title: Komisijas Ieteikums (ES) 2016/1318 (2016. gada 29. jūlijs) par gandrīz nulles enerģijas ēku veicināšanas vadlīnijām un par paraugpraksi, kā nodrošināt, ka no 2020. gada visas jaunās ēkas ir gandrīz nulles enerģijas ēkas

text:
               2.8.2016

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 208/46

         KOMISIJAS IETEIKUMS (ES) 2016/1318
   (2016. gada 29. jūlijs)
   par gandrīz nulles enerģijas ēku veicināšanas vadlīnijām un par paraugpraksi, kā nodrošināt, ka no 2020. gada visas jaunās ēkas ir gandrīz nulles enerģijas ēkas
   EIROPAS KOMISIJA,
   ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 292. pantu,
   tā kā:

               (1)

               Ēkas ir viens no ES energoefektivitātes politikas būtiskiem aspektiem, jo to enerģijas patēriņš veido gandrīz 40 % (1) no visa enerģijas galapatēriņa.

               (2)

               Tas, cik liela nozīme energoefektivitātes uzlabošanas jomā ir būvniecības sektoram, uzsvērts Eiropas Komisijas paziņojumā “Energoefektivitāte un tās ieguldījums enerģētiskajā drošībā un klimata un enerģētikas politikas satvarā 2030. gadam” (2) un paziņojumā “Pamatstratēģija spēcīgai Enerģētikas savienībai ar tālredzīgu klimata pārmaiņu politiku” (3).

               (3)

               Izveidojot Enerģētikas savienību, par galveno prioritāti izvirzīta esošo enerģētikas jomas tiesību aktu pilnīga īstenošana un izpilde.

               (4)

               Direktīva par ēku energoefektivitāti ir galvenais juridiskais instruments, kas veltīts ēku energoefektivitātei 2020. gadam izvirzīto energoefektivitātes mērķrādītāju kontekstā.

               (5)

               Direktīvas 9. pantā ir noteikts, ka līdz ar 2020. gada beigām visām jaunajām ēkām jābūt vai nu gandrīz nulles enerģijas ēkām, vai ēkām ar ļoti mazu energopieprasījumu. Savukārt nullei tuvais vai ļoti mazais energopatēriņš ir ļoti lielā mērā jāapmierina ar atjaunojamo energoresursu enerģiju.

               (6)

               Ar valstu tiesību aktiem, ar kuriem transponē 9. panta 1. punkta prasības, ir jānodrošina, ka ar 2020. gada 31. decembri visas jaunās ēkas ir gandrīz nulles enerģijas ēkas. Tāds pats gandrīz nulles enerģijas mērķrādītājs attiecināts arī uz jaunām ēkām, kurās atrodas publiskās iestādes un kuras tām pieder, taču ar īsāku termiņu – 2018. gada 31. decembri. Tas ekonomikas dalībniekiem dotu skaidrību par valsts tiesisko regulējumu attiecībā uz energoefektivitātes prasībām, kas jaunām ēkām izvirzītas no 2020. gada beigām.

               (7)

               Direktīvā ne tikai noteiktas prasības jaunām ēkām, bet arī izvirzīta prasība dalībvalstīm ieviest atbalsta politiku, ar ko stimulē esošā ēku fonda pārveidi par gandrīz nulles enerģijas ēkām.

               (8)

               Komisija ir Eiropas Parlamentam un Padomei sniegusi ziņojumu “Dalībvalstu panākumi virzībā uz gandrīz nulles enerģijas ēkām” (4). Dalībvalstis, pildīdamas tām uzdotos pienākumus ziņot par šo jautājumu, ir apkopojušas vēl citu informāciju.

               (9)

               Dalībvalstu progress ir pamazām uzlabojies, taču temps būtu jāpaātrina. Lai gan ir vairojušies nacionālā līmeņa pasākumi, kuru mērķis ir atbalstīt gandrīz nulles enerģijas ēku skaita pieaugumu, dalībvalstīm vajadzētu pastiprināt pūliņus, lai nodrošinātu, ka direktīvā noteiktajos termiņos visas jaunās ēkas ir gandrīz nulles enerģijas ēkas.

               (10)

               Direktīva par ēku energoefektivitāti pašlaik tiek izvērtēta. “Gandrīz nulles enerģijas ēku” principi ir viens no pašlaik spēkā esošās direktīvas stūrakmeņiem, un jau no 2020. gada šīs normas būs attiecinātas uz jaunajām ēkām. Direktīvas izvērtēšanā noskaidros, vai ir vajadzīgi kādi papildu pasākumi periodam līdz 2030. gadam. Jaunu rīcībpolitiku un pieeju izstrādei vajadzētu balstīties uz stipriem pamatiem. Ir ļoti svarīgi panākt, ka prasības par gandrīz nulles enerģijas ēkām līdz 2020. gadam ir pilnībā īstenotas.

               (11)

               Tāpat arī direktīvas 9. panta 4. punktā ir noteikts, ka Komisija var izdot dalībvalstīm ieteikumu par gandrīz nulles enerģijas ēkām,

         IR PIEŅĒMUSI ŠO IETEIKUMU.

               1.

               Dalībvalstīm vajadzētu ievērot šā ieteikuma pielikumā izklāstītās vadlīnijas. Šo vadlīniju ievērošana palīdzēs nodrošināt, ka līdz ar 2020. gada 31. decembri visas jaunās ēkas ir gandrīz nulles enerģijas ēkas, un palīdzēs dalībvalstīm izstrādāt valsts plānus, kā palielināt gandrīz nulles enerģijas ēku skaitu.

               2.

               Ieteikumu publicē Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.

      Briselē, 2016. gada 29. jūlijā

            Komisijas vārdā –

            Komisijas loceklis

         Miguel ARIAS CAÑETE

      (1)  Sk. izdevumu “Energy, transport and environment indicators”, 2012., Eiropas Komisija. Šajā aplēsē kopā skaitīts mājsaimniecību un pakalpojumu sektora enerģijas galapatēriņš. Te ietilpst, piemēram, ierīču elektroenerģijas patēriņš, bet neietilpst rūpniecisko ēku energopatēriņš.

      (2)  COM(2014) 255 final.

      (3)  Enerģētikas savienības pakete, COM(2015) 80 final.

      (4)  COM(2013) 483 galīgā redakcija/2.

      PIELIKUMS
      1.   IEVADS
      Pateicoties energoefektivitātes prasību noteikšanai nacionālajos būvnormatīvos, jaunbūvētas ēkas tagad patērē uz pusi mazāk enerģijas nekā tipiskas pagājušā gadsimta 80. gados celtas ēkas.
      Ēku energoefektivitātes direktīva (“ĒED” jeb “direktīva”) paredz, ka dalībvalstīm ir jānosaka minimālās energoefektivitātes prasības jaunām ēkām un kapitāli renovētām ēkām. Līdztekus šīm minimālajām prasībām ĒED ir noteikta nepārprotama prasība, ka līdz desmitgades beigām visām jaunajām ēkām jābūt ar ļoti mazu vai gandrīz nulles enerģijas patēriņu un jākvalificējas kā “gandrīz nulles enerģijas ēkām” (GNEĒ). Tomēr pašreizējā ēku fonda ēkas ir vecas un neefektīvas, un to renovācija norit lēni. Saskaņā ar ĒED esošo ēku fonds ir pakāpeniski jāpārveido un jātuvina līdzīgiem standartiem.
      Pašlaik spēkā esošo enerģētikas jomas tiesību aktu pilnīga īstenošana un izpilde ir Enerģētikas savienības pirmā prioritāte (1). Pašreizējais tiesiskais regulējums paredz divas izšķirīgi svarīgas prasības: līdz 2020. gada 31. decembrim nodrošināt, ka visas jaunās ēkas ir gandrīz nulles enerģijas ēkas (attiecībā uz publiskām ēkām tas jāpanāk divus gadus agrāk), un atbalstīt esošā ēku fonda pārveidi, tuvinoties GNEĒ standartiem.
      2.   KONTEKSTS: ĒED NOTEIKUMI PAR GNEĒ
      2.1.   GNEĒ koncepcija

      Saskaņā ar ĒED 2. panta 2. punktu “gandrīz nulles enerģijas ēka” ir ēka ar ļoti augstu energoefektivitāti, kā noteikts saskaņā ar I pielikumu. Gandrīz nulles vai ļoti maza daudzuma vajadzīgo enerģiju būtu ļoti lielā mērā jāsedz no atjaunojamajiem enerģijas avotiem, tostarp uz vietas vai netālu ražotu enerģiju no atjaunojamajiem avotiem.
      Definīcijas pirmā daļa nozīmē, ka tieši energoefektivitāte ir parametrs, pēc kura ēku var definēt kā “GNEĒ”. Energoefektivitātei jābūt ļoti augstai, un tā nosakāma saskaņā ar ĒED I pielikumu. Otrā definīcijas puse ir norāde, kā šo ļoti augsto energoefektivitāti sasniegt, proti, jau tā mazais enerģijas pieprasījums lielākoties jāapmierina ar atjaunojamo energoresursu enerģiju.
      GNEĒ koncepcija atspoguļo faktu, ka atjaunojamo energoresursu enerģijai un energoefektivitātei veltītie pasākumi cits citu savstarpēji papildina. Ja atjaunojamo energoresursu enerģiju ražo uz vietas ēkā, tad samazinās piegādātās enerģijas neto apjoms. Daudzos gadījumos ar uz vietas saražoto atjaunojamo energoresursu enerģiju nepietiek, lai enerģijas pieprasījumu tuvinātu nullei – ir vai nu jāīsteno vēl citi energoefektivitātes pasākumi, vai ievērojami jāsamazina no ārienes piegādātās atjaunojamo energoresursu enerģijas primārās enerģijas faktors. Tas nozīmē, ka augstāku un stingrāku prasību izvirzīšana augstefektīvām GNEĒ sekmēs arī atjaunojamo energoresursu izmantošanu pašās ēkās un novedīs pie ārējo energonesēju primārās enerģijas faktora korekcijām, ņemot vērā šo energonesēju atjaunojamo energoresursu enerģijas saturu.
      Lai gan ĒED ir noteikta vispārīga GNEĒ definīcija, par tās sīku piemērošanu praksē (piem. kas tieši ir“ļoti augsta energoefektivitāte” un kāds būtu ieteicamais “no atjaunojamiem avotiem ražotas enerģijas” nozīmīgais īpatsvars) ir atbildīgas dalībvalstis, kad tās direktīvas 9. pantu transponē savā tiesību sistēmā.
      2.1.1.   Kas ir “gandrīz nulles enerģijas” ēkas energoefektivitāte?

