title: Padomes Ieteikums (2020. gada 20. jūlijs) par eurozonas ekonomikas politiku 2020/C 243/01

text:
               23.7.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 243/1

      PADOMES IETEIKUMS
      (2020. gada 20. jūlijs)
      par eurozonas ekonomikas politiku
      (2020/C 243/01)
      EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
      ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 136. pantu saistībā ar 121. panta 2. punktu,
      ņemot vērā Padomes Regulu (EK) Nr. 1466/97 (1997. gada 7. jūlijs) par budžeta stāvokļa uzraudzības un ekonomikas politikas uzraudzības un koordinācijas stiprināšanu (1) un jo īpaši tās 5. panta 2. punktu,
      ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 1176/2011 (2011. gada 16. novembris) par to, kā novērst un koriģēt makroekonomisko nelīdzsvarotību (2), un jo īpaši tās 6. panta 1. punktu,
      ņemot vērā Eiropas Komisijas ieteikumu,
      ņemot vērā Eiropadomes secinājumus,
      ņemot vērā Ekonomikas un finanšu komitejas atzinumu,
      ņemot vērā Ekonomikas politikas komitejas atzinumu,
      tā kā:

                  (1)

                  Eurozona turpina paplašināties, taču pastāv savstarpēji saistīti riski attiecībā uz perspektīvām un nenoteiktība nākotnē. Turklāt iezīmējas turpmāks zemas izaugsmes un inflācijas perioda risks, ko veicina zems ražīgums un iedzīvotāju novecošanās.. Lai gan izlaides starpība kopš 2017. gada ir bijusi pozitīva un 2018. gadā veidoja 0,7 % no potenciālā iekšzemes kopprodukta (IKP), paredzams, ka potenciālā izaugsme arī turpmāk būs zemāka par pirmskrīzes līmeni (3). Pamatinflācija 2018. un 2019. gadā saglabājās 1–1½ % amplitūdā, un tiek prognozēts, ka 2020. un 2021. gadā tā saglabāsies aptuveni 1½ % apmērā. Darba tirgus rādītāji turpina uzlaboties, kaut gan lēnākā tempā, un paredzams, ka nodarbinātības pieaugums palēnināsies vēl vairāk un problēmas saistībā ar darbvietu kvalitāti saglabāsies. Nominālās algas pieaugums ir nostiprinājies, 2018. gadā sasniedzot aptuveni 2¼ % pieaugumu pēc vairākiem gadiem, kad pieaugums bija zemāks par 2,0 %, 2019. gadā tas tiek lēsts aptuveni 2½ % apmērā, un 2020.–2021. gadā ir paredzama tā atgriešanās pie 2¼ %. Kaut arī darba tirgus apstākļi ir labi, reālo algu pieaugums ir palielinājies tikai lēnām un joprojām ir zems – 2018. gadā tas bija zemāks par 1 %, tiek lēsts, ka 2019. gadā tas saglabāsies tādā pašā līmenī, un tiek prognozēts, ka 2020. un 2021. gadā tas būs attiecīgi 0,7 % un 0,8 %. Kā noteikts 2020. gada brīdināšanas mehānisma ziņojumā, ko Komisija pieņēma 2019. gada 17. decembrī, paredzams, ka eurozonas tekošā konta pārpalikums samazināsies, lai arī saglabāsies tuvu maksimumam. Dalībvalstis, kurās bija deficīts, savu tekošā konta deficītu samazināja vai pārvērta to pārpalikumā, pat ja tajās joprojām tiek reģistrēta rekordliela negatīva neto starptautisko ieguldījumu pozīcija (NIIP).
                  Tajā pašā laikā, lai gan dažas dalībvalstis ir samazinājušas savus tekošā konta pārpalikumus, tās turpina uzturēt pastāvīgi augstus tekošā konta pārpalikumus un tādējādi palielināt savu NIIP. Tekošā konta bilances dinamiku eurozonā ietekmē ārējā pieprasījuma pavājināšanās, jo īpaši uz eksportu orientētās dalībvalstīs ar augstu tekošā konta pārpalikumu, kuras ir ļoti atkarīgas no ārvalstu eksporta pieprasījuma. Svarīga ir arī labvēlīga pieprasījuma dinamika, un turklāt līdzsvara atjaunošanu sekmētu arī dalībvalstis ar lieliem pārpalikumiem, ja tās stiprinātu nosacījumus, kas ir labvēlīgi algu pieaugumam, vienlaikus ņemot vērā sociālo partneru lomu, kā arī – publiskā un privātā sektora investīcijām.

                  (2)

                  Lai palielinātu izaugsmes potenciālu, vienlaikus nodrošinot vides un sociālo ilgtspēju un veicinot patiesu konverģenci starp eurozonas dalībvalstīm, ir vajadzīgas strukturālas reformas nolūkā uzlabot ilgtspējīgu izaugsmi un investīcijas materiālajā un nemateriālajā kapitālā ar mērķi palielināt ražīgumu. Tas jo īpaši palīdzētu tām dalībvalstīm, kuru izaugsmes potenciāls ir nepārprotami zemāks par eurozonas vidējo rādītāju. Tas būtu nepieciešams arī tādēļ, lai novērstu to, ka eurozonas ekonomikā iestājas ieildzis periods ar zemu potenciālo izaugsmi un zemu ražīgumu, zemu cenu inflāciju un zemu algu pieaugumu, kā arī pieaugošu nevienlīdzību. Reformas un investīcijas joprojām ir būtiskas, lai nodrošinātu, ka eurozona atjauno izaugsmes tempu, vidējā termiņā un ilgtermiņā pārvar smagāku spiedienu, ko rada arī demogrāfiskās situācijas pasliktināšanās, un veicina pāreju uz ilgtspējīgu ekonomiku, palīdzot eurozonai un tās dalībvalstīm sasniegt ANO ilgtspējīgas attīstības mērķus.

                  (3)

                  Pamanāma kļūst klimata pārmaiņu ekonomiskā ietekme, kas ir viens no lielākajiem sistēmiskajiem riskiem, ar ko mūsdienās saskaras pasaules ekonomika, finanšu sistēmas un sabiedrība. Risks, ko globālajai ekonomikai rada klimata pārmaiņas un vides degradācija kopumā, kļūst arvien jūtamāks, un tam būs plaša ietekme, tostarp uz mūsu sabiedrības visneaizsargātākajām grupām. Ja netiks veikti piemēroti pasākumi, mūsu ekonomikas noturībai, mūsu iekļautībai un ilgtermiņa izaugsmes potenciālam varētu rasties negatīvas sekas. Šajā kontekstā būtiska nozīme būtu investīcijām un regulatīvu un finansiālu apstākļu radīšanai, lai nodrošinātu sakārtotu pārkārtošanos uz ilgtspējīgu ekonomiku. Ja vides un klimata problēmas tiks risinātas pareizi, tā būs arī iespēja atdzīvināt Eiropas ekonomiku ilgtspējīgas attīstības virzienā. Lai to panāktu, Komisija ir nākusi klajā ar Eiropas zaļo kursu kā Eiropas izaugsmes stratēģiju, kurā būs ietverts priekšlikums pirmajam Eiropas klimata tiesību aktam nolūkā 2050. gada klimatneitralitātes mērķi iestrādāt tiesību aktos. Vienlaikus, īstenojot zaļo pārkārtošanos, būs jāņem vērā ietekme uz dažādām sabiedrības daļām. Investīcijas, kas veicina pāreju uz ilgtspējīgu ekonomiku, būs jāpapildina ar oglekļa cenas noteikšanu, pienācīgu regulējumu visās nozarēs un ieguldījumiem prasmēs un profesionālo pārmaiņu atbalstā ar mērķi nodrošināt, lai visi iedzīvotāji gūtu labumu no tehnoloģiskajām pārmaiņām, jo īpaši nozarēs un reģionos, kas digitālās un zaļās pārkārtošanās jomā atpaliek.

                  (4)

                  Publiskā un privātā sektora līdzekļu mobilizēšana ieguldījumiem attiecībā uz zaļo un digitālo pārkārtošanos var palīdzēt uzturēt izaugsmi īstermiņā un risināt ilgtermiņa problēmas, ar kurām saskaras mūsu ekonomika. Lai gan digitālā revolūcija var radīt iespējas ražīguma, izaugsmes un darbvietu radīšanas ziņā, taču tā var arī pavērt ceļu problēmām, it īpaši mazāk kvalificētiem darba ņēmējiem, kuriem trūkst prasmju darbam ar jaunajām tehnoloģijām. Eurozonas dalībvalstu atšķirīgais temps, kas vērojams, īstenojot pārkārtošanos uz digitālo ekonomiku, varētu radīt būtisku risku konverģencei un makroekonomiskajai stabilitātei. To varētu pastiprināt spēcīga aglomerācijas ietekme, kas bieži vien sniedz labumu lielajām pilsētām un “uzvarētājs iegūst visu” dinamikai, kura bieži ir vērojama digitālo tehnoloģiju jomā, kas var palielināt nevienlīdzību un negatīvi ietekmēt konverģenci. Investīcijām vajadzētu būt vērstām ne tikai uz pētniecības un inovācijas radīšanu, bet arī uz jauninājumu plašāku izplatīšanu visā ekonomikā.

                  (5)

                  Koordinētāka investīciju stratēģija apvienojumā ar stingrākiem reformu centieniem eurozonas līmenī būtu noderīga, lai atbalstītu ilgtspējīgu izaugsmi un reaģētu uz tādām ilgtermiņa problēmām kā klimatiskā pārkārtošanās un tehnoloģiju pārveide. Budžeta instruments konverģencei un konkurētspējai (BIKK) sniegtu finansiālu atbalstu eurozonas dalībvalstīm to priekšlikumu īstenošanā, kuriem kopumā vajadzētu sastāvēt no reformu un investīciju paketēm. Ar InvestEU, kas arī sniegs ieguldījumu Ilgtspējīgas Eiropas investīciju plānā, arī tiecas radīt papildu investīcijas, lai vēl vairāk veicinātu inovācijas un darbvietu radīšanu Savienībā, tai skaitā, finansējot ilgtspējīgu infrastruktūru. Kohēzijas politikas fondiem, kuriem ir izšķiroša nozīme mūsu reģionu un lauku apvidu atbalstīšanā, ir arī nozīme attiecībā uz klimatiskās un tehnoloģiskās pārkārtošanās īstenošanu, veicinot ilgtspējīgu attīstību. Eiropas Investīciju banka jau ir atvēlējusi 25 % no sava kopējā finansējuma investīcijām klimata jomā un ir paziņojusi par nodomu divkāršot minēto daļu. Lai sasniegtu Savienības ilgtspējības mērķus, būtu svarīgi valsts un vietējā līmenī īstenot investīciju projektus, kas aptver pielāgošanos klimata pārmaiņām un to mazināšanu, enerģētikas pārkārtošanu, dekarbonizāciju vai aprites ekonomiku. Investīcijas tīklu nozarēs un infrastruktūrā var palīdzēt uzlabot eurozonas konkurētspēju un veicināt pārkārtošanos uz ilgtspējīgāku transportu. Turklāt investīcijas nemateriālajos aktīvos, piemēram, pētniecībā un izstrādē, kā arī prasmēs, arī ir svarīgas, lai sagatavotu eurozonu gaidāmajām problēmām.

                  (6)

                  Ekonomikas ekspansijas ietekme pēdējo gadu laikā dalībvalstīs un reģionos un dalībvalstīs nav izpaudusies vienmērīgi. Lai gan izmantojamā ienākuma līmenis pēdējā laikā ir palielinājies, vairākās eurozonas dalībvalstīs tas joprojām ir zemāks par pirmskrīzes līmeni. Nabadzības un sociālās atstumtības riskam pakļauto cilvēku skaits lielākajā daļā dalībvalstu samazinās, un tagad tas ir par 5 miljoniem mazāks nekā 2012. gadā, kad tas bija sasniedzis maksimumu, taču eurozonā tas joprojām pārsniedz 2008. gada līmeni. Pēc laikposma, kurā dominēja aizvien lielākas atšķirības, dažas dalībvalstis dažu pēdējo gadu laikā ir pietuvinājušās valstīm ar augstāko IKP uz vienu iedzīvotāju. Tomēr ienākumu daļa, kas ir personām ar augstāko ienākumu līmeni, pēdējos desmit gados ir lēnām palielinājusies, un starp dalībvalstīm joprojām pastāv lielas atšķirības. Lai veicinātu augšupēju konverģenci dalībvalstīs un starp tām, būtu svarīgi veicināt politiku, kuras mērķis ir palielināt gan iedarbīgumu, gan taisnīgumu saskaņā ar ANO ilgtspējīgas attīstības mērķiem. Šiem mērķiem būtu jārada labākus makroekonomiskos iznākumus ar vienlīdzīgāk sadalītiem ieguvumiem sabiedrībai kopumā, kuri arī palīdz veicināt eurozonas kohēziju.

                  (7)

                  Konsekvence un līdzsvars eurozonas makroekonomikas politikas pasākumu kopumā, tajā skaitā monetārajā, fiskālajā un strukturālajā politikā, ir būtiski, lai nodrošinātu stabilu, iekļaujošu un ilgtspējīgu ekonomikas izaugsmi un efektīvi reaģētu uz pastāvīgi zemo inflāciju, prognožu pasliktināšanos un ilgtermiņa izaugsmei radīto risku. Eiropas Centrālā banka saglabā atbalstošu monetāro politiku, lai palīdzētu inflācijai virzīties uz vidēja termiņa inflācijas mērķa sasniegšanu, vienlaikus atbalstot izaugsmi un darbvietu radīšanu. Fiskālajai politikai ir jāpapildina monetārās politikas nostāja, tāpat kā tas ir jādara strukturālajām reformām dažādās nozarēs, tostarp tajās, kuras ir vajadzīgas, lai pabeigtu ekonomiskās un monetārās savienības (EMS) struktūras izveidi.

