmērā. Saskaņā ar Komisijas
2013. gada rudens prognozi ir paredzams reālā IKP pieaugums
1,3 % apmērā, kas pēc tam paātrināsies, lai
sasniegtu 2,5 % 2014. gadā un 2,9 % 2015. gadā.
Salīdzinājumā ar Polijas iestādēm Komisijas
skatījums nav tik optimistisks attiecībā uz iekšzemes
pieprasījuma pieaugumu prognozes periodā un jo īpaši
privāto patēriņu un privātajiem ieguldījumiem.
(9)       Polijas iestādes paredz
2013. gadā vispārējās valdības budžeta
deficītu 4,8 % apmērā no IKP salīdzinājumā
ar 3,9 % no IKP 2012. gadā. Pēc tam Polijas Finanšu ministrija
2014. gadā paredz pārpalikumu 4,5 % apmērā no
IKP, kas rastos pensiju reformas projekta rezultātā, kas ietver
aktīvu, kuru vērtība ir 8,5 % no IKP, vienreizēju
nodošanu. Gaidāms, ka 2015. gadā vispārējās
valdības budžeta bilance atkal būs ar 3 % deficītu no IKP.
(10)     Komisijas prognozes
attiecībā uz 2013. un 2014. gadu ir līdzīgas Polijas
iestāžu prognozēm. Komisija arī paredz deficītu 4,8 %
apmērā no IKP 2013. gadā. Pasliktināšanās salīdzinājumā
ar skaitli 3,9 % no IKP, kas norādīts pārmērīga
budžeta deficīta novēršanas procedūras pamata
scenārijā, galvenokārt ir saistīta ar ieņēmumu
samazināšanos. 2014. gadā vispārējās
valdības budžeta bilancē vajadzētu būt pārpalikumam
(+4,6 % no IKP), ņemot vērā plānoto pensiju reformu.
Attiecībā uz 2015. gadu Komisija nav tik optimistiska kā
Polijas iestādes un sagaida vispārējās valdības
budžeta deficītu 3,3 % apmērā no IKP. Atšķirība
0,3 procentpunktu apmērā no IKP ir galvenokārt skaidrojama ar
mazāku pašreizējo ieņēmumu apjomu, pamatojoties uz
zemāku nominālā IKP pieauguma prognozi, kā arī
lielākiem valdības starppatēriņa izdevumiem.
Mērķu sasniegšana deficīta jomā ir arī pakļauta
riskiem īstenošanas jomā.
(11)     Turklāt ir
jānorāda, ka pašreizējās deficīta prognozes ir
balstītas uz EKS 95. No 2014. gada rudens tiks piemērots jauns
noteikumu kopums (EKS 2010). Saskaņā ar jauno noteikumu kopumu
aktīvu nodošana vairs netiks uzskaitīta par vispārējās
valdības ieņēmumiem; tas nozīmē, ka
vispārējās valdības budžetā ir gaidāms
deficīts 4,2 % apmērā no IKP 2014. gadā un
3,9 % apmērā no IKP 2015. gadā[5]. Tā kā Padome
pieņems lēmumu par atcelšanu, pamatojoties uz
pārmērīga budžeta deficīta novēršanas procedūras
skaitļiem, ko noteiks Eurostat 2015. gada pavasarī
saskaņā ar EKS 2010, ir nepieciešami papildu pasākumi, lai
kompensētu pensiju reformas elementus, kas saskaņā ar EKS 2010
vairs nesamazinās deficītu.
(12)     Gan Polijas iestādes, gan
Komisija paredz, ka valsts kopējais parāds saglabāsies zem
atsauces vērtības – 60 % no IKP – visā attiecīgajā
periodā. Saskaņā ar Komisijas 2013. gada rudens prognozi
parāda attiecība pret IKP samazināsies no 55,6 %
2012. gadā līdz 51 % 2014. gadā,
galvenokārt, ņemot vērā paziņoto pensijas fondu
kapitāla nodošanu 8,5 % apmērā no IKP, un pēc tam
2015. gadā atkal nedaudz palielināsies, sasniedzot 52,5 %.