      Energoefektivitāte ir definēta (2) kā “… enerģijas daudzums, kas ir vajadzīgs, lai apmierinātu energopieprasījumu saistībā ar ēkas tipisku izmantojumu, kurā inter alia ietilpst enerģija, kas izmantota apkurei, dzesēšanai, ventilācijai, karstajam ūdenim un apgaismojumam”. Komisijas Deleģētā regula (ES) Nr. 244/2012 (3) un tai pievienotās vadlīnijas (4) sniedz lietderīgas norādes par to, kā aprēķināt ēkas energoefektivitāti (5).
      Saskaņā ar regulas I pielikuma 3. punktu energoefektivitāti aprēķina, vispirms aprēķinot apsildei un dzesēšanai nepieciešamo gala enerģiju
          (6) (energopieprasījumu) un pēc tam – neto primāro enerģiju. Aprēķinu veic “virzienā” no ēkas vajadzībām uz avotu (t. i., primāro enerģiju).
      ĒED paredz, ka dalībvalstis var izmantot savus nacionālos primārās enerģijas faktorus, lai piegādāto gala enerģiju pārveidotu primārajā enerģijā un aprēķinātu ēkas energoefektivitāti.
      Primārās enerģijas patēriņš jāaprēķina, izmantojot katra energonesēja (piem., elektroenerģijas, krāšņu kurināmā, biomasas, centralizētās siltumapgādes un dzesēšanas) īpatnējo primārās enerģijas faktoru. Deleģētajai regulai pievienotajās vadlīnijās ieteikts gan piegādātajai, gan eksportētajai elektroenerģijai piemērot vienu un to pašu primārās enerģijas faktoru: 2,5.
      Uz vietas saražotā enerģija (ko izmanto uz vietas vai eksportē) samazina nepieciešamību pēc primārās enerģijas, kas saistīta ar piegādāto enerģiju.
      Energoefektivitātes aprēķina mērķis ir noteikt, kāds ir gada kopējais enerģijas patēriņš neto primārās enerģijas izteiksmē, kas atbilst enerģijai, kura izmantota apsildei, dzesēšanai, ventilācijai, karstā ūdens uzsildīšanai un apgaismojumam. Šī ikgadējā sabalansēšana ir saskanīga ar pašreizējo ĒED noteikto satvaru. Tomēr pētījumi liecina, ka varētu būt lietderīgi aprēķināt energobilances par mazākiem laika periodiem (piem., lai novērotu iespaidu dienas un sezonas griezumā) (7).
      Saskaņā ar 4. panta 1. punktu minimālajās prasībās jāņem vērā vispārējie telpu mikroklimatiskie apstākļi, lai novērstu iespējamu negatīvu ietekmi, piemēram, nepietiekamu ventilāciju. Lai nepieļautu Eiropas ēku fonda iekštelpu gaisa kvalitātes, komforta un sanitāro apstākļu pasliktināšanos (8), minimālo energoefektivitātes prasību pakāpeniska pastiprināšana, kas izriet no GNEĒ koncepcijas ieviešanas visā Eiropā, ir jāpapildina ar pienācīgām stratēģijām, kas veltītas iekštelpu vides kvalitātei.
      Līdzīgā kārtā pētījumi (9) liecina, ka bieži vien jaunu un renovētu ēku energoefektivitāte nesasniedz plānoto līmeni. Ir jāievieš mehānismi, kā energoefektivitātes aprēķinu salāgot ar faktisko enerģijas izmantojumu.
      2.1.2.   Sakarība starp izmaksoptimālu līmeni un GNEĒ līmeni

      ĒED paredz etalonu sistēmu (“izmaksu optimalitātes” princips), pēc kuras dalībvalstis vadās, kad tās nosaka un regulāri pārskata energoefektivitātes prasības nacionālajos vai reģionālajos būvnormatīvos. Saskaņā ar ĒED izmaksoptimālais līmenis (10) ir minimālais līmenis, kas jāsasniedz gan atjaunojamās, gan jaunās ēkās.
      Saskaņā ar direktīvas 5. pantā izvirzīto nosacījumu par izmaksu optimalitāti nacionālās prasības par minimālo energoefektivitāti ik pēc pieciem gadiem ir jāpārskata un, ja tās ievērojami atpaliek no nacionālā izmaksoptimālā līmeņa, jāpadara stingrākas.
      Izmaksu optimalitātes metodika dod iespēju dalībvalstīm definēt GNEĒ prasību diapazonu, kas piemērojams pēc 2020. gada. Tas nozīmē, ka ir jānovērtē un jāsalīdzina dažādi energoefektivitātei un atjaunojamo energoresursu enerģijai veltītie pasākumi – gan atsevišķi, gan dažādās kombinācijās –, kas ietilpst references ēkām piemērojamo pasākumu kopumos.
      Tas nozīmē, ka GNEĒ līmeņa definēšanā un sasniegšanā dalībvalstis var izmantot dažādu pasākumu kombināciju; tie var būt gan izolācija vai citi energoefektivitātes pasākumi, gan augstefektīvas ēku tehniskās sistēmas, gan atjaunojamo energoresursu izmantošana uz vietas (11). Izmaksu optimalitātes aprēķināšanas gaitā dalībvalstīm jānoskaidro, cik lielu ieguvumu dod katrs no šiem trim pasākumu veidiem.
      Dalībvalstīm jādefinē katra energonesēja primārās enerģijas faktors. Šo primārās enerģijas faktoru pamatā var būt vai nu nacionālās vai reģionālās vidējās vērtības, vai īpatnējās vērtības. Šajos faktoros jāņem vērā, cik lielu īpatsvaru no ēkai piegādātās enerģijas veido atjaunojamo energoresursu enerģija, tostarp enerģija no netāliem avotiem, lai uz vietas esošos un ārējos atjaunojamos energoresursus nostādītu uz vienlīdzīgiem pamatiem.
      Ir svarīgi paturēt prātā, ka uz lielāko vairumu jauno ēku “gandrīz nulles enerģijas ēkas” koncepcija attieksies no 2021. gada 1. janvāra (uz jaunām publiskām ēkām – no 2019. gada 1. janvāra). Domājams, ka līdz tam tehnoloģiju izmaksas jau būs samazinājušās, pateicoties lielākam tirgus briedumam un lielākiem apjomiem. Tāpēc ir visnotaļ iespējams, ka 2020. gadā GNEĒ līmenis atbildīs izmaksoptimālajam līmenim.
      Pierādījumi liecina, ka pašreizējās energoekonomijas, energoefektivitātes un atjaunojamo energoresursu tehnoloģijas ir pietiekamas, lai ar to kombināciju būtu iespējams sasniegt GNEĒ piemērotu mērķi (12). Līdz 2021. gadam nav jāpārvar nekādas tehnoloģiskās plaisas. ĒED 5. pantā minēto izmaksu optimalitātes ziņojumu analīze liecina, ka ir iespējams panākt netraucētu pāreju no izmaksu optimalitātes uz gandrīz nulles enerģijas ēkām (13).
      Katrs piecgadējais izmaksu optimalitātes cikls paver iespēju nacionālajos būvnormatīvos iestrādāt energoefektivitātes ieguvumus no aizvien jaunām tehnoloģijām un izdevību grozīt noteikumus par ēku energoefektivitāti, lai tuvinātos izmaksoptimālajam līmenim. Kad pēc 2020. gada tiks pārskatīti jauno un esošo ēku nacionālie būvnormatīvi, izmaksu optimalitātes princips ļaus pastāvīgi paaugstināt GNEĒ prasību līmeni jaunām ēkām.
      2.1.3.   Kāds ir atjaunojamo energoresursu devums?

      Īstenojot GNEĒ koncepciju nacionālā līmenī, sevišķi svarīgs uzdevums ir atjaunojamo energoresursu integrēšana. Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2009/28/EK (14) (“AER direktīva”) noteikts, ka dalībvalstīm savos būvniecības noteikumos un normatīvos ir jāiestrādā piemēroti pasākumi, lai palielinātu visa veida no atjaunojamiem energoresursiem iegūtas enerģijas īpatsvaru būvniecības nozarē (15).
      Šādi pasākumi papildina ĒED noteiktās prasības par GNEĒ. ĒED prasības pašsaprotami stimulē atjaunojamo energoresursu izmantošanu, īpaši uz vietas, jo uz vietas ēkā saražota enerģija samazina vajadzību pēc primārās enerģijas, kas saistīta ar piegādāto enerģiju. Tādējādi ēkas energoefektivitātes aprēķinā allaž tiek ieskaitīti atjaunojamie energoresursi uz vietas.
      Vairākas dalībvalstis tieši nosaka, cik lielai daļai no izmantotās primārās enerģijas jābūt atjaunojamo energoresursu enerģijai vai kādam jābūt minimālajam atjaunojamo energoresursu enerģijas devumam kWh/(m2 gadā), savukārt citas izvirza netiešas prasības, piemēram, paredz, ka jāizmanto tik maz primārās enerģijas, kas iegūta no neatjaunojamiem energoresursiem, ka šo prasību ir iespējams izpildīt tikai tad, ja atjaunojamo energoresursu izmantošana paredzēta jau ēkas projektā (16). Šāda elastība dod iespēju pielāgoties valsts apstākļiem un vietējai specifikai (ēkas tips, klimats, līdzvērtīgu atjaunojamo energoresursu tehnoloģiju izmaksas un pieejamība, optimālā kombinācija ar pieprasījuma puses pasākumiem, apbūves blīvums utt.). GNEĒ visbiežāk izmantotās atjaunojamo energoresursu energosistēmas ir ēkā uzstādītas saules siltumenerģijas un fotoelementu sistēmas. Citi šādās ēkās izmantotie atjaunojamie energoresursi ir ģeotermālā enerģija (zemes siltumsūkņi) un biomasa.
      Piemēram, tādas atjaunojamo energoresursu tehnoloģijas kā saules siltumenerģijas un fotoelementu sistēmas ir izmaksefektīvākas Vidusjūras klimatā (kam raksturīgs lielāks saules starojums), nevis citās klimatiskajās zonās. Tāpēc šādu tehnoloģiju relatīvais devums stingrāku energoefektivitātes prasību noteikšanā var būt lielāks.
      Kas attiecas uz ārējiem atjaunojamiem energoresursiem, tostarp netāliem, piemēram, centralizēto siltumapgādi un aukstumapgādi (17), tad ēkas energoefektivitāti ietekmēs atjaunojamo energoresursu enerģijas īpatsvars energonesēju struktūrā (piemēram, ja energonesējs ir elektroenerģija, tad elektrotīklu struktūrā), proti, primārās enerģijas faktori. Dalībvalstis šo elastību izmanto, jo ļoti atšķirīgi primārās enerģijas faktori var būt gan dažādiem energonesējiem kā tādiem, gan dažādiem atjaunojamiem energoresursiem un tehnoloģijām (18).
      2.2.   Kādam jābūt nacionālo GNEĒ definīciju tvērumam?