                  (8)

                  Valstu fiskālās politikas koordinācija, kurā ir pilnībā ievērots Stabilitātes un izaugsmes pakts un vienlaikus ņemtas vērā pieejamās fiskālās iespējas un blakusietekme dalībvalstīs, atbalsta pienācīgu EMS darbību. Paredzams, ka eurozonas fiskālā nostāja 2020. un 2021. gadā būs kopumā neitrāla vai nedaudz ekspansīva. Tajā pašā laikā valstu fiskālā politika joprojām nav pietiekami diferencēta. Ja dalībvalstis ar augstu valsts parāda līmeni īstenotu piesardzīgu fiskālo politiku, tas mazinātu šo valstu parādu, samazinātu neaizsargātību pret satricinājumiem un ekonomikas lejupslīdes gadījumā ļautu pilnībā darboties automātiskajiem stabilizatoriem. No otras puses, turpmāka investīciju un citu produktīvu izdevumu palielināšana dalībvalstīs, kurās budžeta stāvoklis ir labvēlīgs, veicinātu izaugsmi īstermiņā un vidējā termiņā, vienlaikus arī palīdzot atjaunot eurozonas ekonomikas līdzsvaru. Ja realizēsies lejupslīdes prognozes, būtu jādiferencē fiskālie atbildes pasākumi, lai kopējā līmenī panāktu atbalstošu fiskālo nostāju, vienlaikus nodrošinot pilnīgu Stabilitātes un izaugsmes pakta ievērošanu. Pēc iespējas būtu jāņem vērā konkrēto valstu apstākļi un jāizvairās no procikliskuma. Dalībvalstīm vajadzētu būt gatavām Eurogrupā koordinēt savu politiku.

                  (9)

                  Fiskālās strukturālās reformas joprojām ir būtiskas, lai uzlabotu fiskālo stabilitāti, stiprinātu izaugsmes potenciālu un ļautu īstenot efektīvu pretciklisko fiskālo politiku lejupslīdes gadījumā. Labi funkcionējošas valstu fiskālās sistēmas kopā ar regulāru un rūpīgu izdevumu pārskatīšanu un efektīvu un pārredzamu publisko iepirkumu var stiprināt publisko izdevumu lietderību un efektivitāti un uzlabot fiskālās politikas uzticamību un kvalitāti. Valstu budžetu struktūras uzlabošana gan attiecībā uz ieņēmumiem, gan izdevumiem, tai skaitā resursu novirzīšana publiskām investīcijām saistībā ar labi izstrādātām investīciju stratēģijām un zaļās budžeta plānošanas instrumentu pilnveidošanu, palielinātu publisko budžetu ietekmi uz izaugsmi, palielinātu ražīgumu un sāktu risināt steidzamās ilgtermiņa problēmas, kas rodas, īstenojot pārkārtošanos uz zaļo un digitālo ekonomiku. Lai nodokļu sistēmas padarītu efektīvākas un taisnīgākas, būtiski ir vienkāršot un modernizēt nodokļu sistēmas un novērst krāpšanu nodokļu jomā, izvairīšanos no nodokļu maksāšanas un nodokļu apiešanu, proti, veicot pret agresīvu nodokļu plānošanu vērstus pasākumus un ņemot vērā Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācijas (ESAO) iekļaujošajā satvarā noritošās diskusijas par neatrisinātajiem nodokļu bāzes samazināšanas un peļņas novirzīšanas (BEPS) jautājumiem. Tas, cik viegli mobilie resursi var pārvietoties eurozonā, ir viens no iekšējā tirgus stūrakmeņiem, tomēr palielina arī nodokļu konkurences iespējas. Tādēļ koordinācija starp dalībvalstīm ir būtiska attiecībā uz to jautājumu risināšanu, kas saistīti ar peļņas novirzīšanu un kaitējošu nodokļu praksi, un izvairīšanos no vispārējas sāncensības par iespējami zemākiem uzņēmumu ienākuma nodokļiem.
                  Minētajos centienos varētu būt lietderīgi tiekties panākt vienošanos par kopējo konsolidēto uzņēmumu ienākuma nodokļa bāzi un par ESAO iekļaujošo satvaru neatrisinātajiem BEPS jautājumiem, lai pārskatītu peļņas sadali starp valstīm un nodrošinātu minimālu faktisku nodokļu uzlikšanu. Nodokļu slogs eurozonā ir salīdzinoši liels un vērsts uz darbaspēku, un īpašuma vai vides nodokļi veido ļoti nelielu daļu no nodokļu ieņēmumiem. Tomēr īpašuma vai vides nodokļi var būt mazāk kaitējoši izaugsmei un darbaspēka piedāvājumam un pieprasījumam. Pastiprināta vides nodokļu izmantošana var veicināt ilgtspējīgu izaugsmi, stimulējot “zaļāku” rīcību no patērētāju un ražotāju puses. Nodokļu jomā būtu labāk jāņem vērā klimata dimensija un konsekventāk jārisina emisiju un oglekļa emisiju pārvirzes jautājums. Šo pasākumu efektivitāti vēl vairāk palielinātu koordinētas pasaules mēroga rīcības sekmēšana. Tādēļ, lai palīdzētu pārkārtoties uz zaļo ekonomiku, tiks ierosināts sekmēt tādas budžeta politikas izstrādi, kura veicina saistību uzņemšanos vides jomā, un pārskatīt Padomes Direktīvu 2003/96/EK (4); tāpat tiks ierosināts Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) prasībām atbilstošs oglekļa ievedkorekcijas mehānisms, ja tas ir vajadzīgs, lai novērstu oglekļa emisiju pārvirzi.

                  (10)

                  Eurozonas dalībvalstu noturībai ir būtiskas strukturālas un institucionālas reformas, kas palielina konkurenci produktu tirgos, veicina resursefektivitāti, uzlabo uzņēmējdarbības vidi un valsts pārvaldes kvalitāti, ieskaitot tiesu sistēmu efektivitāti. Noturīgas ekonomikas struktūras un piemērota politika neļauj satricinājumiem būtiski un ilgstoši ietekmēt ienākumus un darbaspēka piedāvājumu un var veicināt fiskālās un monetārās politikas darbību un ierobežot atšķirības, jo īpaši lejupslīdes laikā, radot labvēlīgākus apstākļus ilgtspējīgai un iekļaujošai izaugsmei. Labāk koordinējot un īstenojot strukturālās reformas, jo īpaši tās reformas, kas ir paredzētas konkrētām valstīm adresētajos ieteikumos, var panākt pozitīvu blakusietekmi starp dalībvalstīm. Šajā ziņā valstu produktivitātes padomēm var būt svarīga nozīme, lai palielinātu atbildību par reformām un uzlabotu to īstenošanu. Reformas ir vajadzīgas arī, lai risinātu steidzamas ilgtermiņa problēmas, piemēram, klimatisko pārkārtošanos un tehnoloģisko pārveidi. vienotā tirgus integrācijas padziļināšana, kas ir izrādījusies nozīmīgs izaugsmes un konverģences dzinējspēks starp dalībvalstīm, arī var veicināt ražīguma pieaugumu.

                  (11)

                  Eiropas sociālo tiesību pīlārā ir izklāstīti 20 principi par to, kā veicināt vienlīdzīgas iespējas un piekļuvi darba tirgum, taisnīgus darba apstākļus un sociālo aizsardzību un iekļaušanu. Tas ir veidots kā kompass, lai veicinātu augšupēju konverģenci virzībā uz labākiem darba un dzīves apstākļiem. Savukārt spēcīgāka un iekļaujošāka ekonomika un sabiedrība var veicināt Savienības un eurozonas noturību. Lai nodrošinātu taisnīgu un godīgu pārkārtošanos uz zaļo un digitālo ekonomiku, svarīgas ir arī reformas un ieguldījumi prasmēs, profesionālās pārmaiņās un efektīvākā sociālajā aizsardzībā. Eiropas sociālo tiesību pīlāra pilnīga īstenošana visos līmeņos, pienācīgi ņemot vērā attiecīgās kompetences, būs būtiska, lai veicinātu augšupēju konverģenci.

                  (12)

                  Reformas, kas palielina līdzdalību darba tirgū, risina jauniešu un ilgtermiņa bezdarbu, veicina kvalitatīvu darbvietu radīšanu, atbalsta veiksmīgas statusa maiņas darba tirgū, samazina segmentāciju un veicina sociālo dialogu, var palīdzēt veicināt iekļaujošu izaugsmi, uzlabot ekonomikas noturību un automātisku stabilizāciju, samazināt nevienlīdzību un risināt nabadzības un sociālās atstumtības problēmu. Individualizēts atbalsts profesionālām pārmaiņām, apmācība un pārkvalificēšana ir būtiski, lai veicinātu darba meklētāju savlaicīgu atgriešanos darba tirgū. Aktīva darba tirgus politika būtu sekmīgi jāintegrē sociālajā politikā, un tai būtu jāsekmē aktīva iekļaušana darba tirgū un sabiedrībā. Augstas kvalitātes izglītības un apmācības pieejamība visā dzīves ciklā prasa atbilstošus ieguldījumus, lai uzlabotu cilvēkkapitālu un prasmes, arī ņemot vērā digitālo un zaļo pārkārtošanos. Tas palīdz vidējā termiņā un ilgtermiņā uzlabot nodarbināmību, ražīgumu, inovācijas spējas un algas, palielinot eurozonas noturību. Ar tiesību aktiem nodarbinātības aizsardzības jomā jāparedz taisnīgi un pienācīgi darba apstākļi visiem darba ņēmējiem, jo īpaši ņemot vērā to, ka veidojas jauni, netipiski nodarbinātības veidi, kas rada jaunas iespējas, tomēr arī problēmas saistībā ar darbvietas drošību un sociālo aizsardzību.
                  Arī efektīvas un ilgtspējīgas sociālās aizsardzības sistēmas ir izšķiroši svarīgas, lai nodrošinātu pienācīgus ienākumus un piekļuvi kvalitatīviem pakalpojumiem. Pensiju reformas un darba un privātās dzīves līdzsvara politika var būtiski veicināt dalību darba tirgū, nodrošinot Eiropas labklājības sistēmu ilgtspēju ilgtermiņā. Samazinot darbaspēkam piemērojamos nodokļus, noderīgi būtu koncentrēties uz zemu ienākumu saņēmējiem un otrajiem pelnītājiem. Lai stiprinātu atbildību un atbalstītu reformu īstenošanu, izšķiroša nozīme ir sociālo partneru iesaistei nodarbinātības, sociālajās un ekonomiskajās reformās. Līdzīgā veidā vērtīga ir arī pilsoniskās sabiedrības organizāciju iesaiste. Ir svarīgi, lai koplīgumi dotu ieguldījumu turpmāk sniegtajā 1.–5. ieteikumā izklāstīto mērķu sasniegšanā, pilnībā respektējot sociālo partneru autonomiju.

                  (13)

                  Eurozonas finanšu sektora stabilitāte kopš krīzes ir palielinājusies, lai gan joprojām pastāv nepilnības, kas jārisina. Riska avots var būt augsts uzņēmumu un mājsaimniecību parāda līmenis, ko vēl vairāk saasina daudzu valsts nodokļu sistēmu radītais stimuls aizņemties. Vajadzība pielāgot banku darījumdarbības modeļus, zemās procentu likmes un arvien sīvākā konkurence, ko rada citi finansējuma veidi, turpina radīt spiedienu uz banku rentabilitāti. Ir panākts stabils progress riska samazināšanā, it īpaši ieņēmumus nenesošu aizdevumu (INA) samazināšanā. Tomēr, ja INA īpatsvars joprojām ir augsts, ir vajadzīgi papildu pastāvīgi centieni, un visām dalībvalstīm būtu jāievieš atbilstīga politika, lai novērstu INA uzkrāšanos. Komisija 2018. gada martā iepazīstināja ar riska samazināšanas pasākumu kopumu, ar kuru palīdzētu risināt ar atlikušajiem INA saistītās problēmas un izvairītos no INA uzkrāšanās nākotnē. Kā daļa no leģislatīvajiem pasākumiem attiecībā uz INA 2019. gada aprīlī tika pieņemta Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2019/630 (5), ar kuru tiek ieviests “normatīvs prudenciālā atbalsta mehānisms”, lai novērstu risku, ka nākotnē INA būs nepietiekams nodrošinājums; būtu jāpanāk turpmāks progress, lai turpinātu risināt INA jautājumu, jo īpaši virzot uz priekšu projektu direktīvai par INA sekundārajiem tirgiem.
                  Jau ir panākts progress nolūkā uzlabot pastāvošo satvaru nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas novēršanai. Tomēr, kā uzsvērts Komisijas 2019. gada jūlija ziņojumos, Savienībā ir vajadzīga visaptverošāka pieeja nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas un teroristu darbību finansēšanas apkarošanai, lai novērstu konstatētos strukturālos trūkumus. Jo īpaši tālab ir vajadzīgs rast veidus, kā palielināt saskaņotību, un ar Savienības rīcību uzlabot noteikumu uzraudzību un izpildi.

                  (14)

                  Banku savienības stiprināšana kopš 2013. gada ir bijis prioritāras nozīmes projekts ar mērķi nodrošināt finanšu stabilitāti, samazināt finanšu sadrumstalotību un aizsargāt ekonomikas kreditēšanu krīzes laikos. Šajā procesā nepārtraukti ir bijis vērojams progress, arī ar vienošanos par Eiropas Stabilitātes mehānisma (ESM) tiesisko regulējumu attiecībā uz vienotā noregulējuma fonda (VNF) kopīgo atbalsta mehānismu, bet stiprināšana ir jāturpina. Minētajā sakarībā Eurosamits Eurogrupai uzdeva – atkarībā no valstu procedūrām turpināt darbu pie ESM reformu paketes un turpināt darbu pie visiem banku savienības turpmākās stiprināšanas elementiem, strādājot uz konsensa pamata. Darbam pie ceļveža politisko sarunu sākšanai par Eiropas noguldījumu apdrošināšanas sistēmas (ENAS) izveidi tika izveidota augsta līmeņa darba grupa (ALDG). Ir svarīgi virzīties uz priekšu, lai atraisītu banku savienības sniegtos ieguvumus privātā sektora veikta riska dalīšanas, finanšu stabilitātes un ekonomikas izaugsmes ziņā, vienlaikus mazinot arbitrāžas iespējas starp dalībvalstīm. Galu galā šādai virzībai būtu jānodrošina Eiropas finanšu un ekonomikas suverenitāte. Šajā nolūkā un ar vienlīdz augstu ambīciju līmeni ir nekavējoties jāturpina darbs pie visiem elementiem, tostarp tiem, kas tika apspriesti ALDG attiecībā uz ENAS. Būtu jāpabeidz darbs pie ESM reformu paketes, arī pie vienotā noregulējuma fonda (VNF) atbalsta mehānisma ieviešanas. VNF atbalsta mehānisms būtu jāiedarbina un jāievieš agrāk, ar nosacījumu, ka ir sasniegts pietiekams progress riska samazināšanā.
                  Vajadzētu turpināt meklēt risinājumus, kā novērst ierobežojumus pašreizējā struktūrā, kādā tiek paredzēta likviditātes nodrošināšana noregulējumā. Visbeidzot, Komisija īstenoja visas darbības, kas bija paziņotas 2015. gada kapitāla tirgu savienības (KTS) rīcības plānā. Tomēr joprojām pastāv juridiski, nodokļu un regulatīvi šķēršļi KTS izveidei, un ir vajadzīgi atjaunoti centieni, lai tos pārvarētu, jo īpaši attiecībā uz noteikumiem par piekļuvi finansējumam, dažām uzraudzības un nodokļu atšķirībām, un lai sasniegtu augstus, efektīvus un saskaņotus uzraudzības standartus.