(13)     Lai līdz 2014. gada
termiņam novērstu pārmērīgu deficītu
saskaņā ar tajā brīdī spēkā esošajiem EKS
2010 noteikumiem un nodrošinātu tā ilgtspēju, pieprasīto
papildu strukturālo pasākumu apjomam 2014. gadam vajadzētu būt
vismaz 1,6 % apmērā no IKP papildus pasākumiem, kas jau
iekļauti Komisijas 2013. gada rudens prognozē (kas
saskaņā ar EKS 2010 ļautu uzlabot strukturālo deficītu
par 0,6 % no IKP 2014. gadā). Ņemot vērā, ka
daļa no korekcijas vajadzībām ir radusies pārejas no EKS 95
uz EKS 2010 rezultātā un ka turklāt tādi ikgadējie
centieni (lielāki nekā tie, ko Padome pieprasījusi savā
2009. gada 7. jūlija ieteikumā (1¼ % no IKP) un
lielāki nekā 1,3 % no IKP, kas pieprasīti Padomes
2013. gada 21. jūnija ieteikumā) radītu būtiskus
ražošanas zaudējumus brīdī, kad starpība starp
potenciālo un faktisko ražošanas apjomu joprojām ir negatīva, ir
atbilstīgi noteikt 2015. gadu kā termiņu.
(14)     Ņemot vērā
lielo nenoteiktību par ekonomikas un budžeta attīstību, budžeta
mērķis, kas ieteicams korekcijas perioda pēdējā
gadā, būtu jānosaka tādā līmenī, kas ir
krietni zem atsauces vērtības, lai garantētu efektīvu un
ilgstošu korekcijas īstenošanu noteiktajā termiņā.
(15)     Pārmērīgā
budžeta deficīta novēršana līdz 2015. gadam atbilstu
nominālā budžeta deficīta starpposma mērķiem, kas ir
3,9 % no IKP 2014. gadā (izņemot pensiju aktīvu nodošanu),
un galamērķim 2,8 % no IKP 2015. gadā. Šo
mērķu paredzētais strukturālās budžeta bilances
uzlabojums ir 1 % no IKP 2014. gadā un 1,2 % no IKP 2015. gadā,
ņemot vērā pasākumus, kas iekļauti Komisijas
2013. gada rudens prognozē, kas, pamatojoties uz EKS 2010 radīs
strukturālās bilances uzlabojumu par 0,6 % no IKP
2014. gadā un 0,2 % no IKP 2015. gadā. Tātad ir
vajadzīgi papildu pasākumi 0,4 % apmērā no IKP
2014. gadā un 1 % no IKP apmērā 2015. gadā
papildus pasākumiem, kas jau ir iekļauti Komisijas 2013. gada
rudens prognozē (izņemot pensiju reformas aktīvu nodošanu),
IR PIEŅĒMUSI ŠO IETEIKUMU.
(1)
Polijai būtu ticamā un
ilgtspējīgā veidā jānovērš
pārmērīgā budžeta deficīta situācija līdz
2015. gadam.
(2)
Polijai būtu jāsasniedz
nominālā budžeta deficīta mērķis, kas ir 4,8 % no
IKP 2013. gadā, deficīts 3,9 % apmērā no IKP
2014. gadā un 2,8 % no IKP 2015. gadā (izņemot
pensiju reformas aktīvu nodošanas ietekmi). Pamatojoties uz Komisijas
2013. gada rudens prognozi, tas atbilst strukturālās bilances
uzlabojumam par 1 % no IKP 2014. gadā un 1,2 % no IKP
2015. gadā.
(3)
Polijai būtu strikti jāīsteno jau
paziņotie un pieņemtie pasākumi, vienlaikus papildinot tos ar
papildu pasākumiem, kas būtu pietiekami, lai vēlākais
līdz 2015. gadam ilgtspējīgā veidā novērstu
pārmērīgo budžeta deficītu. Polijai būtu
jāizmanto visi papildu ieguvumi budžeta deficīta samazināšanai.