      Vairums dalībvalstu (19) jau izmanto primārās enerģijas patēriņa rādītāju kWh/(m2/gadā) saskaņā ar I pielikumu. Bez tam dalībvalstis bieži vien iekļauj arī citus parametrus, piemēram, ēkas ārējo norobežojošo konstrukciju elementu U vērtības, apsildei un dzesēšanai nepieciešamo neto enerģiju un gala enerģiju, CO2 emisijas.
      Aptuveni 60 % dalībvalstu GNEĒ definīcijas detalizētu piemērošanu ir izklāstījušas kādā juridiskā dokumentā (piemēram, būvnoteikumos un energodekrētos).
      Dalībvalsts detalizētajā aprakstā par to, kā praktiski piemēro gandrīz nulles enerģijas ēku definīciju, ir jāiekļauj primārās enerģijas patēriņa skaitliska norāde [skaitlisks rādītājs], izsakot to kā kWh/m2 gadā (20). Detalizētais apraksts ir jāiekļauj valsts transponēšanas pasākumos vai valsts plānā, ar ko iecerēts palielināt GNEĒ skaitu.
      2.3.   Jaunas ēkas: GNEĒ mērķrādītāju sasniegšanas grafiks

      ĒED 9. panta 1. punktā noteikts, ka dalībvalstīm jānodrošina, ka:

                  “a)

                  līdz 2020. gada 31. decembrim visas jaunās ēkas ir gandrīz nulles enerģijas ēkas; un

                  b)

                  pēc 2018. gada 31. decembra jaunās ēkās, kurās atrodas valsts iestādes un kuru īpašnieces ir valsts iestādes, ir gandrīz nulles enerģijas ēkas.”

            Valstu tiesību aktos, ar kuriem transponē 9. panta 1. punkta prasības, ir jāietver noteikumi, pasākumi vai rīcībpolitika, ar ko nodrošina, ka pēc 2020. gada 31. decembra visas jaunās ēkas ir gandrīz nulles enerģijas ēkas. Tas pats attiecas uz jaunām ēkām, kurās atrodas publiskas iestādes un kuras pieder publiskām iestādēm, – līdz 2018. gada 31. decembrim jāpanāk, ka visas šādas jaunas ēkas ir gandrīz nulles enerģijas ēkas.
      Lai sagatavotos 9. panta 1. punkta īstenošanai, valstu plānos par GNEĒ skaita palielināšanu cita starpā bija jāiekļauj līdz 2015. gadam sasniedzami jaunu ēku energoefektivitātes uzlabošanas starpposma mērķi jeb mērķrādītāji. Šāds mērķrādītājs ir, piemēram, noteikums, ka līdz minētajam termiņam noteiktam jauno ēku īpatsvaram ir jābūt gandrīz nulles enerģijas ēkām.
      Dalībvalstīm jānodrošina, ka 9. panta 1. punkta a) apakšpunkta prasības ir izpildītas līdz 2020. gada 31. decembrim, bet b) apakšpunkta prasības – līdz 2018. gada 31. decembrim. Šie termiņi vēl nav pienākuši, toties 9. panta transponēšanas termiņš bija 2013. gada 9. janvāris (21). Līdz minētajai dienai visām 9. panta prasībām par GNEĒ bija jābūt iestrādātām valsts transponēšanas pasākumos. Tik ilgs sagatavošanās periods ir vajadzīgs tāpēc, ka ēkas plānošana, būvatļaujas iegūšana un celtniecība prasa ilgu laiku.
      Šādu mērķrādītāju nospraušana valsts tiesību aktos sniedz skaidrību par politiskajiem mērķiem, savukārt ekonomikas dalībnieki un citas ieinteresētās personas var gūt skaidru priekšstatu par to, kādas nākotnē būs prasības par jaunu ēku energoefektivitāti.
      Bez tam 9. panta 1. punkts paredz, ka dalībvalstīm ir jānodrošina, ka līdz attiecīgajiem termiņiem “visas jaunās ēkas ir gandrīz nulles enerģijas ēkas”. Rezultātā iedzīvotāji, kas 2021. gadā iegādāsies jaunas ēkas vai dzīvokļus, varētu sagaidīt, ka tirgus ir attīstījies atbilstīgi šīm prasībām un ēkas ir GNEĒ.
      Būvniecības sektora pieredze liecina, ka ēkas celtniecības vai nodošanas termiņi var būt nenoteikti un aizkavēties. Lai dalībvalstis varētu izpildīt prasību nodrošināt, ka “no 2021. gada 1. janvāra visas jaunās ēkas ir GNEĒ”, tām jāņem vērā tādi aspekti kā būvatļauju derīguma ilgums, būvdarbu norises un pabeigšanas ilgums un ĒED 9. panta 1. punktā nospraustie mērķrādītāji.
      2.4.   GNEĒ veicināšanas rīcībpolitikas un pasākumi

      Saskaņā ar 9. panta 1. punktu dalībvalstīm ir jāsagatavo valstu plāni, kā palielināt GNEĒ skaitu. 9. panta 3. punktā ir noteikts, kādi elementi katrā ziņā jāiekļauj valstu plānos:
      “Valsts plānos, inter alia, ietver šādus elementus:

                  a)

                  dalībvalsts sīku aprakstu par to, kā ir praktiski pielietota gandrīz nulles enerģijas ēku definīcija, atspoguļojot savus valsts, reģionālos vai vietējos apstākļus un iekļaujot skaitlisku norādi uz primārās enerģijas izmantojumu, izsakot to kWh/m2 gadā. (…)

                  b)

                  starpposma mērķus, lai uzlabotu jaunu ēku energoefektivitāti laikā līdz 2015. gadam (…);

                  c)

                  informāciju par politikas jomām un finansiāliem vai citiem pasākumiem, (…) tostarp detalizētu aprakstu par atjaunojamo enerģijas avotu izmantojumu jaunās ēkās un esošās ēkās, kuras tiek nozīmīgi atjaunotas, kā noteikts Direktīvas 2009/28/EK 13. panta 4. punktā un šīs direktīvas 6. un 7. pantā.”

            2.5.   Atbalsts esošo ēku pārveidei par GNEĒ

      ĒED paredz arī pienākumus saistībā ar esošo ēku pārveidi par GNEĒ, tomēr nav noteikti nedz termiņi, nedz pienākums nospraust minimālās energoefektivitātes prasības. ĒED 9. panta 2. punktā teikts, ka dalībvalstis, ņemot vērā valsts sektora labo piemēru, izstrādā politikas jomas un pieņem pasākumus, piemēram, mērķu noteikšanu, lai veicinātu, ka ēkas atjaunojot pārveido par gandrīz nulles enerģijas ēkām, un par to ziņo Komisijai savos valsts plānos (…).
      Lielāka atjaunojamo energoresursu enerģijas izmantošana (9. panta 3. punkta c) apakšpunkts) ir nepieciešams priekšnosacījums, lai būtu iespējams pārveidot esošās ēkas par GNEĒ saskaņā ar 9. panta 2. punktu. Bez tam AER direktīvas 13. panta 6. punkts paredz, ka ar būvniecības noteikumiem un kodeksiem [būvnormatīviem] dalībvalstīm jāveicina tādu apsildes un dzesēšanas sistēmu un iekārtu izmantošana, kurās izmanto atjaunojamos energoresursus.
      Tātad 9. panta 2. punkta mērķis ir palielināt renovācijas pamatīgumu, proti, ir prasīts iedibināt nacionālu atbalsta politiku esošo ēku pamatīgai renovācijai par GNEĒ. ĒED 9. panta 2. punktā noteikto pienākumu papildina valsts ilgtermiņa stratēģijas attiecībā uz ēkām, kuras paredzētas Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2012/27/ES (22) (Energoefektivitātes direktīva) 4. pantā un ar kurām paredzēts piesaistīt finansējumu un investīcijas ēku renovācijai, kas savukārt ļaus kāpināt renovācijas normu. Šīs ilgtermiņa renovācijas stratēģijas apvieno iepriekšminētos Energoefektivitātes direktīvas elementus (renovācijas norma) un Ēku energoefektivitātes direktīvas elementus (renovācijas pamatīgums).
      ĒED dotajā GNEĒ pamatdefinīcijā nav nošķirtas jaunas un esošas ēkas. Šāds nošķīrums varētu mulsināt patērētājus, un līdzīgā kārtā mulsinoši būtu dažādi energoefektivitātes sertifikācijas rādītāji jaunām un esošām ēkām.
      Tātad “modernizācija par GNEĒ” nozīmē modernizāciju tādā apjomā, ka ir iespējams izpildīt GNEĒ energoefektivitātes prasības. Tas neliedz esošo ēku modernizācijai paredzēt atšķirīgus grafikus un finansiālo atbalstu, jo ir vajadzīgs ilgāks laika periods, lai GNEĒ līmeņa sasniegšana esošās ēkās kļūtu izmaksoptimāla.
      3.   DALĪBVALSTU VIRZĪBA UZ GNEĒ
      3.1.   Valstu piemērotās GNEĒ definīcijas