                  (15)

                  Lai stiprinātu EMS struktūru, prioritārā kārtā ir jāīsteno darbības, kas noteiktas 2019. gada 13. decembra Eurosamita paziņojumā, tajā pašā laikā turpinot diskusijas par visiem pārējiem aspektiem. Komisijas 2019. gada jūnija paziņojumā “Eiropas ekonomiskās un monetārās savienības padziļināšana: pārskats par paveikto četrus gadus pēc piecu priekšsēdētāju ziņojuma” izklāstīts pašreizējais stāvoklis un ieskicēts Komisijas viedoklis par jomām, uz kurām īstermiņā un vidējā termiņā būtu jāvērš reformu centieni. Zināms progress ir panākts attiecībā uz ekonomisko savienību, jo ir panākta politiska vienošanās par eurozonas BIKK iezīmēm. Vienošanās pēc būtības tika panākta par turpmāko ESM pilnveidi un ESM izveides līguma pārskatīšanu ar nosacījumu, ka tiks pabeigtas valstu procedūras. Padomē nav bijis vienprātības ne par eurozonas fiskālās stabilizācijas funkciju, ne par eurozonas pārvaldības reformu.

                  (16)

                  EMS izveides padziļināšana uzlabotu makroekonomikas rādītājus. Nepabeigta EMS kavē finanšu integrāciju. Tas ierobežo finansēšanas iespējas tik ļoti nepieciešamajām investīcijām, lai veicinātu iekļaujošu, ražīgu, ilgtspējīgu un stabilu ekonomiku. Nepabeigta EMS arī kavē monetārās politikas vienmērīgu transmisiju visā eurozonā un ierobežo Eiropas spēju noteikt savas ekonomikas nākotni. Ja par to tiks panākta vienošanās, centrāla fiskālās stabilizācijas funkcija papildinātu eurozonas dalībvalstu spēju īstenot pretciklisku fiskālo politiku. Padome atzīmē Komisijas ieceri – ierosināt Eiropas bezdarbnieka pabalstu pārapdrošināšanas shēmu, lai labāk aizsargātu iedzīvotājus ekonomisku satricinājumu gadījumos. EMS stiprināšana – līdztekus pārdomātai politikai gan Eiropas, gan valstu līmenī – ir būtiska, lai palielinātu Eiropas ietekmi pasaulē, vairotu euro starptautisko nozīmi un veicinātu atvērtu, daudzpusēju un uz noteikumiem balstītu pasaules ekonomiku. Ir svarīgi, ka šīs diskusijas turpinās atklātā un pārredzamā veidā attiecībā uz dalībvalstīm, kas nav eurozonas dalībnieces, vienlaikus pilnībā ņemot vērā Savienības iekšējo tirgu.

                  (17)

                  Par šā ieteikuma nodarbinātības un sociālajiem aspektiem ir notikušas konsultācijas ar Nodarbinātības komiteju un Sociālās aizsardzības komiteju,

            AR ŠO IESAKA eurozonas dalībvalstīm individuāli un kolektīvi Eurogrupas ietvaros 2020.–2021. gada laikposmā veikt turpmāk minētos pasākumus.

                  1.

                  Eurozonas dalībvalstīs ar tekošā konta deficītu vai augstu ārējo parādu – īstenot reformas, lai palielinātu konkurētspēju un samazinātu ārējo parādu. Eurozonas dalībvalstīs ar lielu tekošā konta pārpalikumu – stiprināt nosacījumus, kas ir labvēlīgi algu pieaugumam, vienlaikus ņemot vērā sociālo partneru lomu, un īstenot pasākumus, kas veicina publiskās un privātās investīcijas. Visās dalībvalstīs – veicināt ražīgumu, uzlabojot uzņēmējdarbības vidi un iestāžu kvalitāti, palielināt noturību, uzlabojot preču un pakalpojumu tirgu darbību, jo īpaši padziļinot vienoto tirgu. Atbalstīt taisnīgu un iekļaujošu pārkārtošanos uz konkurētspējīgu zaļo un digitālo ekonomiku, izmantojot gan publiskos, gan privātos materiālos un nemateriālos ieguldījumus.

                  2.

                  Politikas veidošanā pilnā mērā ievērojot Stabilitātes un izaugsmes paktu, atbalstīt publiskā un privātā sektora investīcijas un uzlabot publisko finanšu kvalitāti un struktūru. Dalībvalstīs ar augstu valsts parāda līmeni – īstenot piesardzīgu politiku, lai ticami un ilgtspējīgi samazinātu valsts parādu. Dalībvalstīs, kurās ir labvēlīgs fiskālais stāvoklis, – izmantot šo stāvokli, lai vēl vairāk palielinātu augstas kvalitātes investīcijas, vienlaikus saglabājot publisko finanšu ilgtermiņa stabilitāti. Ja realizēsies lejupslīdes prognozes, būtu jādiferencē fiskālie atbildes pasākumi, lai kopējā līmenī panāktu atbalstošu fiskālo nostāju, vienlaikus nodrošinot pilnīgu Stabilitātes un izaugsmes pakta ievērošanu. Pēc iespējas būtu jāņem vērā konkrēto valstu apstākļi un jāizvairās no procikliskuma. Dalībvalstīm vajadzētu būt gatavām Eurogrupā koordinēt savu politiku. Uzlabot valstu fiskālo sistēmu efektivitāti un publisko finanšu kvalitāti un pieņemt izaugsmi veicinošus nodokļu un citus attiecīgus budžeta pasākumus, kas sekmē ilgtspējīgu un iekļaujošu ekonomiku. Atbalstīt un īstenot Savienības darbības, ar ko apkaro agresīvu nodokļu plānošanu un izvairās no sāncensības par iespējami zemākiem uzņēmumu ienākuma nodokļiem.

                  3.

                  Stiprināt izglītības un apmācības sistēmas un ieguldījumus prasmēs. Palielināt tādas aktīvas darba tirgus politikas efektivitāti, kas atbalsta integrāciju darba tirgū un veiksmīgas statusa maiņas darba tirgū, tostarp uz digitālām un videi nekaitīgākām darbvietām. Veicināt dalību darba tirgū, tostarp sieviešu un neaizsargāto grupu dalību, un novirzīt nodokļus no darbaspēka, jo īpaši personām ar zemiem ienākumiem un otrajiem pelnītājiem. Veicināt kvalitatīvu darbvietu radīšanu, taisnīgus darba apstākļus, sekmēt darba un privātās dzīves līdzsvaru un novērst darba tirgus segmentāciju. Uzlabot piekļuvi atbilstīgām un ilgtspējīgām sociālās aizsardzības sistēmām. Uzlabot sociālā dialoga efektivitāti un veicināt sarunas par darba koplīguma slēgšanu.

                  4.

                  Vadoties pēc Eurosamita 2019. gada 13. decembra paziņojuma, turpināt stiprināt banku savienību ar mērķi to pabeigt, bez jebkādas kavēšanās un ar vienlīdz augstu ambīciju līmeni turpinot darbu pie visiem elementiem, arī tiem, kas apspriesti ALDG attiecībā uz ENAS. Pabeigt darbu pie ESM reformu paketes, arī pie vienotā noregulējuma fonda (VNF) atbalsta mehānisma ieviešanas. Iedarbināt VNF atbalsta mehānismu un to ieviest agrāk, ja būs gūti pietiekami panākumi riska samazināšanā. Turpināt meklēt risinājumus, lai novērstu ierobežojumus pašreizējā struktūrā, kādā tiek paredzēta likviditātes nodrošināšana noregulējumā. Stiprināt Eiropas regulatīvo un uzraudzības sistēmu, arī nodrošinot, lai nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas novēršanas noteikumu uzraudzība un izpilde būtu konsekventa un efektīva. Veicināt lielo privātā sektora parāda uzkrājumu sakārtotu samazināšanu, tai skaitā mazinot nodokļu jomā pastāvošos stimulus aizņemties. Turpināt veicināt to, ka bankas eurozonā ātri samazina INA līmeni, un izvairīties no šādu aizdevumu uzkrāšanās. Atjaunot centienus padziļināt KTS izveidi.

                  5.

                  Panākt vērienīgu progresu EMS padziļināšanā, it īpaši raiti īstenojot darbības, kas noteiktas 2019. gada 13. decembra Eurosamita paziņojumā, arī attiecībā uz BIKK, un apspriežot citus aspektus. Progress šajā jomā arī vairos euro starptautisko nozīmi un pasaules mērogā uzsvērs Eiropas ekonomiskās intereses, un tam būtu pilnībā jāievēro Savienības iekšējais tirgus, un tas būtu jāturpina atklātā un pārredzamā veidā attiecībā uz dalībvalstīm, kas nav eurozonas dalībnieces.

         Briselē, 2020. gada 20. jūlijā

               Padomes vārdā –

               priekšsēdētāja

            J. KLOECKNER

         (1)  OV L 209, 2.8.1997., 1. lpp.

         (2)  OV L 306, 23.11.2011., 25. lpp.

         (3)  Visi prognozētie rādītāji šajā dokumentā ir ņemti no Eiropas Komisijas 2019. gada rudens prognozes.

         (4)  Padomes Direktīva 2003/96/EK (2003. gada 27. oktobris), kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai (OV L 283, 31.10.2003., 51. lpp.).

         (5)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2019/630 (2019. gada 17. aprīlis), ar ko attiecībā uz zaudējumu seguma minimumu ienākumus nenesošiem riska darījumiem groza Regulu (ES) Nr. 575/2013 (OV L 111, 25.4.2019., 4. lpp.).


title: Padomes Ieteikums (2020. gada 9. oktobris) par Eiropas Centrālās bankas Valdes locekļa iecelšanu amatā 2020/C 338/02

text:
               12.10.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 338/2

      PADOMES IETEIKUMS
      (2020. gada 9. oktobris)
      par Eiropas Centrālās bankas Valdes locekļa iecelšanu amatā
      (2020/C 338/02)
      EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
      ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 283. panta 2. punktu un 139. panta 2. punktu,
      ņemot vērā Protokolu Nr. 4 par Eiropas Centrālo banku sistēmas statūtiem un Eiropas Centrālās bankas statūtiem un jo īpaši tā 11. panta 2. punktu,
      AR ŠO IESAKA EIROPADOMEI:
      no 2020. gada 15. decembra Eiropas Centrālās bankas Valdes locekļa amatā uz astoņu gadu pilnvaru laiku iecelt Frank ELDERSON kungu.

         Briselē, 2020. gada 9. oktobrī

               Padomes vārdā –

               priekšsēdētājs

            M. ROTH


title: Padomes Ieteikums (ES) 2020/1475 (2020. gada 13. oktobris) par koordinētu pieeju brīvas pārvietošanās ierobežošanai sakarā ar Covid-19 pandēmiju (Dokuments attiecas uz EEZ)

text:
               14.10.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 337/3

      PADOMES IETEIKUMS (ES) 2020/1475
      (2020. gada 13. oktobris)
      par koordinētu pieeju brīvas pārvietošanās ierobežošanai sakarā ar Covid-19 pandēmiju
      (Dokuments attiecas uz EEZ)
      EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
      ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 21. panta 2. punktu, 168. panta 6. punktu un 292. panta pirmo un otro teikumu,
      ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu,
      tā kā:

                  (1)

                  Savienības pilsonība ikvienam Savienības pilsonim dod tiesības brīvi pārvietoties.

                  (2)

                  Saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 21. panta 1. punktu ikvienam Savienības pilsonim ir tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstīs, ievērojot Līgumos noteiktos ierobežojumus un nosacījumus, kā arī to īstenošanai paredzētos pasākumus. Minēto tiesību īstenošanu reglamentē ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2004/38/EK (1). Pārvietošanās un uzturēšanās brīvība ir paredzēta arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (“Harta”) 45. pantā. Tā kā Savienības rīcība izrādās nepieciešama, lai sasniegtu LESD 21. pantā noteikto mērķi, un vajadzīgās pilnvaras nav Līgumos citādi paredzētas, Padome var pieņemt noteikumus nolūkā sekmēt pārvietošanās un uzturēšanās tiesību īstenošanu.

                  (3)

                  Saskaņā ar LESD 168. panta 1. punktu, nosakot un īstenojot visu Savienības politiku un darbības, ir jānodrošina augsts cilvēku veselības aizsardzības līmenis.

                  (4)

                  2020. gada 30. janvārī Pasaules Veselības organizācijas (PVO) ģenerāldirektors izsludināja starptautisku sabiedrības veselības ārkārtas situāciju sakarā ar to, ka jaunais koronavīruss, kas izraisa 2019. gadā atklāto koronavīrusa slimību (Covid-19), ir radījis uzliesmojumu pasaules mērogā. 2020. gada 11. martā PVO atzina, ka Covid-19 uzliesmojumu var raksturot kā pandēmiju.