(4)
Padome nosaka 2014. gada 15. aprīli
kā termiņu, līdz kuram Polijai efektīvi jārīkojas
un saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 1467/97 3. panta
4.a punktu jāsniedz detalizēts ziņojums par
konsolidācijas stratēģiju, kas paredzēta šo mērķu
sasniegšanai.
Turklāt Polijas iestādēm
būtu i) jāuzlabo publisko finanšu kvalitāte, jo īpaši
līdz minimumam ierobežojot izaugsmi veicinošu infrastruktūras
ieguldījumu samazinājumus, rūpīgi pārskatot
sociālos izdevumus un to efektivitāti; ii) jāuzlabo nodokļu
atbilstība un jāpalielina nodokļu administrācijas
efektivitāte, un iii) jāpadara publisko finanšu institucionālais
satvars saistošāks un pārredzamāks, tostarp  EKS standartiem
pielāgojot valsts grāmatvedības sistēmā
izmantotās definīcijas, nodrošinot pietiekami plašu piemērošanas
jomu, uzlabojot uzraudzību budžeta izpildes laikā, nodrošinot
pastāvīgu noteikumu attiecībā uz izdevumiem
ievērošanas efektīvu un savlaicīgu uzraudzību, pamatojoties
uz uzticamu un neatkarīgu analīzi, ko veic neatkarīgas struktūras
vai struktūras, kam nodrošināta funkcionāla neatkarība no
dalībvalstu budžeta iestādēm. Visbeidzot, lai nodrošinātu
sekmīgu fiskālās konsolidācijas stratēģiju,
būs svarīgi fiskālo konsolidāciju papildināt ar
visaptverošām strukturālajām reformām atbilstīgi
Padomes ieteikumiem, kas Polijai adresēti saistībā ar Eiropas
pusgadu. Papildus 4) ieteikumā paredzētajam ziņojumam
Polijas iestādēm vismaz reizi sešos mēnešos būtu
jāziņo par panākumiem šo ieteikumu īstenošanā, kā
arī tas jāapraksta atsevišķā nodaļā
konverģences programmās, līdz pārmērīgais
deficīts ir pilnībā novērsts.
Šis ieteikums ir adresēts Polijas
Republikai.
Briselē,
                                                                       Padomes
vārdā —
                                                                       priekšsēdētājs
[1]               Visi dokumenti saistībā ar
pārmērīga budžeta deficīta novēršanas procedūru
Polijā ir atrodami: http://ec.europa.eu/economy_finance/economic_governance/sgp/deficit/countries/poland_en.htm
[2]               OV L 209, 2.8.1997., 6. lpp.
[3]               Komisijas paziņojums Padomei par budžeta izpildes
novērtējumu uzsāktās pārmērīga budžeta
deficīta procedūras kontekstā pēc Komisijas dienestu
2011. gada rudens prognozes – COM(2012) 4 final, 11.1.2012.
[4]               Padomes ieteikums par pārmērīga
valdības budžeta deficīta situācijas novēršanu Polijā,
2013. gada 21. jūnijs.
[5]               Saskaņā ar EKS 2010 šādi
plānotās pensiju reformas elementi vairs nebūs izmantojami
deficīta samazināšanas nolūkā: aktīvu vienreizēja
nodošana 8,5 % apmērā no IKP 2014. gadā, aktīvu
regulāra nodošana 2014. gadā (0,3 % no IKP) un
2015. gadā (kumulatīvā ietekme – 0,6 % no IKP). Tikai
izmaiņām maksātāju skaitā, kuri veic iemaksas
pirmajā pīlārā, būtu jāsaglabājas
saskaņā ar jaunajiem noteikumiem (0,2 % no IKP
2014. gadā, kumulatīvā ietekme – 04, % no IKP
2015. gadā). Tā kā, pamatojoties uz aplēsēm,
pārejai uz EKS 2010 vajadzētu būt pozitīvai ietekmei uz IKP
skaitļiem, šīs IKP palielināšanās paredzamā ietekmei
uz fiskālajiem rādītajiem būs niecīga.