      Skaitliskās norādes dalībvalstu starpā nav salīdzināmas, jo tiek izmantotas dažādas energoefektivitātes aprēķina metodikas (23). Dažas dalībvalstis skaitliskās norādes ir attiecinājušas arī uz neobligāto energopatēriņu, piem., ierīču energopatēriņu. Ir pierādījumi tam, ka apgaismojuma un ierīču iekļaušana aprēķinā ļauj rast optimālākus risinājumus, jo īpaši elektroenerģijas patēriņa ziņā (24).
      Paturot prātā šo iebildi, pieejamie fakti (25) liecina, ka gadījumos, kad ir paredzēs konkrēts skaitliskais rādītājs, prasības ir visnotaļ atšķirīgas, no 0 kWh/(m2 gadā) līdz 270 kWh/(m2/gadā) (te ietilpst arī ierīču energopatēriņš) un lielākoties ir izteiktas kā primārās enerģijas patēriņš kWh/m2 gadā. Lielākās vērtības lielākoties attiecas uz slimnīcām un citām specifiskām nedzīvojamām ēkām.
      Dalībvalstu iecerētais dzīvojamo ēku primārās enerģijas patēriņš vairumā gadījumu nepārsniedz 50 kWh/(m2/gadā). Maksimālais primārās enerģijas patēriņš ir no 20 kWh/(m2 gadā) Dānijā vai 33 kWh/(m2 gadā) Horvātijā (piekrastē) līdz 95 kWh/(m2 gadā) Latvijā. Vairākas valstis (Beļģija (Briseles reģions), Igaunija, Francija, Īrija, Slovākija, Apvienotā Karaliste, Bulgārija, Dānija, Horvātija (kontinentālā daļa), Malta, Slovēnija) izvirzījušas mērķrādītāju 45 vai 50 kWh/(m2 gadā) (26).
      Kā liecina paziņotā informācija, atjaunojamo energoresursu īpatsvara ziņā situācija ir ļoti atšķirīga: tikai dažas valstis ir definējušas konkrētu minimālo procentuālo apjomu, bet lielākā daļa valstu iztiek ar kvalitatīvajiem paziņojumiem.
      Neviena dalībvalsts vēl nav ziņojusi par tiesisko regulējumu, kas saskaņā ar ĒED 9. panta 6. punktu ļautu GNEĒ prasības nepiemērot specifiskos un pamatotos gadījumos, kad izmaksu un ieguvumu analīze ēkas kalpošanas laika griezumā liecina, ka rastos zaudējumi.
      3.2.   GNEĒ veicināšanas rīcībpolitikas un pasākumi

      Stāvokļa apskats (27) 2014. gada oktobrī rādīja, ka dalībvalstis ir paziņojušas par visdažādākajām rīcībpolitikām un pasākumiem, ko tās iekļāvušas savā valsts plānā un energoefektivitātes rīcības plānā GNEĒ mērķu sasniegšanas atbalstam, lai gan bieži vien nav skaidrs, kādā mērā šie pasākumi ir vērsti tieši uz GNEĒ. Salīdzinājumā ar stāvokļa apskatu Komisijas 2013. gada progresa ziņojumā (28) dalībvalstu paziņoto rīcībpolitiku un pasākumu skaits ir pieaudzis.
      Vairāk nekā divas trešdaļas dalībvalstu ir ieviesušas rīcībpolitiku un pasākumus tādās jomās kā informētības vairošana un izglītošana, ēku regulējuma nostiprināšana un energoefektivitātes sertifikāti. Citi GNEĒ veicināšanas paņēmieni ir finanšu instrumenti un atbalsta pasākumi, tostarp, piemēram, stimulējoša politika, aizdevumi ar samazinātu procentu likmi, nodokļu atbrīvojumi, energobonusi privātpersonām, dotāciju shēmas atjaunojamo energoresursu sistēmu uzstādīšanai, konsultācijas un finansējums mazaizsargātām iedzīvotāju grupām un subsidētas hipotekāro aizdevumu procentu likmes energoefektīviem mājokļiem.
      Vairums dalībvalstu paziņoto rīcībpolitiku un pasākumu attiecas arī uz publiskām ēkām. Dalībvalstīs publiskām ēkām domātie pasākumi ir attiecināti uz visdažādākajām ēku kategorijām: dažās tie attiecas tikai uz centrālās valdības ēkām, bet citās – uz visām publiskā sektora īpašumā esošām vai tā vajadzībām izmantotām ēkām. Dažās dalībvalstīs ir ieviesti arī specifiski pasākumi, kas paredzēti publiskām ēkām. Lielākoties tās ir patēriņa monitoringa kampaņas (piem., NRClick ir enerģijas patēriņa uzskaites sistēma, kas ļauj salīdzināt patēriņu dažādās Beļģijas pašvaldībās) un demonstrējumu projekti (piem., Federālās Vides aģentūras (Umweltbundesamt) nulles enerģijas ēka Vācijā).
      2015. gadā tika sagatavots apskats par situāciju ar GNEĒ valsts plāniem visas ES griezumā (29). Jaunākā analīze liecina, ka pastāvīgi augusi GNEĒ veicinošo nacionālo pasākumu kvantitāte un kvalitāte, tostarp definīcijas detalizēto aprakstu, 2015. gadam nosprausto starpposma mērķrādītāju un finansiālo u. c. rīcībpolitiku ziņā. Ziņojumā aprakstīti arī vairāki priekšzīmīgi vai inovatīvi politikas satvari.
      Dažas dalībvalstis ir aplēsušas ieguvumus no GNEĒ īstenošanas. Radīsies jaunas pilna laika darbvietas: 649–1 180 Bulgārijā, 4 100–6 200 Polijā, 1 390–2 203 Rumānijā. Lēš, ka Bulgārija piesaistīs papildu investīcijas EUR 38–69 milj. apmērā, Polija – EUR 240–365 milj. apmērā, bet Rumānija – EUR 82–130 milj. apmērā. Bija paredzams, ka minimālās prasības primārās enerģijas patēriņam 2015. gadā būtu no 70 kWh/m2 gadā (Bulgārijā un Polijā) līdz 100 kWh/m2 gadā (Rumānijā), bet 2020. gadā tās būtu jau no 30 kWh/m2 gadā līdz 50 kWh/m2 gadā. Atjaunojamo energoresursu īpatsvars pieaugs no 20 % 2015. gadā līdz 40 % 2020. gadā. CO2 emisijas samazināsies no 8–10 kg CO2/m2 gadā līdz 3–7 kg CO2/m2 gadā 2020. gadā.
      Jaunākie pētījumi liecina, ka Eiropā jaunās GNEĒ būvēs ir ekonomiski iespējams panākt energopatēriņa samazinājumu par 80 % un vairāk, lai gan izvēlēto pasākumu kombinācija ir ļoti atkarīga no klimata. Rezultāti liecina, ka vispusīga pieeja energoefektivitātes jautājumam kombinācijā ar atjaunojamo energoresursu pasākumiem ir īstenojama visā ES, lai gan ar dažādām izmaksām (30).
      4.   IETEIKUMI
      4.1.   GNEĒ definīcijas piemērošana praksē: kādos gadījumos GNEĒ paredzētais energoefektivitātes līmenis ir pārāk zems?

      Šajā sadaļā izklāstīti vispārīgie principi un faktori, ko dalībvalstīm ieteicams ņemt vērā, saskaņā ar ĒED izstrādājot nacionālā līmenī piemērojamo GNEĒ definīciju.
      Nav iespējams nospraust vienotu GNEĒ līmeni visā ES. Ir vajadzīga elastība, lai varētu ņemt vērā klimatisko apstākļu ietekmi uz apsildes un dzesēšanas vajadzībām un uz energoefektivitātei un atjaunojamiem energoresursiem veltīto pasākumu izmaksefektivitāti.
      Tomēr ĒED lietotie jēdzieni “gandrīz nulles enerģija” un “ļoti maz enerģijas” sniedz priekšstatu par to, kādā mērā un ar kādiem ierobežojumiem dalībvalstīm ir rīcības brīvība. GNEĒ definīcijām jābūt ar mērķi panākt gandrīz sabalansētu energobilanci.
      GNEĒ līmenis jaunām ēkām nevar būt zemāks (mazāk stingrs) par 2021. gadam paredzēto izmaksoptimālo līmeni, kas tiks aprēķināts saskaņā ar direktīvas 5. pantu. Izmaksoptimālais līmenis ir minimālais līmenis, kas jāsasniedz, lai ēku varētu uzskatīt par GNEĒ. GNEĒ energoefektivitātes līmenis jaunām ēkām būs atkarīgs no labākajām tehnoloģijām, kas tobrīd būs pieejamas un nostabilizējušās tirgū, finansiālajiem aspektiem un juridiskajiem un politiskajiem apsvērumiem valsts līmenī.

         Skaitlisku etalonu noteikšana GNEĒ primārās enerģijas patēriņa rādītājiem ES līmenī ir vislietderīgākā tad, ja ar šiem etaloniem salīdzināmās vērtības tiek iegūtas, izmantojot caurskatāmas aprēķina metodikas. Pašlaik pabeigšanas stadijā ir standarti (31), kas ļaus caurskatāmi salīdzināt valstu un reģionālās aprēķina metodikas.
      Paturot prātā šos apsvērumus, etalonus parasti izsaka kā nepieciešamo enerģiju (energopieprasījumu). Tam par iemeslu ir fakts, ka tieši energopieprasījums ir primārās enerģijas aprēķina izejas punkts; tātad, lai ēku varētu uzskatīt par gandrīz nulles enerģijas ēku, svarīgs priekšnosacījums ir ļoti mazs energopieprasījums apsildes un dzesēšanas vajadzībām. Ļoti mazs energopieprasījums ir arī priekšnosacījums, kā panākt, ka ievērojama enerģijas daļa tiek iegūta no atjaunojamiem energoresursiem, un sasniegt tādu primārās enerģijas patēriņu, kas tuvojas nullei.
      Ievērojot 2020. gadam prognozētās cenas un pieejamās tehnoloģijas, GNEĒ energoefektivitātes etaloni dažādām ES klimatiskajām zonām (32) ir šādi.