                  (5)

                  Lai ierobežotu vīrusa izplatīšanos, dalībvalstis noteica dažādus pasākumus, no kuriem daži, piemēram, iebraukšanas ierobežojumi vai prasības pārrobežu ceļotājiem ievērot karantīnu, ietekmēja Savienības pilsoņu tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā.

                  (6)

                  2020. gada 13. februārī Padome pieņēma secinājumus par Covid-19 (2), kuros tā mudināja dalībvalstis sadarbībā ar Komisiju samērīgi un atbilstoši kopīgi rīkoties, cita starpā izstrādāt ciešu un pastiprinātu koordināciju starp dalībvalstīm, lai nodrošinātu visu pasākumu efektivitāti, tostarp vajadzības gadījumā tādu pasākumu, kas saistīti ar ceļošanu, vienlaikus nodrošinot brīvu pārvietošanos Savienībā, lai nodrošinātu optimālu sabiedrības veselības aizsardzību.

                  (7)

                  2020. gada 10. martā Eiropas Savienības valstu vai to valdību vadītāji uzsvēra, ka attiecībā uz Covid-19 ir vajadzīga kopīga Eiropas līmeņa pieeja.

                  (8)

                  Kopš 2020. gada marta Komisija ir pieņēmusi vairākas vadlīnijas un paziņojumus ar mērķi atbalstīt dalībvalstu koordinācijas centienus un garantēt brīvu pārvietošanos Savienībā Covid-19 pandēmijas laikā (3).

                  (9)

                  Tā kā Covid-19 pandēmija ir izraisījusi vēl nepieredzētu ārkārtas situāciju veselības jomā, sabiedrības veselības aizsardzība ir kļuvusi par Savienības un tās dalībvalstu galveno prioritāti. Pamatojoties uz sabiedrības veselības aizsardzību, dalībvalstis var veikt pasākumus, ar kuriem ierobežo personu brīvu pārvietošanos Savienībā. Saskaņā ar LESD 168. panta 7. punktu par valsts veselības politikas noteikšanu, tostarp veselības aprūpes pakalpojumu un medicīniskās aprūpes organizēšanu un sniegšanu, ir atbildīgas dalībvalstis, un tādēļ tā dažādās dalībvalstīs var atšķirties. Lai gan dalībvalstīm ir kompetence lemt par piemērotākajiem pasākumiem sabiedrības veselības aizsardzībai, piemēram, par karantīnas vai testēšanas prasībām, ir lietderīgi nodrošināt šādu pasākumu koordināciju, lai aizsargātu brīvas pārvietošanās tiesību īstenošanu un apkarotu tādu nopietnu pārrobežu veselības apdraudējumu kā Covid-19.

                  (10)

                  Pieņemot un piemērojot brīvas pārvietošanās ierobežojumus, dalībvalstīm būtu jāievēro ES tiesību aktu principi, jo īpaši proporcionalitātes un nediskriminēšanas princips. Ar šo ieteikumu ir iecerēts atvieglot šo principu koordinētu piemērošanu pašreizējā izņēmuma situācijā, kuru radījusi Covid-19 pandēmija. Tāpēc šajā ieteikumā paredzēto mehānismu piemērošanas jomai un ilgumam vajadzētu būt stingri ierobežotiem, un tiem būtu jāattiecas tikai uz ierobežojumiem, kas tiek noteikti sakarā ar šo pandēmiju.

                  (11)

                  Vienpusēji pasākumi šajā jomā var radīt būtiskus traucējumus, jo uzņēmumiem un pilsoņiem tādā gadījumā ir jāizseko daudziem atšķirīgiem pasākumiem, kas strauji mainās. Situācijā, kad vīruss jau ir būtiski ietekmējis Eiropas ekonomiku, tas ir īpaši kaitējoši.

                  (12)

                  Ar šo ieteikumu tiecas panākt ciešāku koordināciju starp tām dalībvalstīm, kuras apsver iespēju noteikt pasākumus, ar kuriem sabiedrības veselības apsvērumu dēļ tiek ierobežota brīva pārvietošanās. Lai noteiktu tikai tādus ierobežojumus, kas ir absolūti nepieciešami, dalībvalstīm nediskriminējošā veidā un pēc iespējas būtu ierobežojumi jāattiecina tikai uz tām personām, kuras ierodas no konkrētiem īpaši skartiem apgabaliem vai reģioniem, nevis uz visu attiecīgās dalībvalsts teritoriju.

                  (13)

                  Koordinēta pieeja dalībvalstu vidū prasa kopīgi strādāt pie šādiem galvenajiem jautājumiem: kopēju kritēriju un robežvērtību piemērošana, kad tiek lemts, vai ieviest brīvas pārvietošanās ierobežojumus, Covid-19 pārnešanas riska kartēšana, izmantojot saskaņotus krāsu kodus, un koordinēta pieeja pasākumiem (ja tādi tiek noteikti), kurus var atbilstoši piemērot personām, kas pārvietojas starp apgabaliem, atkarībā no pārnešanas riska līmeņa attiecīgajos apgabalos.

                  (14)

                  Šajā ieteikumā paredzētie kritēriji un robežvērtības balstās uz dalībvalstu sniegtajiem datiem. Eiropas Slimību profilakses un kontroles centram, izmantojot dalībvalstu sniegtos datus, būtu jāpublicē un katru nedēļu jāatjaunina visaptverošs datu kopums un kartes, kurās pēc kopējiem kritērijiem atainots ES reģionu statuss.

                  (15)

                  Ņemot vērā epidemioloģiskās situācijas attīstību, Komisijai ar Eiropas Slimību profilakses un kontroles centra atbalstu būtu regulāri jāizvērtē šajā ieteikumā paredzētie kritēriji, nepieciešamie dati un robežvērtības, tostarp tas, vai būtu jāapsver citi kritēriji vai jāpielāgo robežvērtības, un jānosūta Padomei izskatīšanai savi konstatējumi, nepieciešamības gadījumā kopā ar priekšlikumu grozīt ieteikumu.

                  (16)

                  Šis ieteikums nebūtu jāuztver kā tāds, ar ko tiecas atvieglot vai mudināt brīvas pārvietošanās ierobežojumu noteikšanu sakarā ar šo pandēmiju, – ar to tiecas nodrošināt koordinētu pieeju tajos gadījumos, kad kāda dalībvalsts nolemj ieviest šādus ierobežojumus. Lēmums par brīvas pārvietošanās ierobežojumu ieviešanu paliek dalībvalstu kompetencē, un tām ir jāievēro Savienības tiesību prasības. Tāpat dalībvalstīm paliek arī iespēja neieviest ierobežojumus, pat ja ir izpildīti šajā ieteikumā paredzētie kritēriji un sasniegtas attiecīgās robežvērtības.

                  (17)

                  Brīvas pārvietošanās ierobežojumi būtu jāapsver tikai tad, ja dalībvalstīm ir pietiekami pierādījumi, kas attaisno šādus ierobežojumus, ņemot vērā to pozitīvo ietekmi uz sabiedrības veselību, un tām ir pamatots iemesls uzskatīt, ka šie ierobežojumi būs efektīvi.

                  (18)

                  Lai tikmēr, kamēr pandēmija turpinās, ierobežotu traucējumus iekšējā tirgū un ģimenes dzīves izjaukšanu, būtu jāparedz, ka karantīna nav jāievēro ceļotājiem, kuri veic būtiskas funkcijas vai kuriem ir būtiska vajadzība, piemēram, darba ņēmējiem vai pašnodarbinātajiem, kas strādā kritiski svarīgās profesijās, pārrobežu darbiniekiem, transporta darbiniekiem vai transporta pakalpojumu sniedzējiem, jūrniekiem un personām, kuras ceļo nopietnu profesionālās darbības vai ģimenes iemeslu dēļ, ieskaitot regulāri ceļojošus pārrobežu ģimenes locekļus.

                  (19)

                  Lai ierobežotu ieviesto brīvas pārvietošanās ierobežojumu ietekmi, ir ļoti svarīgi citām dalībvalstīm un plašai sabiedrībai laikus sniegt skaidru un visaptverošu informāciju, kas nodrošina paredzamību, juridisko noteiktību un to, ka pilsoņi ievēro noteikumus,

            IR PIEŅĒMUSI ŠO IETEIKUMU.

         Vispārīgie principi

      Pieņemot un piemērojot pasākumus sabiedrības veselības aizsardzībai, reaģējot uz Covid-19 pandēmiju, dalībvalstīm savas darbības, cik vien iespējams, būtu jākoordinē, pamatojoties uz šādiem principiem:

                  1.

                  Visiem ierobežojumiem attiecībā uz personu brīvu pārvietošanos Savienībā, kuri tiek ieviesti, lai ierobežotu Covid-19 izplatīšanos, būtu jābalstās uz konkrētiem un ierobežotiem apsvērumiem sabiedrības interesēs, proti, sabiedrības veselības aizsardzību. Šādi ierobežojumi ir jāpiemēro, ievērojot Savienības tiesību vispārīgos principus, jo īpaši proporcionalitātes un nediskriminēšanas principu. Tas nozīmē, ka noteiktie pasākumi nedrīkstētu pārsniegt sabiedrības veselības aizsardzībai absolūti nepieciešamo.

                  2.

                  Ierobežojumi būtu jāatceļ, tiklīdz epidemioloģiskā situācija to ļauj.

                  3.

                  Dalībvalstu vidū nedrīkst būt nekādas diskriminācijas, piemēram, ceļošanai uz kaimiņu dalībvalsti un no tās nedrīkst piemērot labvēlīgākus noteikumus nekā ceļošanai uz citām, tādā pašā epidemioloģiskajā situācijā esošām dalībvalstīm un no tām.

                  4.

                  Ierobežojumiem būtu jābalstās uz attiecīgās personas atrašanās vietu(-ām) 14 dienu periodā pirms ierašanās, nevis uz attiecīgās personas valstspiederību.

                  5.

                  Dalībvalstīm vienmēr būtu jāielaiž savi valstspiederīgie un Savienības pilsoņi un viņu ģimenes locekļi, kas uzturas to teritorijā, un būtu jāatvieglo ātrs tranzīts caur to teritoriju.

                  6.

                  Īpaša uzmanība dalībvalstīm būtu jāpievērš pārrobežu reģionu, tālāko reģionu, eksklāvu un ģeogrāfiski izolētu apgabalu specifikai un nepieciešamībai sadarboties vietējā un reģionālā līmenī.

                  7.

                  Dalībvalstīm būtu regulāri jāapmainās ar informāciju par visiem jautājumiem, kas ietilpst šā ieteikuma darbības jomā.

         Kopējie kritēriji

                  8.

                  Apsverot iespēju ierobežot brīvu pārvietošanos sakarā ar Covid-19 pandēmiju, dalībvalstīm būtu jāņem vērā šādi svarīgākie kritēriji:

                              a)

                              “14 dienu kumulatīvais paziņoto Covid-19 gadījumu rādītājs”, tas ir, pēdējo 14 dienu laikā jaunu paziņoto Covid-19 gadījumu kopskaits uz 100 000 iedzīvotāju reģionālā līmenī;

                              b)

                              “pozitīvo testu rādītājs”, tas ir, pozitīvo testu skaits procentos no visiem Covid-19 infekcijas testiem, kas veikti iepriekšējās nedēļas laikā;

                              c)

                              “testēšanas rādītājs”, tas ir, iepriekšējās nedēļas laikā veikto Covid-19 infekcijas testu skaits uz 100 000 iedzīvotāju.

         Dati par kopējiem kritērijiem

                  9.

                  Lai nodrošinātu visaptverošu un salīdzināmu datu pieejamību, dalībvalstīm ik nedēļu būtu Eiropas Slimību profilakses un kontroles centram jāsniedz pieejamie dati par 8. punktā minētajiem kritērijiem.
                  Dalībvalstīm šie dati būtu jāsniedz arī reģionālā dalījumā, lai nodrošinātu, ka iespējamos pasākumus ir iespējams piemērot konkrēti tiem reģioniem, kur tie ir absolūti nepieciešami.
                  Dalībvalstīm būtu jāapmainās ar informāciju par visām īstenotajām testēšanas stratēģijām.

         Riska apgabalu kartējums

                  10.

                  Lai palīdzētu dalībvalstīm pieņemt lēmumus, Eiropas Slimību profilakses un kontroles centram, balstoties uz dalībvalstu sniegtajiem datiem, būtu jāpublicē ES dalībvalstu karte dalījumā pa reģioniem. Šajā kartē būtu jāiekļauj arī dati no Islandes, Lihtenšteinas, Norvēģijas un, tiklīdz apstākļi to atļaus (4), no Šveices Konfederācijas. Šajā kartē apgabalu apzīmējumam būtu jāizmanto šādas krāsas:

                              a)

                              zaļa, ja 14 dienu kumulatīvais paziņoto Covid-19 gadījumu rādītājs ir mazāks par 25 un pozitīvo testu rādītājs attiecībā uz Covid-19 infekcijas testiem ir mazāks par 4 %;

                              b)

                              oranža, ja 14 dienu kumulatīvais paziņoto Covid-19 gadījumu rādītājs ir mazāks par 50, bet pozitīvo testu rādītājs attiecībā uz Covid-19 infekcijas testiem ir 4 % vai lielāks, vai ja 14 dienu kumulatīvais paziņoto Covid-19 gadījumu rādītājs ir robežās no 25 līdz 150, bet pozitīvo testu rādītājs attiecībā uz Covid-19 infekcijas testiem ir mazāks par 4 %;

                              c)

                              sarkana, ja 14 dienu kumulatīvais paziņoto Covid-19 gadījumu rādītājs ir 50 vai lielāks un pozitīvo testu rādītājs attiecībā uz Covid-19 infekcijas testiem ir 4 % vai lielāks, vai ja 14 dienu kumulatīvais paziņoto Covid-19 gadījumu rādītājs pārsniedz 150 uz 100 000 iedzīvotāju;

                              d)

                              pelēka, ja nav pieejama pietiekama informācija a)–c) punktā noteikto kritēriju novērtēšanai vai ja testēšanas rādītājs ir 300 vai mazāk Covid-19 infekcijas testu uz 100 000 iedzīvotāju.

                        Eiropas Slimību profilakses un kontroles centram arī būtu jāpublicē atsevišķas kartes par katru svarīgāko rādītāju, kas palīdz veidot visaptverošo karti: 14 dienu laikā paziņoto gadījumu rādītājs reģionālā līmenī, kā arī testēšanas un pozitīvo testa iznākumu rādītāji valsts līmenī pēdējās nedēļas laikā. Tiklīdz ir pieejami dati reģionālā līmenī, visām kartēm vajadzētu būt balstītām uz šiem datiem.

                  11.

                  Eiropas Slimību profilakses un kontroles centram ik nedēļu būtu jāpublicē atjauninātas karšu versijas un to pamatā esošie dati.

         Kopējās robežvērtības, kas būtu jāievēro, ja sabiedrības veselības iemeslu dēļ tiek apsvērti brīvas pārvietošanās ierobežojumi

                  12.

                  Dalībvalstīm nevajadzētu ierobežot personu brīvu pārvietošanos uz tādiem citas dalībvalsts apgabaliem vai no tādiem citas dalībvalsts apgabaliem, kas klasificēti kā “zaļi” saskaņā ar 10. punktu.

                  13.

                  Ja tiek apsvērts, vai piemērot ierobežojumus apgabalam, kas saskaņā ar 10. punktu nav klasificēts kā “zaļš”,

                              a)

                              dalībvalstīm būtu jāņem vērā epidemioloģiskās situācijas atšķirības starp apgabaliem, kas klasificēti kā “oranži” un “sarkani” un jārīkojas samērīgi;

                              b)

                              dalībvalstis varētu ņemt vērā papildu kritērijus un tendences. Šajā nolūkā ECDC ik nedēļu sniegs datus par iedzīvotāju skaitu, stacionēto pacientu skaitu, intensīvās terapijas nodaļā uzņemto pacientu skaitu un mirstības rādītāju, ja šādi dati ir pieejami;

                              c)

                              dalībvalstīm būtu jāņem vērā epidemioloģiskā situācija pašām savā teritorijā, tostarp testēšanas politika, veikto testu skaits un pozitīvo testu rādītājs, kā arī citi epidemioloģiskie rādītāji;

                              d)

                              dalībvalstīm būtu jāņem vērā testēšanas stratēģijas un īpaša uzmanība jāpievērš situācijai tajos apgabalos, kur ir augsts testēšanas rādītājs.

         Koordinācija starp dalībvalstīm

                  14.

                  Dalībvalstīm, kuras, balstoties uz saviem lēmumu pieņemšanas procesiem, plāno piemērot ierobežojumus personām, kas ceļo uz apgabalu vai no apgabala, kurš saskaņā ar 10. punktu nav klasificēts kā “zaļš”, vispirms – pirms stāšanās spēkā – būtu jāinformē attiecīgā dalībvalsts. Īpaša uzmanība būtu jāpievērš pārrobežu sadarbībai, tālākajiem reģioniem, eksklāviem un ģeogrāfiski izolētiem apgabaliem. Pirms stāšanās spēkā par plānoto lēmumu būtu jāinformē arī pārējās dalībvalstis un Komisija. Ja iespējams, informācija būtu jāsniedz 48 stundas iepriekš.
                  Pārējo dalībvalstu un Komisijas informēšanai dalībvalstīm būtu jāizmanto izveidotie komunikācijas tīkli, tostarp integrētais krīzes situāciju politiskās reaģēšanas (IPCR) tīkls. IPCR kontaktpunktiem būtu jānodrošina, ka šī informācija tiek nekavējoties nodota to kompetentajām iestādēm.

                  15.

                  Dalībvalstīm būtu nekavējoties jāinformē pārējās dalībvalstis un Komisija par iepriekš ieviestu ierobežojošo pasākumu atcelšanu vai atvieglošanu, un šai atcelšanai vai atvieglošanai būtu jāstājas spēkā pēc iespējas drīz.
                  Brīvas pārvietošanās ierobežojumi būtu jāatceļ, kad apgabals saskaņā ar 10. punktu tiek atkal pārklasificēts par “zaļu”, ar noteikumu, ka ir pagājušas vismaz 14 dienas no šo ierobežojumu ieviešanas.

                  16.

                  Vēlākais 7 dienu laikā no šā ieteikuma pieņemšanas dalībvalstīm būtu pakāpeniski jābeidz piemērot pirms šā ieteikuma pieņemšanas piemērotos ierobežojumus apgabalos, kuri saskaņā ar 10. punktu klasificēti kā “zaļi”.

         Kopējais satvars iespējamiem pasākumiem attiecībā uz ceļotājiem no augstāka riska apgabaliem

                  17.

                  Dalībvalstīm principā nevajadzētu atteikt ieceļošanu personām, kuras ieceļo no citām dalībvalstīm.
                  Dalībvalstis, kuras, balstoties uz savu lēmumu pieņemšanas procesu, uzskata par nepieciešamu ieviest brīvas pārvietošanās ierobežojumus, var personām, kas ieceļo no apgabala, kurš saskaņā ar 10. punktu nav klasificēts kā “zaļš”, noteikt prasību

                              a)

                              ievērot karantīnu/pašizolāciju; un/vai

                              b)

                              pēc ierašanās veikt Covid-19 infekcijas testu.

                        Dalībvalstis var piedāvāt ceļotājiem iespēju b) apakšpunktā minēto testu aizstāt ar Covid-19 infekcijas testu, kas veikts pirms ierašanās.
                  Dalībvalstīm būtu jāstiprina koordinācijas centieni attiecībā uz karantīnas/pašizolācijas ilgumu un aizstāšanas iespējām. Kad vien iespējams un saskaņā ar stratēģijām, par kurām lemj dalībvalstis, vajadzētu mudināt pilnveidot testēšanu.

                  18.

                  Dalībvalstīm būtu savstarpēji jāatzīst rezultāti, kas iegūti Covid-19 infekcijas testos, kurus veikušas citu dalībvalstu sertificētās veselības struktūras. Dalībvalstīm būtu jāuzlabo sadarbība dažādos ar testēšanu saistītos aspektos, tostarp saistībā ar testa sertifikātu pārbaudi, ņemot vērā pētījumus un epidemioloģisko ekspertu padomus, kā arī paraugpraksi.

                  19.

                  Karantīnas ievērošanas prasība nebūtu jāpiemēro ceļotājiem, kuri veic būtiskas funkcijas vai kuriem ir būtiska vajadzība ceļot, veicot šo būtisko funkciju, jo īpaši:

                              a)

                              darba ņēmējiem vai pašnodarbinātajiem, kas strādā kritiski svarīgās profesijās, tostarp veselības aprūpes darbiniekiem, pārrobežu darba ņēmējiem un norīkotajiem darba ņēmējiem, kā arī sezonas darba ņēmējiem, kas minēti Vadlīnijās par nodarbināto brīvas pārvietošanās īstenošanu Covid-19 uzliesmojuma laikā (5);

                              b)

                              transporta darbiniekiem vai transporta pakalpojumu sniedzējiem, tostarp kravas transportlīdzekļu vadītājiem, kas pārvadā preces izmantošanai valsts teritorijā, kā arī tiem, kuri tikai brauc cauri tranzītā;

                              c)

                              pacientiem, kuri ceļo neatliekamu medicīnisku iemeslu dēļ;

                              d)

                              skolēniem, studentiem un praktikantiem, kuri ik dienu dodas uz ārzemēm;

                              e)

                              personām, kuras ceļo nopietnu ģimenes vai profesionālās darbības iemeslu dēļ;

                              f)

                              diplomātiem, starptautisko organizāciju darbiniekiem un starptautisko organizāciju uzaicinātajiem cilvēkiem, kuru fiziska klātbūtne ir nepieciešama minēto organizāciju pilnvērtīgam darbam, militārajam personālam un policistiem, un humānās palīdzības darbiniekiem, un civilās aizsardzības personālam, kas īsteno savas funkcijas;

                              g)

                              tranzīta pasažieriem;

                              h)

                              jūrniekiem;

                              i)

                              žurnālistiem, kuri pilda amata pienākumus.

                  20.

                  Dalībvalstis var noteikt prasību personām, kas ieceļo to teritorijā, iesniegt pasažiera lokalizācijas veidlapas atbilstoši datu aizsardzības prasībām. Būtu jāizstrādā vienota Eiropas pasažiera lokalizācijas veidlapa, ko dalībvalstis varētu izmantot. Kad vien iespējams, apstrādes vienkāršošanas nolūkā būtu jāizmanto iespēja pasažiera lokalizācijas informāciju sniegt digitāli, vienlaikus gādājot par to, lai visiem pilsoņiem būtu nodrošināta vienlīdzīga piekļuve.

                  21.

                  Pasākumi, kurus piemēro personām, kas ierodas no apgabala, kurš saskaņā ar 10. punktu klasificēts kā “sarkans”, “oranžs” vai “pelēks”, nedrīkst būt diskriminējoši, tas ir, tie būtu tāpat jāpiemēro arī attiecīgās valsts valstspiederīgajiem, kuri atgriežas tajā.

                  22.

                  Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka ikviena oficiālā prasība, kas noteikta pilsoņiem un uzņēmumiem, sniedz konkrētu labumu sabiedrības veselības jomā saistībā ar centieniem cīņā pret pandēmiju un nerada pārmērīgu un lieku administratīvo slogu.

                  23.

                  Ja personai parādās simptomi, kad tā ierodas galamērķī, būtu jāveic testēšana, diagnosticēšana, izolēšana un kontaktu izsekošana saskaņā ar vietējo praksi, un ieceļošana nebūtu jāatsaka. Kontaktu izsekošanas nolūkā informācija par gadījumiem, kas atklāti ierašanās brīdī, būtu nekavējoties ar Agrīnās brīdināšanas un reaģēšanas sistēmas palīdzību jādara zināma to valstu sabiedrības veselības aizsardzības iestādēm, kurās attiecīgā persona ir uzturējusies iepriekšējo 14 dienu laikā.

                  24.

                  Ierobežojumiem nevajadzētu izpausties kā aizliegumiem sniegt noteiktus transporta pakalpojumus.

         Komunikācija un sabiedrības informēšana

                  25.

                  Dalībvalstīm pēc iespējas ātrāk, pirms stājas spēkā jauni vispārēji pasākumi, būtu jāsniedz attiecīgajām ieinteresētajām personām un sabiedrībai skaidra, visaptveroša un savlaicīga informācija par visiem brīvas pārvietošanās ierobežojumiem, visām saistītajām prasībām (piemēram, negatīviem Covid-19 infekcijas testiem vai pasažiera lokalizācijas veidlapām), kā arī par pasākumiem, kas piemērojami ceļotājiem, kuri ceļo no riska apgabaliem. Parasti šī informācija būtu jāpublicē 24 stundas pirms pasākumu stāšanās spēkā, bet jāņem vērā, ka epidemioloģiskās ārkārtas situācijās ir vajadzīga zināma elastība.
                  Šī informācija būtu arī jādara pieejama platformā Re-open EU, kur būtu jāietver norāde uz karti, kuru Eiropas Slimību profilakses un kontroles centrs regulāri publicē saskaņā ar 10. un 11. punktu.
                  Būtu skaidri jāapraksta pasākumu būtība, to ģeogrāfiskā piemērošanas joma un personu kategorijas, kurām tie ir piemērojami.

         Pārskatīšana

                  26.

                  Komisijai ar Eiropas Slimību profilakses un kontroles centra atbalstu šis ieteikums būtu regulāri jāpārskata. Komisijai par to būtu regulāri jāsniedz ziņojumi Padomei.

         Luksemburgā, 2020. gada 13. oktobrī

               Padomes vārdā –

               priekšsēdētājs

            M. ROTH

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV L 158, 30.4.2004., 77. lpp.).

         (2)  OV C 57, 20.2.2020., 4. lpp.

         (3)  Komisijas Vadlīnijas par robežu pārvaldības pasākumiem veselības aizsardzībai un preču un pamatpakalpojumu pieejamības nodrošināšanai (OV C 86I , 16.3.2020., 1. lpp.), Komisijas Vadlīnijas par nodarbināto brīvas pārvietošanās īstenošanu Covid-19 uzliesmojuma laikā (OV C 102 I, 30.3.2020., 12. lpp.), Eiropas Komisijas un Eiropadomes priekšsēdētāja “Kopīgais Eiropas ceļvedis Covid-19 ierobežošanas pasākumu atcelšanai”, Komisijas Norādījumi par veselības aprūpes speciālistu brīvu pārvietošanos un apmācības minimālo saskaņošanu saistībā ar Covid-19 ārkārtas pasākumiem (OV C 156, 8.5.2020., 1. lpp.), Komisijas paziņojums “Ceļā uz pakāpenisku un koordinētu pieeju pārvietošanās brīvības atjaunošanai un iekšējās robežkontroles atcelšanai” (OV C 169, 15.5.2020., 30. lpp.), Komisijas paziņojums par pagaidu ierobežojuma nebūtiskiem ceļojumiem uz ES piemērošanas trešo novērtējumu (COM(2020) 299 final), Komisijas Vadlīnijas par sezonas darbiniekiem Eiropas Savienībā saistībā ar Covid-19 uzliesmojumu (OV C 235 I, 17.7.2020., 1. lpp.), Komisijas Paziņojums par zaļo joslu ieviešanu atbilstoši Vadlīnijām par robežu pārvaldības pasākumiem veselības aizsardzībai un preču un pamatpakalpojumu pieejamības nodrošināšanai (OV C 96 I, 24.3.2020., 1. lpp.), Komisijas pamatnostādnes “Kravu gaisa pārvadājumu veicināšana Covid-19 uzliesmojuma laikā” (OV C 100 I, 27.3.2020., 1. lpp.) un Komisijas Vadlīnijas par veselības aizsardzību, repatriāciju un ceļošanas pasākumiem jūrniekiem, pasažieriem un citām personām uz kuģiem (OV C 119, 14.4.2020., 1. lpp.).

         (4)  Saskaņā ar nolīgumu starp ES un Šveices Konfederāciju par sadarbību sabiedrības veselības jomā, tostarp par Šveices Konfederācijas piedalīšanos Eiropas Slimību profilakses un kontroles centra darbā saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 851/2004 (2004. gada 21. aprīlis), ar ko izveido Eiropas Slimību profilakses un kontroles centru (OV L 142, 30.4.2004., 1. lpp.).