                  Vidusjūras reģions

                              —

                              Biroji: neto primārās enerģijas patēriņš 20–30 kWh/(m2 gadā); tipiskā gadījumā primārās enerģijas patēriņš ir 80–90 kWh/(m2 gadā), no kā 60 kWh/(m2 gadā) sedz ar atjaunojamo energoresursu enerģiju, kas saražota uz vietas.

                              —

                              Jauna vienģimenes māja: neto primārās enerģijas patēriņš 0–15 kWh/(m2 gadā); tipiskā gadījumā primārās enerģijas patēriņš ir 50–65 kWh/(m2 gadā), no kā 50 kWh/(m2 gadā) sedz ar atjaunojamo energoresursu enerģiju, kas saražota uz vietas.

                  Pieokeāna reģions

                              —

                              Biroji: neto primārās enerģijas patēriņš 40–55 kWh/(m2 gadā); tipiskā gadījumā primārās enerģijas patēriņš ir 85–100 kWh/(m2 gadā), no kā 45 kWh/(m2 gadā) sedz ar atjaunojamo energoresursu enerģiju, kas saražota uz vietas.

                              —

                              Jauna vienģimenes māja: neto primārās enerģijas patēriņš 15–30 kWh/(m2 gadā); tipiskā gadījumā primārās enerģijas patēriņš ir 50–65 kWh/(m2 gadā), no kā 35 kWh/(m2 gadā) sedz ar atjaunojamo energoresursu enerģiju, kas saražota uz vietas. un

                  Kontinentālais reģions

                              —

                              Biroji: neto primārās enerģijas patēriņš 40–55 kWh/(m2 gadā); tipiskā gadījumā primārās enerģijas patēriņš ir 85–100 kWh/(m2 gadā), no kā 45 kWh/(m2 gadā) sedz ar atjaunojamo energoresursu enerģiju, kas saražota uz vietas.

                              —

                              Jauna vienģimenes māja: neto primārās enerģijas patēriņš 20–40 kWh/(m2 gadā); tipiskā gadījumā primārās enerģijas patēriņš ir 50–70 kWh/(m2 gadā), no kā 30 kWh/(m2 gadā) sedz ar atjaunojamo energoresursu enerģiju, kas saražota uz vietas.

                  Ziemeļu reģions

                              —

                              Biroji: neto primārās enerģijas patēriņš 55–70 kWh/(m2 gadā); tipiskā gadījumā primārās enerģijas patēriņš ir 85–100 kWh/(m2 gadā), no kā 30 kWh/(m2 gadā) sedz ar atjaunojamo energoresursu enerģiju, kas saražota uz vietas.

                              —

                              Jauna vienģimenes māja: neto primārās enerģijas patēriņš 40–65 kWh/(m2 gadā); tipiskā gadījumā primārās enerģijas patēriņš ir 65–90 kWh/(m2 gadā), no kā 25 kWh/(m2 gadā) sedz ar atjaunojamo energoresursu enerģiju, kas saražota uz vietas.

            Dalībvalstīm ir ieteikts atjaunojamo energoresursu izmantošanu iestrādāt integrētās projektēšanas koncepcijā, lai tādējādi izpildītu prasības par ēku mazo energopieprasījumu (33).
      Dažās dalībvalstīs GNEĒ līmenis ir sasaistīts ar kādu no labākajām energoklasēm (piemēram, ēkai jābūt ar A++ energoklasi), kuru norāda energoefektivitātes sertifikātā. Šādu pieeju kombinācijā ar nepārprotamu energoefektivitātes rādītāju ir ieteicams izmantot, lai sniegtu skaidru informāciju investoriem un tādējādi panāktu tirgus virzību uz GNEĒ.
      4.2.   Pienākums nodrošināt, ka no 2020. gada beigām jaunās ēkas ir GNEĒ

      Lai būtu iespējams panākt, ka jaunās ēkās atbilst izvirzītajiem GNEĒ mērķrādītājiem, var nākties pielāgot pašreizējo praksi. Ievērojot 9. panta 1. punktā paredzētos termiņus, vajadzētu izvērtēt minimālās energoefektivitātes prasības un “gandrīz nulles enerģijas” prasības.
      Bez tam dalībvalstīm ir jānodrošina, ka gadījumos, kad jaunās būves neatbilst energoefektivitātes prasībām, ir ieviesti pienācīgi sankciju mehānismi. Tālab pēc GNEĒ termiņu pienākšanas var rasties vajadzība paredzēt diferencētas sankcijas attiecībā uz jaunām ēkām.
      Dalībvalstīm ir ieteikts izvērtēt šos elementus pēc iespējas drīzāk, lai nodrošinātu, ka GNEĒ mērķrādītāji tiek sasniegti. Tāpat dalībvalstīm ieteicams paredzēt mehānismu, ko izmantos, lai sekotu līdzi GNEĒ mērķrādītāju izpildei. Ar šo mehānismu vajadzētu sekot līdzi arī 2015. gadam nosprausto starpposma mērķrādītāju izpildei saskaņā ar 9. panta 1. punktu, un citu iespējamo nacionālā līmenī nosprausto mērķrādītāju izpildei, kuri nosprausti periodam līdz 2020. gadam. Tas stiprinās pašreizējos GNEĒ plānus un palīdzēs uzlabot tuvākajos gados izmantojamos uzraudzības mehānismus.
      4.3.   GNEĒ veicināšanas rīcībpolitikas un pasākumi

      Vairums dalībvalstu ir izraudzījušās dažādas rīcībpolitikas GNEĒ skaita palielināšanai (piemēram, informētības vairošana un informēšana, izglītošana un apmācība, ēku regulējuma nostiprināšana un energoefektivitātes sertifikāti; šādas valstis ir Apvienotā Karaliste, Austrija, Beļģija, Bulgārija, Čehija, Dānija, Francija, Horvātija, Igaunija, Itālija, Īrija, Kipra, Latvija, Lietuva, Malta, Polija, Portugāle, Slovēnija, Somija, Ungārija, Vācija, Zviedrija). Tomēr dažos gadījumos šīs rīcībpolitikas ir ļoti vispārīgas un attiecinātas uz “visām ēkām”. Ne vienmēr ir pietiekami skaidrs ne tas, kādā mērā tās vērstas tieši uz GNEĒ, ne tas, kādā mērā tās praksē palīdz sasniegt valsts GNEĒ mērķrādītāju. Tāpēc ieteicams veidot ciešāku saikni starp rīcībpolitikām, pasākumiem un GNEĒ.
      Nolūkā atvieglot šādas informācijas sniegšanu, Komisija dalībvalstīm ir darījusi pieejamu neobligātu formulāru, kuru tām ieteicams izmantot, lai tādējādi atvieglotu GNEĒ plānu salīdzināšanu un analīzi (34).
      4.4.   Atbalsts esošo ēku pārveidei par GNEĒ

      Esošā ēku fonda pārveides paraugprakse ir ļoti daudzveidīga, sākot ar informēšanu par tehnoloģijām (35) un stimulu shēmām un beidzot ar finanšu instrumentiem, nodokļu mehānismiem, ekonomiskiem instrumentiem (piem., obligātās energoekonomijas shēmas), tirgus instrumentiem (piemēram, publiskā un privātā sektora partnerības ēku renovācijas veicināšanai vai “vienas pieturas” konsultāciju centri, kuros var saņemt informāciju, kā renovēt ēkas, lai paaugstinātu to energoefektivitāti (36).
      Dažās dalībvalstīs ēku renovācijai domāto finansiālo atbalstu piesaista augstas, GNEĒ līmenim līdzvērtīgas energoefektivitātes klases sasniegšanai, un šāda pieeja uzskatāma par labu veidu, kā stimulēt valsts ēku fonda pārveidi tā, lai to energoefektivitāte atbilstu GNEĒ līmenim.
      Pēdējā desmitgadē vairums dalībvalstu ir ieviesušas esošajam ēku fondam paredzētus pasākumus, savukārt saskaņā ar Energoefektivitātes direktīvas 4. pantu nesen sagatavotajās nacionālajās ēku renovācijas stratēģijās iezīmējas jaunas, tālejošas perspektīvas. Dalībvalstīm vajadzētu veidot konsekventas politikas instrumentu paketes un tikai daļēji paļauties uz publiskā sektora līdzekļiem.
      Ēku fonda renovācijai pirmām kārtām ir vajadzīgi ticami dati, lai būtu iespējams sekot līdzi rīcībpolitiku faktiskajai ietekmei, tostarp uz reālo energoefektivitāti un iekštelpu vides kvalitāti. Dažās valstīs, kur ir ierobežotas iespējas izmantot saules enerģiju (piemēram, Ziemeļeiropā), ir jāveido politika citu pasākumu atbalstam (piemēram, atbalsts biomasai). Arī plānu pieņemšana un rādītāju definēšana ir labs paņēmiens, kā risināt specifiskas vajadzības un uzraudzīt īstenošanu. Dalībvalstīm ieteicams nostiprināt un novērtēt pieņemtos pasākumus, lai būtu iespējams sekmīgi stimulēt ēku izmaksefektīvu, pamatīgu un GNEĒ līmenim atbilstošu renovāciju.
      5.   IETEIKUMU KOPSAVILKUMS

                  1.

                  GNEĒ principi ir viens no pašlaik spēkā esošās direktīvas stūrakmeņiem, un jau no 2020. gada šīs normas būs attiecinātas uz jaunajām ēkām. Dalībvalstīm ieteicams centīgāk īstenot un izpildīt ĒED noteikumus, lai nodrošinātu, ka direktīvā noteiktajos termiņos visas jaunās ēkās ir GNEĒ.