         (5)  OV C 102 I , 30.3.2020., 12. lpp.


title: Padomes Ieteikums (ES) 2020/1551 (2020. gada 22. oktobris), ar ko groza Ieteikumu (ES) 2020/912 par pagaidu ierobežojumu nebūtiskiem ceļojumiem uz ES un iespējamu šāda ierobežojuma atcelšanu

text:
                  26.10.2020

                  LV

                  Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

                  L 354/19

         PADOMES IETEIKUMS (ES) 2020/1551
         (2020. gada 22. oktobris),
         ar ko groza Ieteikumu (ES) 2020/912 par pagaidu ierobežojumu nebūtiskiem ceļojumiem uz ES un iespējamu šāda ierobežojuma atcelšanu
         EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
         ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 77. panta 2. punkta b) un e) apakšpunktu un 292. panta pirmo un otro teikumu,
         tā kā:

                     (1)

                     Padome 2020. gada 30. jūnijā pieņēma Ieteikumu par pagaidu ierobežojumu nebūtiskiem ceļojumiem uz ES un iespējamu šāda ierobežojuma atcelšanu (1) (“Padomes ieteikums”). Padome 2020. gada 16. jūlijā pieņēma Ieteikumu (ES) 2020/1052 (2020. gada 16. jūlijs), ar ko groza Padomes Ieteikumu (ES) 2020/912 par pagaidu ierobežojumu nebūtiskiem ceļojumiem uz ES un iespējamu šāda ierobežojuma atcelšanu (2). Padome 2020. gada 30. jūlijā pieņēma Ieteikumu (ES) 2020/1144 (2020. gada 30. jūlijs), ar ko groza Padomes Ieteikumu (ES) 2020/912 par pagaidu ierobežojumu nebūtiskiem ceļojumiem uz ES un iespējamu šāda ierobežojuma atcelšanu (3).
                     Padome 2020. gada 7. augustā pieņēma Ieteikumu (ES) 2020/1186 (2020. gada 7. augusts), ar ko groza Padomes Ieteikumu (ES) 2020/912 par pagaidu ierobežojumu nebūtiskiem ceļojumiem uz ES un iespējamu šāda ierobežojuma atcelšanu (4).

                     (2)

                     Padomes ieteikums paredz, ka dalībvalstīm, sākot no 2020. gada 1. jūlija, būtu koordinētā veidā pakāpeniski jāatceļ pagaidu ierobežojums nebūtiskiem ceļojumiem uz ES attiecībā uz Padomes ieteikuma I pielikumā uzskaitīto trešo valstu iedzīvotājiem. Reizi divās nedēļās Padomei I pielikumā minētais trešo valstu saraksts būtu jāpārskata un vajadzības gadījumā jāatjaunina, vispirms veicot vispārēju izvērtējumu, balstoties uz Padomes ieteikumā minēto metodiku, kritērijiem un informāciju, un pēc rūpīgas konsultēšanās ar Komisiju un attiecīgajām ES aģentūrām un dienestiem.

                     (3)

                     Kopš tā laika Padomē ir notikušas diskusijas, rūpīgi konsultējoties ar Komisiju un attiecīgajām ES aģentūrām un dienestiem, par Padomes ieteikuma I pielikumā iekļautā trešo valstu saraksta pārskatīšanu un piemērojot Padomes ieteikumā noteiktos kritērijus un metodiku. Šo diskusiju rezultātā būtu jāgroza I pielikumā iekļautais trešo valstu saraksts. Jo īpaši no saraksta būtu jāsvītro Kanāda, Gruzija un Tunisija un būtu jāpievieno Singapūra. Būtu arī jāprecizē, ka, ja tiek apstiprināta savstarpība, ceļošanai vajadzētu būt iespējamai ar Honkongas Īpašās Pārvaldes Apgabalu un Makao Īpašās Pārvaldes Apgabalu.

                     (4)

                     Robežkontrole ir ne tikai tās dalībvalsts interesēs, pie kuras ārējām robežām to veic, bet arī visu to dalībvalstu interesēs, kuras ir atcēlušas iekšējo robežkontroli. Tādēļ dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka pie ārējām robežām veiktie pasākumi tiek koordinēti, lai nodrošinātu labu Šengenas zonas darbību. Šajā nolūkā dalībvalstīm, sākot no 2020. gada 22. oktobra, būtu koordinētā veidā jāturpina atcelt pagaidu ierobežojumu nebūtiskiem ceļojumiem uz ES attiecībā uz to trešo valstu iedzīvotājiem, kuras uzskaitītas Padomes ieteikuma I pielikumā, kas grozīts ar šo ieteikumu.

                     (5)

                     Saskaņā ar 1. un 2. pantu Protokolā Nr. 22 par Dānijas nostāju, kas pievienots Līgumam par Eiropas Savienību un Līgumam par Eiropas Savienības darbību, Dānija nepiedalās šī ieteikuma pieņemšanā, un Dānijai šis ieteikums nav saistošs un nav jāpiemēro. Tā kā šis ieteikums pilnveido Šengenas acquis, Dānija saskaņā ar minētā protokola 4. pantu sešos mēnešos pēc tam, kad Padome ir pieņēmusi lēmumu par šo ieteikumu, izlemj, vai tā šo ieteikumu ieviesīs.

                     (6)

                     Šis ieteikums ir to Šengenas acquis noteikumu pilnveidošana, kuru īstenošanā Īrija nepiedalās saskaņā ar Padomes Lēmumu 2002/192/EK (5); tādēļ Īrija nepiedalās šā ieteikuma pieņemšanā, un Īrijai šis ieteikums nav saistošs un nav jāpiemēro.

                     (7)

                     Attiecībā uz Islandi un Norvēģiju – saskaņā ar Nolīgumu, kas noslēgts starp Eiropas Savienības Padomi un Islandes Republiku un Norvēģijas Karalisti par šo valstu asociēšanu Šengenas acquis īstenošanā, piemērošanā un pilnveidošanā, šis ieteikums ir to Šengenas acquis noteikumu pilnveidošana, kuri attiecas uz jomu, kas minēta 1. panta A punktā Padomes Lēmumā 1999/437/EK (6).

                     (8)

                     Attiecībā uz Šveici – saskaņā ar Nolīgumu starp Eiropas Savienību, Eiropas Kopienu un Šveices Konfederāciju par Šveices Konfederācijas asociēšanu Šengenas acquis īstenošanā, piemērošanā un pilnveidošanā šis ieteikums ir to Šengenas acquis noteikumu pilnveidošana, kuri attiecas uz jomu, kas minēta Lēmuma 1999/437/EK (7) 1. panta A punktā, to lasot saistībā ar Padomes Lēmuma 2008/146/EK (8) 3. pantu.

                     (9)

                     Attiecībā uz Lihtenšteinu – saskaņā ar Protokolu starp Eiropas Savienību, Eiropas Kopienu, Šveices Konfederāciju un Lihtenšteinas Firstisti par Lihtenšteinas Firstistes pievienošanos Nolīgumam starp Eiropas Savienību, Eiropas Kopienu un Šveices Konfederāciju par Šveices Konfederācijas asociēšanu Šengenas acquis īstenošanā, piemērošanā un pilnveidošanā, šis ieteikums ir to Šengenas acquis noteikumu pilnveidošana, kuri attiecas uz jomu, kas minēta Padomes Lēmuma 1999/437/EK (9) 1. panta A punktā, to lasot saistībā ar Lēmuma 2011/350/ES (10) 3. pantu,

               IR PIEŅĒMUSI ŠO IETEIKUMU.
         Padomes Ieteikumu (ES) 2020/912 par pagaidu ierobežojumu nebūtiskiem ceļojumiem uz ES un iespējamu šāda ierobežojuma atcelšanu, kas grozīts ar Ieteikumu (ES) 2020/1052, Ieteikumu (ES) 2020/1144 un Ieteikumu (ES) 2020/1186, groza šādi:

                     1)

                     Padomes ieteikuma 1. punkta pirmo daļu aizstāj ar šādu:

                                 “1.

                                 Dalībvalstīm, sākot no 2020. gada 22. oktobra, būtu koordinētā veidā pakāpeniski jāatceļ pagaidu ierobežojums nebūtiskiem ceļojumiem uz ES attiecībā uz I pielikumā uzskaitīto trešo valstu iedzīvotājiem.”;

                     2)

                     ieteikuma I pielikumu aizstāj ar šādu:

                           “I PIELIKUMS
                           Trešās valstis un īpašās pārvaldes apgabali, kuru iedzīvotājus nebūtu jāskar pagaidu ierobežojumam pie ārējām robežām nebūtiskiem ceļojumiem uz ES:

                                       I.

                                       VALSTIS

                                                   1.

                                                   AUSTRĀLIJA

                                                   2.

                                                   JAPĀNA

                                                   3.

                                                   JAUNZĒLANDE

                                                   4.

                                                   RUANDA

                                                   5.

                                                   SINGAPŪRA

                                                   6.

                                                   DIENVIDKOREJA

                                                   7.

                                                   TAIZEME

                                                   8.

                                                   URUGVAJA

                                                   9.

                                                   ĶĪNA (*1)

                                       II.

                                       ĶĪNAS TAUTAS REPUBLIKAS ĪPAŠĀS PĀRVALDES APGABALI

                                                   1.

                                                   Honkongas Īpašās Pārvaldes Apgabals (*1)

                                                   2.

                                                   Makao Īpašās Pārvaldes Apgabals (*1)

                        (*1)  Ja tiek apstiprināta savstarpība."

                        (*1)  Ja tiek apstiprināta savstarpība."

                        (*1)  Ja tiek apstiprināta savstarpība."

            Briselē, 2020. gada 22. oktobrī

                  Padomes vārdā –

                  priekšsēdētājs

               M. ROTH

            (1)  OV L 208I, 1.7.2020., 1. lpp.

            (2)  OV L 230, 17.7.2020., 26. lpp.

            (3)  OV L 248, 31.7.2020., 26. lpp.

            (4)  OV L 261, 11.8.2020., 83. lpp.

            (5)  Padomes Lēmums 2002/192/EK (2002. gada 28. februāris) par Īrijas lūgumu piedalīties dažu Šengenas acquis noteikumu īstenošanā (OV L 64, 7.3.2002., 20. lpp.).

            (6)  OV L 176, 10.7.1999., 36. lpp.

            (7)  OV L 53, 27.2.2008., 52. lpp.

            (8)  Padomes Lēmums 2008/146/EK (2008. gada 28. janvāris) par to, lai Eiropas Kopienas vārdā noslēgtu Nolīgumu starp Eiropas Savienību, Eiropas Kopienu un Šveices Konfederāciju par Šveices Konfederācijas asociēšanu Šengenas acquis īstenošanā, piemērošanā un pilnveidošanā (OV L 53, 27.2.2008., 1. lpp.).

            (9)  OV L 160, 18.6.2011., 21. lpp.

            (10)  Padomes Lēmums 2011/350/ES (2011. gada 7. marts) par to, lai Eiropas Savienības vārdā noslēgtu Protokolu starp Eiropas Savienību, Eiropas Kopienu, Šveices Konfederāciju un Lihtenšteinas Firstisti par Lihtenšteinas Firstistes pievienošanos Nolīgumam starp Eiropas Savienību, Eiropas Kopienu un Šveices Konfederāciju par Šveices Konfederācijas asociēšanu Šengenas acquis īstenošanā, piemērošanā un pilnveidošanā saistībā ar kontroles atcelšanu pie iekšējām robežām un personu pārvietošanos (OV L 160, 18.6.2011., 19. lpp.).


title: Komisijas Ieteikums (ES) 2020/1563 (2020. gada 14. oktobris) par enerģētisko nabadzību

text:
               27.10.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 357/35

      KOMISIJAS IETEIKUMS (ES) 2020/1563
      (2020. gada 14. oktobris)
      par enerģētisko nabadzību
      EIROPAS KOMISIJA,
      ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 168. un 194. pantu,
      ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2019/944 (2019. gada 5. jūnijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un ar ko groza Direktīvu 2012/27/ES (1) (“Elektroenerģijas direktīvas pārstrādātā redakcija”), un jo īpaši tās 29. pantu,
      tā kā:

                  (1)

                  Enerģētiskā nabadzība ir situācija, kad mājsaimniecības nespēj piekļūt pamata energopakalpojumiem. 2018. gadā atļauties uzturēt pietiekami siltu mājokli nespēja gandrīz 34 miljoni Eiropas iedzīvotāju (2), kas nozīmē, ka enerģētiskā nabadzība Eiropas Savienībā ir liela problēma.

                  (2)

                  Likumdevēji ir atzinuši, ka pienācīgs siltums, aukstumapgāde, apgaismojums un enerģija ierīču darbināšanai ir pamatpakalpojumi, kas veido pamatu pienācīgam dzīves un veselības līmenim. Piekļuve energopakalpojumiem ir būtiska sociālajam iekļaujīgumam. Tādējādi enerģētiskās nabadzības problēmas risināšana var sniegt vairākus ieguvumus, toskait mazākus izdevumus par veselības aprūpi, samazinātu gaisa piesārņojumu (kas tiktu panākts, nomainot paredzētajam mērķim neatbilstošas apkures iekārtas), lielāku komfortu un labjūtību un uzlabotu mājsaimniecību budžetu. Visi kopā šie ieguvumi Eiropas Savienībā tieši veicinātu ekonomikas izaugsmi un labklājību.

                  (3)

                  Eiropas sociālo tiesību pīlārā, ko 2017. gada 17. novembrī kopīgi proklamēja Eiropas Parlaments, Padome un Komisija, enerģija ir iekļauta to pamatpakalpojumu vidū, tiesības kuriem piekļūt ir ikvienam. Tiem cilvēkiem, kuriem nepieciešams, jānodrošina atbalsts piekļuvei šādiem pakalpojumiem (3).