                  2.

                  Dalībvalstīm ieteicams izstrādāt pietiekami vērienīgas (ne mazāk vērienīgas kā prognozētais minimālo prasību izmaksoptimālais līmenis) GNEĒ nacionālās definīcijas un izmantot integrētās projektēšanas koncepciju, kas paredz izmantot atjaunojamos energoresursus, ar kuriem apmierina gandrīz nulles enerģijas ēku jau tā mazo energopieprasījumu. 4.1. sadaļā ir sniegti ieteicamie etaloni. Ir jānodrošina pienācīga iekštelpu vides kvalitāte, proti, nedrīkst pieļaut, ka Eiropas ēkās pasliktinās iekštelpu gaisa kvalitāte, pazeminās komforts un sanitārie apstākļi.

                  3.

                  Lai nodrošinātu, ka jau no 2020. gada beigām jaunās ēkas ir GNEĒ, dalībvalstīm vajadzētu pēc iespējas ātrāk izvērtēt, vai pastāvošo praksi ir nepieciešams kā pielāgot. Tāpat dalībvalstīm ieteicams paredzēt mehānismu, ko izmantos, lai sekotu līdzi GNEĒ mērķrādītāju izpildei, un apsvērt iespēju noteikt diferencētas sankcijas attiecībā uz jaunām ēkām pēc GNEĒ termiņu iestāšanās.

                  4.

                  Jākonkretizē GNEĒ veicināšanas rīcībpolitikas un pasākumi, proti, jāprecizē, kādā mērā tie sekmē GNEĒ mērķrādītāju sasniegšanu. Ieteicams veidot ciešāku saikni starp rīcībpolitikām, pasākumiem un GNEĒ. Nolūkā atvieglot šādas informācijas sniegšanu Komisija dalībvalstīm ir darījusi pieejamu neobligātu formulāru, kuru tām ieteicams izmantot, lai tādējādi atvieglotu plānu salīdzināšanu un analīzi.

                  5.

                  Komisija iesaka dalībvalstīm paātrināt atbalsta politiku izstrādi, jo īpaši pievēršoties esošo ēku modernizācijai par GNĒE. Dalībvalstīm vajadzētu veidot konsekventas politikas instrumentu paketes, kas sniegtu vajadzīgo ilgtermiņa stabilitāti investoriem, kuri investē energoefektīvās ēkās, tostarp ēku pamatīgā un GNEĒ līmenim atbilstošā renovācijā. Lai būtu iespējams risināt specifiskas vajadzības un sekot līdzi ēku fonda modernizācijai, ir ieteicams panākt ticamu datu vākšanu.

         (1)  COM(2015) 80 final.

         (2)  2. panta 4. punkts.

         (3)  Komisijas 2012. gada 16. janvāra Deleģētā regula (ES) Nr. 244/2012, ar kuru papildina Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2010/31/ES par ēku energoefektivitāti, nosakot salīdzinošās metodoloģijas sistēmu izmaksu ziņā optimālu minimālo energoefektivitātes prasību līmeņu aprēķināšanai ēkām un būves elementiem (OV L 81, 21.3.2012., 18. lpp.).

         (4)  Vadlīnijas, ar ko nosaka metodoloģijas sistēmu izmaksu ziņā optimālu minimālo energoefektivitātes prasību līmeņu aprēķināšanai (OV C 115, 19.4.2012., 1. lpp.).

         (5)  Sk. tabulu vadlīniju 10. lpp.

         (6)  “Nepieciešamā enerģija”, “piegādātā enerģija” un “neto primārā enerģija” jāinterpretē atbilstīgi definīcijām, kas noteiktas Deleģētajā regulā (ES) Nr. 244/2012 un tai pievienotajās vadlīnijās.

         (7)  Sk., piem., “Analysis of load match and grid interaction indicators in net zero energy buildings with simulated and monitored data”, Applied Energy, 2014. gada 31. decembris, 119.–131. lpp.

         (8)  JRC ziņojums “Promoting healthy and energy efficient buildings in the European Union”, 2016.

         (9)  Sk., piem., “Predicted vs. actual energy performance of non-domestic buildings: Using post-occupancy evaluation data to reduce the performance gap”, Anna Carolina Menezes, Andrew Cripps, Dino Bouchlaghem & Richard Buswell (2012), Applied Energy, 97. sēj., 355.–364. lpp., http://www.sciencedirect.com/science/article/pii/S0306261911007811/.

         (10)  Energoefektivitātes līmenis, kuru sasniedzot, tiek panāktas viszemākās izmaksas ēkas aplēstajā kalpošanas laikā.

         (11)  “Atjaunojamo energoresursu enerģija” ir enerģija no atjaunojamiem, nefosiliem avotiem, proti, vēja un saules enerģija, aerotermālā, ģeotermālā, hidrotermālā un okeāna enerģija, hidroenerģija, biomasa, poligonu gāze, notekūdeņu attīrīšanas iekārtu gāze un biogāzes.

         (12)  “Towards nearly zero-energy buildings- Definition on common principles under the EPBD” (http://ec.europa.eu/energy/sites/ener/files/documents/nzeb_full_report.pdf), pētījumu sagatavojis Ecofys pēc Eiropas Komisijas Enerģētikas ĢD pasūtījuma.

         (13)  Komisijas ziņojums Eiropas Parlamentam un Padomei: Dalībvalstu panāktais progress virzībā uz izmaksu ziņā optimālu minimālo energoefektivitātes prasību līmeni.

         (14)  Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 23. aprīļa Direktīva 2009/28/EK par atjaunojamo energoresursu izmantošanas veicināšanu un ar ko groza un sekojoši atceļ Direktīvas 2001/77/EK un 2003/30/EK (OV L 140, 5.6.2009., 16. lpp.).

         (15)  Sk. AER direktīvas 13. panta 4. punktu.

         (16)  EPBD Concerted Action III book, 2016.

         (17)  Aptuveni 10–13 % no apsildei un dzesēšanai nepieciešamās enerģijas ES nodrošina centralizētās siltumapgādes un aukstumapgādes sistēmas.

         (18)  Skatīt 12. zemsvītras piezīmi.

         (19)  23 dalībvalstis un viens Beļģijas reģions.

         (20)  Saskaņā ar 9. panta 3. punkta a) apakšpunktu.

         (21)  28. panta 1. punkta otrā daļa.

         (22)  Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 25. oktobra Direktīva 2012/27/ES par energoefektivitāti, ar ko groza Direktīvas 2009/125/EK un 2010/30/ES un atceļ Direktīvas 2004/8/EK un 2006/32/EK (OV L 315, 14.11.2012., 1. lpp.).

         (23)  Pašlaik norit darbs pie standartizācijas un tiek īstenoti dažādi projekti, piemēram, projekts “GE2O” (http://www.geoclusters.eu/), kuru mērķis ir novērst šo nepilnību, tajā pašā laikā pienācīgi ņemot vērā dabiskās atšķirības, piemēram, klimatiskos apstākļus.

         (24)  Optimālie paņēmieni, kā panākt, ka jaunbūves Eiropā ir GNEĒ, un to modelēšana, Delia D'Agostino priekšlasījums WSED konferencē 2016. gada februārī (http://www.wsed.at/en/programme/young-researchers-conference-energy-efficiency-biomass/).

         (25)  http://eur-lex.europa.eu/legal-content/EN/TXT/PDF/?uri=CELEX:52013DC0483R(01)&from=LV. Šajā ziņojumā ir iekļauta informācija no visām dalībvalstīm, izņemot Grieķiju un Spāniju, kuras līdz 2014. gada 18. septembrim vēl nebija iesūtījušas savu valsts plānu vai apkopoto formulāru. Jaunāks pārskats par GNEĒ definīcijām dalībvalstīs ir pieejams šeit: http://ec.europa.eu/energy/en/topics/energy-efficiency/buildings/nearly-zero-energy-buildings.

         (26)  Sk. informāciju JRC 2016. g. kopsavilkuma ziņojumā par valstu plāniem sakarā ar GNEĒ, BPIE 2015. g. janvāra faktu lapu (http://bpie.eu/uploads/lib/document/attachment/128/BPIE_factsheet_nZEB_definitions_across_Europe.pdf) un atjaunināto informāciju, ko Komisija publicēja 2014. gada oktobrī (https://ec.europa.eu/energy/sites/ener/files/documents/Updated%20progress%20report%20NZEB.pdf).

         (27)  https://ec.europa.eu/energy/sites/ener/files/documents/Updated%20progress%20report%20NZEB.pdf.

         (28)  http://eur-lex.europa.eu/legal-content/EN/TXT/PDF/?uri=CELEX:52013DC0483R(01)&from=LV.

         (29)  JRC 2016. g. kopsavilkuma ziņojums par valstu plāniem sakarā ar GNEĒ, pieejams vietnē http://iet.jrc.ec.europa.eu/energyefficiency/publications/all.

         (30)  Skatīt 24. zemsvītras piezīmi.

         (31)  Komisijas uzdevums M/480 Eiropas Standartizācijas komitejai izstrādāt GNEĒ standartus.

         (32)  Towards nearly zero-energy buildings- Definition on common principles under the EPBD (http://ec.europa.eu/energy/sites/ener/files/documents/nzeb_full_report.pdf), pētījumu sagatavojis Ecofys pēc Eiropas Komisijas Enerģētikas ĢD pasūtījuma.

                  —

                  1. zona: Vidusjūras reģions; reprezentatīvā pilsēta: Katānija (pārējās: Atēnas, Larnaka, Luga, Sevilja, Palermo),

                  —

                  4. zona: Pieokeāna reģions; reprezentatīvā pilsēta: Parīze (pārējās pilsētas: Amsterdama, Berlīne, Brisele, Kopenhāgena, Dublina, Londona, Makona, Nansī, Prāga, Varšava),

                  —

                  3. zona: Kontinentālais reģions; reprezentatīvā pilsēta: Budapešta (pārējās: Bratislava, Ļubļana, Milāna, Vīne),

                  —

                  5. zona: Ziemeļu reģions; reprezentatīvā pilsēta: Stokholma (pārējās: Helsinki, Rīga, Stokholma, Gdaņska, Tovarene).