                  (4)

                  Taisnīga pāreja uz klimatneitrālu Savienību līdz 2050. gadam ir Komisijas 2019. gada decembrī ierosinātā Eiropas zaļā kursa (4) stūrakmens. Viens no centrālajiem zaļā kursa elementiem ir iniciatīva “Renovācijas vilnis” (5), kas ir nozīmīga iniciatīva, kura izstrādāta nolūkā veicināt privāto un publisko ēku strukturālu renovāciju, lai tādējādi samazinātu emisijas, sekmētu atveseļošanu un risinātu enerģētiskās nabadzības problēmu. Šāda strukturāla renovācija palīdzēs pastiprināt ES centienus klimata pārmaiņu mazināšanā. Šā iemesla dēļ tika nolemts, ka ir būtiski iniciatīvu “Renovācijas vilnis” un šo ieteikumu pieņemt kopīgi – tie savstarpēji stiprinās aicinājumus risināt enerģētiskās nabadzības un zema energosnieguma ēku problēmu.

                  (5)

                  Enerģētiskā nabadzība ir svarīgs jēdziens, kas nostiprināts tiesību aktu paketē “Tīru enerģiju ikvienam Eiropā”, kuras mērķis ir sekmēt, ka enerģētikas pārkārtošana norit taisnīgi. Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2018/1999 (6) (“Pārvaldības regula”) un Elektroenerģijas direktīvas pārstrādāto redakciju Komisijai ir jāsniedz indikatīvi norādījumi par piemērotiem indikatoriem, ar ko mērīt enerģētisko nabadzību (7), un par jēdziena “ievērojams enerģētiski nabadzīgo mājsaimniecību skaits” definēšanu (8). Vienotas enerģētiskās nabadzības definīcijas nav, tāpēc izstrādāt pašām savus, nacionālajam kontekstam atbilstošus kritērijus ir dalībvalstu ziņā. Tomēr nesen pieņemtā tiesību aktu pakete apraksta noderīgus vispārīgos principus un sniedz ieskatu par enerģētiskās nabadzības iespējamajiem cēloņiem un sekām. Tā arī uzsver, ka svarīga loma problēmas risināšanā ir rīcībpolitikām, jo īpaši tām, kas saistītas ar nacionālajiem enerģētikas un klimata plāniem (NEKP) un ilgtermiņa renovācijas [atjaunošanas] stratēģijām (ITRS) (9).

                  (6)

                  Savos NEKP dalībvalstīm ir jānovērtē enerģētiskās nabadzības skarto mājsaimniecību skaits. Ja dalībvalstī ir ievērojams enerģētiski nabadzīgo mājsaimniecību skaits, dalībvalstij savā plānā jāiekļauj nacionāls mērķis, kā arī enerģētiskās nabadzības mazināšanas rīcībpolitikas un pasākumi. Saistībā ar piekto ziņojumu par enerģētikas savienības stāvokli Komisija par katru dalībvalsti ir publicējusi Komisijas dienestu darba dokumentus, kuros sniegts individuāls novērtējums par katru galīgo NEKP. Šajos Komisijas dienestu darba dokumentos ir arī izvērtēts, kā galīgajos plānos ir ņemti vērā attiecīgie Komisijas 2019. gada ieteikumi, arī par enerģētisko nabadzību, un ir sniegti norādījumi par NEKP īstenošanu.

                  (7)

                  Pārstrādātajā Elektroenerģijas direktīvā ir noteikts, ka dalībvalstīm ir jāveic piemēroti pasākumi, lai risinātu enerģētiskās nabadzības problēmu, kur vien tā ir konstatēta, arī pasākumi, kas nabadzībai pievēršas plašākā kontekstā. Dalībvalstīm ir arī jāaizsargā neaizsargāti lietotāji, jo īpaši attālos apgabalos mītošie. Līdzīgi noteikumi ir ietverti arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2009/73/EK (10).

                  (8)

                  Jauninājums jaunajā leģislatīvajā satvarā ir prasība noteikt enerģētiski nabadzīgo mājsaimniecību skaitu. Dalībvalstu pienākums novērtēt enerģētiskās nabadzības skarto mājsaimniecību skaitu ir minēts pārstrādātās Elektroenerģijas direktīvas 29. pantā, un tajā ir noteikts, ka tām ir jānosaka un jāpublicē kritēriji, kurus izmanto šāda novērtējuma veikšanai. Ja šādu mājsaimniecību skaits ir ievērojams, dalībvalstīm savos nacionālajos enerģētikas un klimata plānos ir jāiekļauj indikatīvs enerģētiskās nabadzības mazināšanas mērķis, jānosaka grafiks un jāizklāsta attiecīgās rīcībpolitikas. Pēc tam saskaņā ar Pārvaldības regulu tām par panākto progresu ceļā uz mērķi samazināt enerģētiskās nabadzības skarto mājsaimniecību skaitu ir jāziņo Komisijai.

                  (9)

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2012/27/ES (11) (Energoefektivitātes direktīvā), kas grozīta ar Direktīvu (ES) 2018/2002 (12), ir noteikts, ka vajadzība samazināt enerģētisko nabadzību dalībvalstīm ir jāņem vērā, pildot savus energoefektivitātes pienākumus. Direktīvas 7. panta 11. punktā ir noteikts, ka – ciktāl vajadzīgs – daļai no energoefektivitātes pasākumiem prioritāri jāaptver neaizsargātās mājsaimniecības, arī tās, ko skārusi enerģētiskā nabadzība (13). Līdzīgi pienākumi noteikti arī Pārvaldības regulā.

                  (10)

                  Saskaņā ar Direktīvas (ES) 2018/844 (Ēku energoefektivitātes direktīvas) pārskatīto redakciju dalībvalstīm savās ilgtermiņa renovācijas stratēģijās, kas atbalsta to dzīvojamo un nedzīvojamo ēku fonda renovāciju, ir jāizklāsta attiecīgi nacionālie pasākumi, kuri palīdzētu mazināt enerģētisko nabadzību (14).

                  (11)

                  Lai nodrošinātu, ka pasākumi, ar ko risina enerģētiskās nabadzības problēmu, neliek šķēršļus tirgus atvēršanai vai darbībai, ES leģislatīvais satvars paredz arī aizsardzības pasākumus. Raita mazumtirdzniecības tirgu darbība ir ļoti svarīga tam, lai pārkārtošanās noritētu taisnīgi. Šie aizsardzības pasākumi ir paredzēti Elektroenerģijas direktīvas pārstrādātās redakcijas 28. pantā, un to praktiskā īstenošana galvenokārt ir noteikta minētās direktīvas 5. panta 5. punktā.

                  (12)

                  Pārstrādātās Elektroenerģijas direktīvas 27. pantā ir nostiprināts princips, ka dalībvalstīm ir jānodrošina, ka visi mājsaimniecības lietotāji un, ja dalībvalstis uzskata par vajadzīgu, mazie uzņēmumi var saņemt universālo pakalpojumu, proti, tiem ir tiesības to teritorijā saņemt konkrētas kvalitātes elektroenerģiju par konkurētspējīgām, viegli un skaidri salīdzināmām, pārredzamām un nediskriminējošām cenām. Lai nodrošinātu universālā pakalpojuma sniegšanu, dalībvalstis var norādīt pēdējo garantēto piegādātāju.

                  (13)

                  Elektroenerģijas direktīvas pārstrādātās redakcijas 59. apsvērumā rezumēts, ka enerģētiskā nabadzība rodas tad, ja kombinējas tādi faktori kā mazi ienākumi, lieli izdevumi par enerģiju un vājš mājokļu energoefektivitātes līmenis. Problēmas risināšanu sarežģī ietekme, kādu rada svārstīgās cenas enerģijas tirgos un zemā energoefektivitāte, jo īpaši ēku energosnieguma ziņā, apvienojumā ar dažādiem sociāli ekonomiskiem faktoriem, kas saistīti ar vispārēju nabadzību, un problēmām, kas saistītas ar mājokļu valdījuma sistēmām.

                  (14)

                  2018. gadā Eiropas Savienībā rēķinus par komunālajiem pakalpojumiem, arī rēķinus par enerģiju, nespēja samaksāt 6,8 % privātās mājsaimniecībās dzīvojošo (30,3 miljoni cilvēku (15)), kuri līdz ar to bija pakļauti padeves pārtraukšanas riskam. Savukārt no nekomfortablas mājokļa temperatūras cieta 7,3 % ES iedzīvotāju (37,4 miljoni cilvēku).

                  (15)

                  Covid-19 krīze ir parādījusi, ka tad, ja vēlamies izveidot sociālu Eiropu, kas gādā par visu savu iedzīvotāju vajadzībām, mums ir steidzami jārisina enerģētiskās nabadzības problēma. Enerģētiskās nabadzības līmeņa jautājums dalībvalstīs aktualizēsies, jo, pieaugot bezdarbam, grūtības atļauties pamata energopakalpojumus varētu izjust arvien lielāks skaits eiropiešu. Ņemot vērā iepriekš minēto, lai arī Eiropas tautsaimniecībām šobrīd jāpārvar vēl nepieredzēti traucējumi, ir ārkārtīgi svarīgi, ka tiek sasniegti Eiropas zaļā kursa atskaites punkti.

                  (16)

                  Atveseļošanas pasākumu pakete Next Generation EU (16) tika iesniegta ar mērķi virzīt un veidot ilgtspējīgāku, noturīgāku un taisnīgāku Eiropu nākamajai paaudzei. Eiropas atveseļošanas plānos jāvadās pēc tādiem principiem kā vides ilgtspēja, solidaritāte, kohēzija un konverģence un ir jāapņemas neatstāt novārtā nevienu dalībvalsti, reģionu vai indivīdu. Atveseļošanas instruments Next Generation EU apstiprina, ka iniciatīva “Renovācijas vilnis” ir viena no galvenajām zaļās atveseļošanas veicinātājām.

                  (17)

                  Nacionālās ilgtermiņa renovācijas stratēģijas un citi instrumenti, kas izstrādāti, lai sasniegtu 2030. un 2050. gada energoefektivitātes mērķrādītājus, būtu jāorientē uz enerģētiski nabadzīgo mājsaimniecību aizsardzību un neaizsargāto enerģijas lietotāju iespēcināšanu, proti, ir jāpalīdz cilvēkiem ietaupīt enerģijas rēķinos samaksāto naudu, jānodrošina veselīgāki dzīves apstākļi un jāsamazina enerģētiskā nabadzība.

                  (18)

                  Ja tiks apzinātas tās mājsaimniecības, kurām visvairāk vajadzīga aizsardzība, un tie mājokļi, kuriem visvairāk vajadzīga renovācija, tas ļaus sekmīgāk fokusēt un vadīt publisko intervenci, un tā rezultātā patērētāji gūs praktisku labumu, uzlabosies energoefektivitāte un līdz minimumam tiks samazināti iekšējā enerģijas tirgus darbības traucējumi.

                  (19)

                  Sniegdama šo ieteikumu un pievienotajā Komisijas dienestu darba dokumentā darīdama dalībvalstīm pieejamus Komisijas norādījumus par enerģētisko nabadzību, Komisija pilda iepriekš minēto pienākumu un palīdz dalībvalstīm transponēt jaunos noteikumus par enerģētisko nabadzību. Komisija arī sniedz informāciju par jaunākajiem labas prakses piemēriem (17).

                  (20)

                  Lai kāda būtu definīcija, galvenā problēma ir tas, kā iegūt ticamus skaitliskus datus. ES līmenī ir izstrādāts statistikas indikatoru kopums, ar ko mērīt iespējamos enerģētiskās nabadzības virzītājspēkus un tās sekas. Tie ir agregēti indikatori. Tā kā enerģētiskā nabadzība ir daudzdimensionāla parādība, neviens atsevišķs indikators nevar pilnībā atspoguļot visus tās aspektus.

                  (21)

                  Agregētie indikatori ir izstrādāti Eiropas līmenī, un tie ir uzskaitīti šā ieteikuma pielikumā. Šos indikatorus ir izstrādājis Eiropas Savienības Statistikas birojs (Eurostat) un Eiropas Enerģētiskās nabadzības observatorija (EPOV), un tie ir iegūti no saskaņotas ES datu vākšanas; šie indikatori ļauj uzraudzīt situāciju visā ES un konstatēt nacionālās īpatnības, kā arī veicināt efektīvāku savstarpēju mācīšanos un paraugprakses apmaiņu. Šos indikatorus varētu papildināt nacionālie indikatori, un attiecīgā gadījumā tie varētu palīdzēt apzināt precīzāku enerģētiskās nabadzības ainu.

                  (22)

                  Šajā sakarā ir vajadzīga cieša sadarbība starp relevantajām kompetentajām iestādēm un pienācīgi koordinēti centieni reģionālā un vietējā līmenī, lai jebkāda analīze, kura balstīta uz ES vai nacionāla līmeņa indikatoriem, tiktu atspēkota un papildināta ar augšupēju pieeju. Tieši reģionālajām un vietējām pašvaldībām ir labas iespējas apzināt galvenās finansiālās un sociālās problēmas, ar kurām saskaras enerģētiski nabadzīgās mājsaimniecības, un uzņemties nozīmīgu lomu tādas zaļās pārkārtošanās izstrādē un īstenošanā, kas ir taisnīga, iekļaujīga un ilgtspējīga pret ikvienu Eiropā.

                  (23)

                  Komisija turpinās atbalstīt labas prakses apmaiņu starp dalībvalstīm gan sadarbībā ar Sociālās aizsardzības komiteju, gan citos veidos. Problēmas, kas apzinātas pa tādiem kanāliem, kuru vidū var minēt Eiropas Enerģētiskās nabadzības observatorijas un Pilsētas mēru pakta iniciatīvas nodrošinātās platformas, var risināt, mobilizējot atbalstu no ES finansējuma programmām, arī kohēzijas politikas, tehniskā atbalsta instrumenta un citiem avotiem.