         (33)  Ēkas integrētā energoefektivitāte ir primārās enerģijas neto daudzums, kas ir vajadzīgs, lai apmierinātu energopieprasījumu saistībā ar ēkas tipisku izmantojumu, un tai ir jāatspoguļo apsildei un dzesēšanai, saimniecības ūdens uzsildīšanai un iebūvētajam apgaismojumam nepieciešamā enerģija. Tas nozīmē, ka integrētā energoefektivitāte aptver ne tikai ēkas izolācijas kvalitāti, bet arī apsildes ierīces, dzesēšanas ierīces, ventilācijai patērēto enerģiju, apgaismes ierīces, ēkas atrašanās vietu un novietojumu, siltuma reģenerāciju, aktīvos saules siltuma ieguvumus un citus atjaunojamos energoresursus.

         (34)  Dalībvalstu aizpildītie formulāri atrodami šajā tīmekļa vietnē: http://ec.europa.eu/energy/en/topics/energy-efficiency/buildings/nearly-zero-energy-buildings.

         (35)  ES tehnoloģiju izstrādi atbalsta ar programmu “Apvārsnis 2020”, konkrētāk, ar Ēku energoefektivitātes publiskā un privātā sektora partnerību: https://ec.europa.eu/research/industrial_technologies/energy-efficient-buildings_en.html.

         (36)  Skatīt 22. zemsvītras piezīmi.


Svarīgs juridisks paziņojums

|

52007PC0216

Ieteikums Padomes lēmums par Bulgārijas un Rumānijas pievienošanos 1997. gada 18. decembra Konvencijai, kas izstrādāta, pamatojoties uz Līguma par Eiropas Savienību K3. pantu, par muitas pārvalžu savstarpēju palīdzību un sadarbību  /* COM/2007/0216 galīgā redakcija - CNS 2007/0073 */

	[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA |Briselē, 25.4.2007COM(2007) 216 galīgā redakcija2007/0073 (CNS)IeteikumsPADOMES LĒMUMSpar Bulgārijas un Rumānijas pievienošanos 1997. gada 18. decembra Konvencijai, kas izstrādāta, pamatojoties uz Līguma par Eiropas Savienību K3. pantu, par muitas pārvalžu savstarpēju palīdzību un sadarbību(iesniegusi Komisija)PASKAIDROJUMA RAKSTSLai Bulgārija un Rumānija pievienotos konvencijām (un protokoliem), ko dalībvalstis ir noslēgušas, pamatojoties uz Līguma par Eiropas Savienību 34. pantu (iepriekš Līguma par Eiropas Savienību K.3. pants) vai EK 293. pantu, ar 2005. gada Bulgārijas un Rumānijas Pievienošanās aktu[1] ieviesa vienkāršotu sistēmu. Šobrīd vairs nav vajadzības apspriest un noslēgt īpašus pievienošanās protokolus šīm konvencijām (kas būtu jāratificē 27 valstīm), kā tas notika agrāk – minētā akta 3. panta 3. punkts paredz, ka, stājoties spēkā Pievienošanās aktam, Bulgārija un Rumānija pievienojas šīm konvencijām un protokoliem.Pievienošanās akta 3. panta 3. punktā un 3. panta 4. punktā ir paredzēts, ka Padome, lai noteiktu datumu, kurā šīs konvencijas attiecībā uz Bulgāriju un Rumāniju stāsies spēkā, un lai veiktu šo konvenciju pielāgojumus, kas vajadzīgi sakarā ar minēto divu jauno dalībvalstu pievienošanos (jebkurā gadījumā iekļaujot šo konvenciju pieņemšanu bulgāru un rumāņu valodās, lai šīs versijas būtu „vienlīdz autentiskas”), šajā sakarā pieņem lēmumu. Apspriedusies ar Eiropas Parlamentu, Padome rīkojas pēc Komisijas ieteikuma.Pievienošanās akta I pielikumā ir sniegts saraksts, kurā iekļautas septiņas konvencijas un protokoli, kas saistīti ar tieslietu un iekšlietu jomu.Šajā sarakstā ir iekļauta 1997. gada 18. decembra Konvencija, kas izstrādāta, pamatojoties uz Līguma par Eiropas Savienību K3. pantu par muitas pārvalžu savstarpēju palīdzību un sadarbību.Šā Komisijas ieteikuma Padomes lēmumam nolūks ir veikt vajadzīgos pielāgojumus saistībā ar Bulgārijas un Rumānijas pievienošanos iepriekš minētajai konvencijai atbilstīgi Pievienošanās akta 3. panta 4. punktam.2007/0073 (CNS)IeteikumsPADOMES LĒMUMSpar Bulgārijas un Rumānijas pievienošanos 1997. gada 18. decembra Konvencijai, kas izstrādāta, pamatojoties uz Līguma par Eiropas Savienību K3. pantu, par muitas pārvalžu savstarpēju palīdzību un sadarbībuEIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienību,ņemot vērā Bulgārijas un Rumānijas Pievienošanās līgumu,ņemot vērā Bulgārijas un Rumānijas Pievienošanās aktu, (turpmāk „Pievienošanās akts”) un jo īpaši tā 3. panta 4. punktu,ņemot vērā Komisijas ieteikumu[2],ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu[3],tā kā:(1) Konvenciju, kas izstrādāta, pamatojoties uz Līguma par Eiropas Savienību K3. pantu, par muitas pārvalžu savstarpēju palīdzību un sadarbību (turpmāk „Konvencija par muitas pārvalžu savstarpēju palīdzību un sadarbību ”), parakstīja Briselē, 1997. gada 18. decembrī un tā stājas spēkā 90 dienas pēc tam, kad pēdējā valsts no tām, kas bija Eiropas Savienības dalībvalsts brīdī, kad Padome pieņēma lēmumu par šīs konvencijas izstrādi, paziņo, ka ir izpildījusi šo formalitāti.(2) Saskaņā ar Konvencijas, kas izstrādāta, pamatojoties uz Līguma par Eiropas Savienību K3. pantu, par muitas pārvalžu savstarpēju palīdzību un sadarbību 32. panta 4. punktu jebkura dalībvalsts līdz šīs konvencijas spēkā stāšanās brīdim, sniedzot 32. panta 2. punktā minēto paziņojumu, vai vēlāk, drīkst deklarēt, ka šī konvencija ir piemējama attiecībām ar dalībvalstīm, kuras nākušas klajā ar tādu pašu deklarāciju.(3) Pēc pievienošanos Eiropas Savienībai Čehija, Igaunija, Kipra, Latvija, Lietuva, Ungārija, Polija, Slovēnija un Slovākija ir iesniegušas savus dokumentus par pievienošanos Konvencijai par muitas pārvalžu savstarpēju palīdzību un sadarbību.(4) Pievienošanās akta 3. panta 3. punktā ir paredzēts, ka Bulgārija un Rumānija pievienojas dalībvalstu noslēgtajām konvencijām un protokoliem, kas norādīti Pievienošanās akta I pielikumā, kurā cita starpā ir iekļauta Konvencija par muitas pārvalžu savstarpēju palīdzību un sadarbību. Attiecībā uz Bulgāriju un Rumāniju tā stājas spēkā Padomes noteiktajā datumā.(5) Saskaņā ar Pievienošanās akta 3. panta 4. punktu Padomei ir jāveic visi šo konvenciju un protokolu pielāgojumi, kas ir vajadzīgi sakarā ar pievienošanos,IR NOLĒMUSI ŠĀDI.1. pants1. Konvencija par muitas pārvalžu savstarpēju palīdzību un sadarbību tiek grozīta šādi:31. panta „Teritoriālā piemērošana” 1. punktu aizstāj ar šādu punktu:„1. Šo konvenciju piemēro dalībvalstu teritorijām, kas ietilpst Kopienas muitas teritorijā, un attiecībā uz Vācijas Federatīvo Republiku – Helgolandes salai un Bīzingenes teritorijai (saskaņā ar savstarpējo līgumu, ko 1964. gada 23. novembrī noslēdza Vācijas Federatīvā Republika un Šveices Konfederācija par Bīzingenes kopienas iekļaušanu Šveices Konfederācijas muitas teritorijā, vai tā pašreizējo variantu), un Itālijas Republikā Liviņjo un Kampione d'Italias administratīvajiem rajoniem, kā arī dalībvalstu teritoriālajiem ūdeņiem, iekšzemes jūras ūdeņiem un gaisa telpai.“2. pantsKonvencija par muitas pārvalžu savstarpēju palīdzību un sadarbību, ko groza ar šo lēmumu attiecībā uz Bulgāriju un Rumāniju stājas spēkā konvencijas spēkā stāšanās datumā, neskarot minētās Konvencijas par muitas pārvalžu savstarpēju palīdzību un sadarbību 32. panta 4. punktu.3. pantsKonvencijas par muitas pārvalžu savstarpēju palīdzību un sadarbību teksti, kas sastādīti bulgāru un rumāņu valodās un pievienoti šim lēmumam, ir autentiski ar tādiem pašiem nosacījumiem kā pārējie Konvencijas par muitas pārvalžu savstarpēju palīdzību un sadarbību teksti.4. pantsŠis lēmums stājas spēkā nākamajā dienā pēc tā publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī .Briselē, [...]Padomes vārdā —priekšsēdētājsPIELIKUMS Konvencijas par muitas pārvalžu savstarpēju palīdzību un sadarbību teksts bulgāru un rumāņu valodā.[1] OV L 157, 2005., 203. lpp.[2] OV C […] […], […] lpp.[3] OV C […] […], […] lpp.


title: Padomes Ieteikums ( 2005. gada 14. novembris ) par prioritāriem pasākumiem sadarbības stiprināšanai Eiropas arhīvu jomā

text:
               29.11.2005

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 312/55

         PADOMES IETEIKUMS
   (2005. gada 14. novembris)
   par prioritāriem pasākumiem sadarbības stiprināšanai Eiropas arhīvu jomā
   (2005/835/EK)
   EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
   ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu, un jo īpaši tā 151. panta 5. punkta otro ievilkumu,
   ņemot vērā Komisijas priekšlikumu,
   tā kā:

               (1)

               Pēc Padomes un kultūras ministru 1991. gada 14. novembra kopīgajā sēdē pieņemtās rezolūcijas par pasākumiem arhīvu jomā (1), kā arī pēc Padomes 1994. gada 17. jūnija secinājumiem par ciešāku sadarbību arhīvu jomā (2) tika veikti pirmie pasākumi ciešākai dalībvalstu sadarbībai arhīvu jomā.