                  (24)

                  Ceturtajā Eiropas Komisijas ziņojumā par enerģijas cenām un izmaksām (18) ir aplūkoti arī konkrētie apstākļi, kādos atrodas enerģētiskajā nabadzībā dzīvojošie cilvēki un neaizsargātie lietotāji. Komisija īpašu uzmanību pievērsīs arī tam, kā dalībvalstis īsteno Elektroenerģijas direktīvas pārstrādātās redakcijas 5. pantu, kas to cenu noteikšanā, kuras jāmaksā par elektroenerģijas piegādi enerģētiskās nabadzības skartiem vai neaizsargātiem mājsaimniecības lietotājiem, ļauj piemērot publisko intervenci,

            AR ŠO IESAKA DALĪBVALSTĪM:

                  1.

                  izstrādāt sistemātisku pieeju enerģijas tirgu liberalizācijai ar mērķi ieguvumos dalīties ar visām sabiedrības grupām, jo īpaši ar tiem, kuriem klājas visgrūtāk;

                  2.

                  rūpīgi ņemt vērā pievienoto Komisijas dienestu darba dokumentu, kurā sniegti norādījumi par enerģētiskās nabadzības indikatoriem, kā arī par jēdziena “ievērojams enerģētiski nabadzīgo mājsaimniecību skaits” definēšanu. Ir svarīgi, lai dalībvalstis Komisijas norādījumus izmantotu, īstenojot un atjauninot savus pašreizējos nacionālos enerģētikas un klimata plānus saskaņā ar Regulas (ES) 2018/1999 par enerģētikas savienības un rīcības klimata politikas jomā pārvaldību 14. pantu;

                  3.

                  enerģētiskās nabadzības novērtējumos izmantot pielikumā izklāstītos indikatorus;

                  4.

                  saskaņā ar Elektroenerģijas direktīvas pārstrādātās redakcijas 60. apsvērumu enerģētikas un sociālās rīcībpolitikas ietvaros izstrādāt integrētus rīcībpolitiskos risinājumus. Tiem būtu jāietver tādi sociālās rīcībpolitikas pasākumi un energoefektivitātes uzlabojumi, kas cits citu pastiprina, jo īpaši mājokļu jomā;

                  5.

                  novērtēt enerģētikas pārkārtošanas un jo īpaši nacionālā kontekstā veikto energoefektivitātes pasākumu distributīvo ietekmi un izstrādāt un īstenot rīcībpolitiku, kas risinātu ar to saistītās problēmas. Pienācīga uzmanība būtu jāpievērš šķēršļiem, kas kavē investīcijas energoefektīvos mājokļos, un to mājokļu profilam, kuriem renovācija nepieciešama visvairāk, kā noteikts nacionālajās ilgtermiņa renovācijas stratēģijās;

                  6.

                  visas enerģētiskās nabadzības problēmas risināšanai veltītās rīcībpolitikas izstrādāt, balstoties uz jēgpilniem un pārskatatbildīgiem sabiedrības līdzdalības procesiem un plašu ieinteresēto personu iesaisti;

                  7.

                  izstrādāt pasākumus, ar kuriem risināt enerģētiskās nabadzības problēmu un kuru pamatā būtu cieša sadarbība starp visiem pārvaldes līmeņiem, kas nodrošinātu ciešu sadarbību starp reģionālajām un vietējām iestādēm, no vienas puses, un pilsoniskās sabiedrības organizācijām un privātā sektora struktūrām, no otras puses;

                  8.

                  pilnībā izpētīt iespējas izmantot Savienības finansēšanas programmas, arī kohēzijas politiku, lai risinātu enerģētiskās nabadzības problēmu, un šajā nolūkā analizēt enerģētikas pārkārtošanas projektu distributīvo ietekmi un prioritāti piešķirt uz neaizsargātām grupām fokusētiem pasākumiem, kas nodrošinās piekļuvi atbalstam;

                  9.

                  piešķirot publiskos līdzekļus, it sevišķi dotācijas, koncentrēties uz mājsaimniecībām ar maziem ienākumiem to labumguvēju kategorijās, kuriem ir ļoti ierobežoti pašu resursi un ierobežota piekļuve komercaizdevumiem; izpētīt energopakalpojumu uzņēmumu (EPU) un energoefektivitātes līgumu lomu tādu renovācijas finansēšanas risinājumu piedāvāšanā enerģētiski nabadzīgām mājsaimniecībām, kuri šīm neaizsargātajām mājsaimniecībām ļautu pārvarēt lielās sākotnējās izmaksas.

         Briselē, 2020. gada 14. oktobrī

               Komisijas vārdā –

               Komisijas locekle

            Kadri SIMSON

         (1)  OV L 158, 14.6.2019., 125. lpp.

         (2)  Dati no 2018. gada. Eurostat, SILC [ilc_mdes01].

         (3)  ESTP 20. princips “Piekļuve pamatpakalpojumiem”: https://ec.europa.eu/commission/priorities/deeper-and-fairer-economic-and-monetary-union/european-pillar-social-rights/european-pillar-social-rights-20-principles_lv.

         (4)  Komisijas paziņojums “Eiropas zaļais kurss” (COM(2019) 640 final).

         (5)  Komisijas paziņojums Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai “Eiropas Renovācijas vilnis – par zaļākām ēkām, jaunām darbvietām un labāku dzīvi” (COM(2020) 662 final).

         (6)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2018/1999 (2018. gada 11. decembris) par enerģētikas savienības un rīcības klimata politikas jomā pārvaldību un ar ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 663/2009 un (EK) Nr. 715/2009, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 94/22/EK, 98/70/EK, 2009/31/EK, 2009/73/EK, 2010/31/ES, 2012/27/ES un 2013/30/ES, Padomes Direktīvas 2009/119/EK un (ES) 2015/652 un atceļ Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 525/2013 (OV L 328, 21.12.2018., 1. lpp.).

         (7)  Regulas (ES) 2018/1999 3. panta 3. punkta d) apakšpunkts.

         (8)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2019/944 par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu (pārstrādāta redakcija) 29. pants.

         (9)  Saskaņā ar 2.a pantu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2010/31/ES (Ēku energoefektivitātes direktīvā) (OV L 153, 18.6.2010., 13. lpp.), kas grozīta ar Direktīvu (ES) 2018/844 (OV L 156, 19.6.2018., 75. lpp.).

         (10)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2009/73/EK (2009. gada 13. jūlijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 2003/55/EK atcelšanu (OV L 211, 14.8.2009., 94. lpp.).

         (11)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2012/27/ES (2012. gada 25. oktobris) par energoefektivitāti, ar ko groza Direktīvas 2009/125/EK un 2010/30/ES un atceļ Direktīvas 2004/8/EK un 2006/32/EK (OV L 315, 14.11.2012., 1. lpp.).

         (12)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2018/2002 (2018. gada 11. decembris), ar ko groza Direktīvu 2012/27/ES par energoefektivitāti OV L 328, 21.12.2018., 210. lpp.).

         (13)  Prasības pamatā ir esošie Direktīvā 2012/27/ES noteiktie pienākumi. Sk. arī pielikumu Komisijas Ieteikumam par Energoefektivitātes direktīvā paredzēto energoekonomijas pienākumu transponēšanu (C(2019) 6621 final).

         (14)  Tas balstās uz esošajiem Direktīvas 2012/27/ES (Energoefektivitātes direktīvas) 4. pantā noteiktajiem pienākumiem, kas ir pārcelti uz Ēku energoefektivitātes direktīvu un ir nostiprināti, ņemot vērā vajadzību risināt enerģētiskās nabadzības problēmu. Direktīvas (ES) 2018/844 11. apsvērumā ir skaidrots, ka vajadzība samazināt enerģētisko nabadzību būtu jāņem vērā saskaņā ar dalībvalstu definētajiem kritērijiem. Tajā tālāk arī skaidrots, ka, renovācijas stratēģijās izklāstot valsts darbības, kuras sekmē enerģētiskās nabadzības samazināšanu, dalībvalstīm ir tiesības noteikt to, ko tās uzskata par atbilstīgām darbībām.

         (15)  Pamatojoties uz aplēsēm, ka 2018. gada 1. janvārī ES-27 iedzīvotāju skaits bija 446 miljoni: http://ec.europa.eu/eurostat/statistics-explained/index.php/Population_and_population_change_statistics.

         (16)  Komisijas 2020. gada 27. maija paziņojums Eiropas Parlamentam, Eiropadomei, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai “Eiropas lielā stunda – jāatjaunojas un jāsagatavo ceļš nākamajai paaudzei”.

         (17)  Direktīvas (ES) 2019/944 59. apsvērumā ir noteikts, ka Komisijai būtu aktīvi jāpalīdz īstenot minētās direktīvas noteikumus par enerģētisko nabadzību, sekmējot labas prakses apmaiņu starp dalībvalstīm.

         (18)  Komisijas ziņojums Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai “Enerģijas cenas un izmaksas Eiropā” (COM(2020) 951) un tam pievienotais Komisijas dienestu darba dokuments (SWD(2020) 951).

         PIELIKUMS
         ENERĢĒTISKĀS NABADZĪBAS INDIKATORI
         Tālāk aprakstītie indikatori ir pieejami no Eiropas Savienības Statistikas biroja un Eiropas Enerģētiskās nabadzības observatorijas, kur dalībvalstis var vērsties, novērtējot nacionālo enerģētiskās nabadzības līmeni.
         Nolūkā palīdzēt dalībvalstīm Komisija sniedz norādījumus par to, kā interpretējami šie indikatori, kuri izstrādāti ES līmenī, lai labāk izteiktu skaitliski jēdzienu “ievērojams enerģētiski nabadzīgo mājsaimniecību skaits”, kas apzināts ar nacionālajām enerģētiskās nabadzības definīcijām (1).
         Lai veiktu padziļinātu analīzi par iespējamiem enerģētiskās nabadzības faktoriem valsts līmenī, dalībvalstis dažus 1. un 2. punktā uzskaitītos indikatorus var dezagregēt sīkāk.
         Indikatorus var iedalīt četrās grupās:

                     a)

                        indikatori, kuri izdevumus par enerģiju salīdzina ar ienākumu: tie enerģētisko nabadzību izsaka skaitliski, proti, tie mājsaimniecību izdevumus par enerģiju salīdzina ar ienākuma mēru (kā piemēru var minēt tādu mājsaimniecību procentuālo daļu vai skaitu, kuru izdevumi par mājsaimniecības energopakalpojumiem pārsniedz kādu noteiktu to rīcībā esošā ienākuma daļu);

                     b)

                        indikatori, kuri balstīti uz pašnovērtējumu: mājsaimniecībām tiek tieši jautāts, cik lielā mērā tās jūtas spējīgas atļauties tērēt par enerģiju (kā piemēru var minēt spēju mājokli uzturēt pietiekami siltu ziemā un pietiekami vēsu vasarā);

                     c)

                        indikatori, kuri balstīti uz tiešiem mērījumiem: ar šiem indikatoriem mēra fizikālos mainīgos ar mērķi noteikt energopakalpojumu pietiekamību (kā piemēru var minēt istabas temperatūru);

                     d)

                        netiešie indikatori: ar tiem mēra enerģētisko nabadzību, izmantojot tādus saistītus faktorus kā kavēti maksājumi par komunālo pakalpojumu rēķiniem, atslēgumu skaits un mājokļa kvalitāte.

               1.   Indikatori, kas vērsti uz energopakalpojumu pieejamību cenas ziņā

                     —

                     To nabadzības riskam pakļauto (zem 60 % no valsts mediānā ekvivalentā rīcībā esošā ienākuma) iedzīvotāju daļa, kuri mājokli nespēj uzturēt pietiekami siltu; šis indikators balstīts uz jautājumu “Vai jūsu mājsaimniecība var atļauties mājokli uzturēt pietiekami siltu?” (Eurostat, SILC [ilc_mdes01])

                     —

                     To iedzīvotāju daļa iedzīvotāju kopskaitā, kuri mājokli nespēj uzturēt pietiekami siltu; šis indikators balstīts uz jautājumu “Vai jūsu mājsaimniecība var atļauties mājokli uzturēt pietiekami siltu?” (Eurostat, SILC [ilc_mdes01])

                     —

                     Kavēti maksājumi par komunālo pakalpojumu rēķiniem: to nabadzības riskam pakļauto (zem 60 % no valsts mediānā ekvivalentā rīcībā esošā ienākuma) iedzīvotāju daļa, kuriem ir kavēti maksājumi par komunālo pakalpojumu rēķiniem (Eurostat, SILC, [ilc_mdes07])

                     —

                     Kavēti maksājumi par komunālo pakalpojumu rēķiniem: to iedzīvotāju daļa, kuriem ir kavēti maksājumi par komunālo pakalpojumu rēķiniem (Eurostat, SILC, [ilc_mdes07])

                     —

                     Izdevumu par elektroenerģiju, gāzi un citiem kurināmajiem īpatsvars kopējos mājsaimniecības izdevumos

                     —

                     To mājsaimniecību īpatsvars, kuru ienākumā enerģijas izdevumu daļa vairāk nekā divas reizes pārsniedz valsts mediāno daļu (avots: Eurostat, mājsaimniecību budžeta apsekojumi, 2015)

                     —

                     To mājsaimniecību daļa, kuru absolūtie izdevumi par enerģiju ir mazāki par pusi no mediānas valstī (Eurostat, mājsaimniecību budžeta apsekojumi, 2015)

               2.   Komplementārie indikatori

                     —

                     Elektroenerģijas cenas mājsaimniecību patērētājiem – vidējā patēriņa grupa (Eurostat, [nrg_pc_204])

                     —

                     Gāzes cenas mājsaimniecību patērētājiem – vidējā patēriņa grupa (Eurostat, [nrg_pc_202])

                     —

                     Gāzes cenas mājsaimniecību patērētājiem – zemākā patēriņa grupa (Eurostat, [nrg_pc_202])

                     —

                     To nabadzības riskam pakļauto (zem 60 % no valsts mediānā ekvivalentā rīcībā esošā ienākuma) iedzīvotāju daļa, kuru mājoklī ir vērojama tecēšana, mitrums vai trupe (Eurostat, SILC [ilc_mdho01])

                     —

                     To iedzīvotāju daļa, kuru mājoklī vērojama tecēšana, mitrums vai trupe, – iedzīvotāju kopskaits (Eurostat, SILC [TESSI292])

                     —

                     Enerģijas galapatēriņš uz kvadrātmetru dzīvojamo ēku sektorā pēc klimatisko apstākļu korekcijas (projekta Odyssee-MURE datubāze)

            (1)  SWD(2020)960
            “EU Guidance on Energy Poverty”.