               (2)

               Padomes 2003. gada 6. maija rezolūcijā par dalībvalstu arhīviem (3) ir uzsvērta arhīvu nozīme attiecībā uz Eiropas vēsturi un kultūras izpratni un sabiedrības demokrātisku darbību saistībā ar Eiropas Savienības 2004. gada 1. maija paplašināšanos.

               (3)

               Kopienā ir notikuši starpnozaru forumi par jautājumiem saistībā ar mašīnlasāmu datu pārvaldību, uzglabāšanu, saglabāšanu un atgūšanu, un tajos piedalījās valsts pārvaldes iestādes un valstu arhīvu dienesti, kā arī rūpniecības un pētniecības iestāžu pārstāvji.

               (4)

               Padomes 2003. gada 6. maija rezolūcijā uzsvērta vajadzība turpināt attīstīt informācijas un saziņas tehnoloģiju lietojumu un risinājumus arhīvu jomā.

               (5)

               Komisija uzsver Eiropas Savienības iestāžu paveikto darbu īpašajā filmu arhīvu jomā Eiropā, tostarp Padomes 2003. gada 24. novembra rezolūciju (4) par kinematogrāfijas darbu deponēšanu Eiropas Savienībā un Eiropas Parlamenta un Padomes ieteikumu par filmu mantojumu un ar to saistītu rūpniecisku darbību konkurētspēju, ko pieņems līdz 2005. gada beigām.

               (6)

               Padome 2003. gada 6. maija rezolūcijā uzaicināja arī Komisiju iesniegt ziņojumu par pašreizējo situāciju paplašinātās Eiropas Savienības arhīvos un to turpmāko attīstību. Dalībvalstu ekspertu grupas sagatavotais “Ziņojums par arhīviem paplašinātā Eiropas Savienībā”, ko pieņēma 2005. gada februārī (5), ir labs pamats arhīvu turpmākai attīstībai Eiropā. Pēc Padomes lūguma tajā iekļauti priekšlikumi un norādes par praktiskiem pasākumiem, lai Eiropas līmenī pastiprinātu sadarbību arhīvu jomā,

         AR ŠO IESAKA.

               A.

               No dalībvalstu ekspertiem un Eiropas Savienības iestāžu ekspertiem izveidotai Eiropas arhīvu grupai būtu jānodrošina sadarbība un koordinācija vispārīgos jautājumos attiecībā uz arhīviem un jāturpina 2005. gada februāra “Ziņojumā par arhīviem paplašinātā Eiropas Savienībā” minētais darbs un jo īpaši šā ieteikuma B punktā minētie prioritārie pasākumi. Attiecīgos gadījumos Eiropas arhīvu grupai būtu arī jāsadarbojas ar citiem nozīmīgiem Eiropas tīkliem, kā, piemēram, Valstu pārstāvju grupu ciparu tehnoloģijas jautājumos un Eiropas bibliotēku, informācijas un dokumentācijas biroju (EBLIDA).

               B.

               Šādus pasākumus arhīvu jomā:

                           1)

                           Eiropas arhīvu saglabāšana un to pasargāšana no bojājumiem:

                                       —

                                       Eiropas Arhīvu grupa izstrādā tipveida pasākumu plānu, lai veicinātu profilakses pasākumu ieviešanu dokumentu un arhīvu aizsardzībai dabas katastrofu un citu bīstamu negadījumu kontekstā;

                                       —

                                       Eiropas Arhīvu grupa veicina Kopienas līmeņa pasākumus bojāto dokumentu un arhīvu saglabāšanai un restaurēšanai;

                                       —

                                       dalībvalstu un Eiropas Savienības iestāžu arhīvu dienesti izstrādā un veicina normas un specifikācijas jaunu, arhīviem piemērotu ēku celtniecībai;

                           2)

                           pastiprinātas Eiropas līmeņa starpnozaru sadarbības attīstība elektronisko dokumentu un arhīvu jomā, tostarp saskaņā ar Padomes Darba plānu kultūrai, jo īpaši attiecībā uz ciparu tehnoloģiju ieviešanas koordināciju (6):

                                       —

                                       pastiprināt sadarbību elektronisko dokumentu un arhīvu autentiskuma, ilgglabāšanas un pieejamības nodrošināšanā, jo īpaši aktualizējot un paplašinot pašreizējās prasības elektronisko dokumentu un arhīvu pārvaldes sistēmu izveidei, tādu kā MoReq (Model requirements for electronic documents and archives management systems/Elektronisko dokumentu un arhīvu pārvaldības sistēmu prasības), kas veicina labāku valsts sektora pārvaldīšanu, un turpinot organizēt DLM forumus (7) par elektroniskajiem dokumentiem un arhīviem;

                           3)

                           kā prioritāte – Eiropas dokumentu un arhīvu interneta portāla izveidošana un uzturēšana:

                                       —

                                       ar dalībvalstu arhīvu dienestu un Eiropas Savienības iestāžu arhīvu dienestu palīdzību izveidot interneta portālu, kas sniegtu vienkāršāku pārrobežu piekļuvi dalībvalstu un Eiropas Savienības iestāžu dokumentiem un arhīviem.

                                 Šo interneta portālu varētu uzturēt vai nu kādas Eiropas Savienības datoru serveris vai kādas dalībvalsts arhīvu dienests;

                           4)

                           labākās prakses atbalstīšana attiecībā uz katras valsts un Eiropas tiesību aktiem par dokumentu un arhīvu pārvaldību un pieejamību; dalībvalstu arhīvu dienestiem un Eiropas Savienības arhīvu dienestiem vajadzētu:

                                       —

                                       pārraudzīt šīs jomas jauno tiesību aktu projektu ieviešanu jebkurā dalībvalstī, izvēloties labāko praksi, jo īpaši attiecībā dokumentu un arhīvu pārvaldības un pieejamības prasībām;

                                       —

                                       sasaistīt tiesību aktu datu bāzi par arhīviem ar citiem saistītiem likumiem valstu un Kopienas līmenī un atvieglot pieeju tiem, izveidojot datu bāzi, kas veicinātu šo tiesību aktu izplatīšanu. Šo datu bāzi varētu uzturēt vai nu kādas Eiropas Savienības datoru serveris vai kādas dalībvalsts arhīvu dienests. Ir ieteicams ņemt vērā darbu, kas paveikts saskaņā ar Eiropas juridisko datu projektu, ko atbalstīja Starptautisko arhīvu padomes Eiropas nodaļa, EURBICA, kā norādīts “Ziņojumā par arhīviem paplašinātā Eiropas Savienībā” (prioritāra darbība 4.2);

                           5)

                           pasākumu pieņemšana, lai nepieļautu arhīva dokumentu zādzības:

                                       —

                                       dalībvalstu arhīvu dienestiem attīstīt pasākumu plānu un kopējās pamatnostādnes, kas ļautu apmainīties ar informāciju un labāko praksi cīņai pret arhīva dokumentu zādzībām un sekmētu nozagto dokumentu atgūšanu.

               C.

               Dalībvalstīm un Eiropas Savienības iestādēm būtu kopīgi jāveicina 2005. gada februāra “Ziņojumā par arhīviem paplašinātā Eiropas Savienībā” nosauktie prioritārie pasākumi un šā ieteikuma B punktā minētie pasākumi. Īstenojot šos prioritāros pasākumus, ņems vērā to grupu paveikto darbu, kas izveidotas saskaņā ar EBNA (Eiropas valstu arhīvistu valde), jo īpaši attiecībā uz sadarbību arhīvu drošības un saglabāšanas jomā, un Eiropas informatīvā portāla izveidi. Pieņemot šo ieteikumu un īstenojot šos pasākumus, ne Eiropas Savienība, ne dalībvalstis automātiski neuzliek jaunu budžeta resursu saistības. Ja iespējams, un saskaņā ar attiecīgām procedūrām Eiropas Savienība centīsies atbilstīgi esošām programmām atbalstīt projektus, kuru mērķis ir īstenot šos pasākumus.

               D.

               Vēlākais trīs gadus pēc šā ieteikuma publicēšanas dienas Eiropas arhīvu grupai jāiesniedz B punktā minēto prioritāro pasākumu ieviešanas pārskata ziņojums.

      Briselē, 2005. gada 14. novembrī

            Padomes vārdā —

            priekšsēdētāja

         T. JOWELL

      (1)  OV C 314, 5.12.1991., 2. lpp.

      (2)  OV C 235, 23.8.1994., 3. lpp.

      (3)  OV C 113, 13.5.2003., 2. lpp.

      (4)  OV C 295, 5.12.2003., 5. lpp.

      (5)  KOM(2005) 52 galīgā redakcija.

      (6)  Padomes secinājumi par Darba plānu kultūrai 2005.–2006. (dok. 13839/04).

      (7)  DLM = Dokumenta dzīvesilguma pārvaldība.


               20.6.2014

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 188/1

         Ieteikums Padomes regulai, ar ko groza Regulu (EK) Nr. 2533/98 par statistikas informācijas vākšanu, ko veic Eiropas Centrālā banka
   (ECB/2014/13)
   (iesniegusi Eiropas Centrālā banka)
   (2014/C 188/01)
   PASKAIDROJUMA RAKSTS
   I.   IEVADS

   Eiropas Savienības Padome 1998. gada 23. novembrī pieņēma Padomes Regulu (EK) Nr. 2533/98 (1). ECB saskaņā ar Eiropas Kopienas dibināšanas Līguma 107. panta 6. punktu jau iepriekš Padomei ir sniegusi Ieteikumu ECB/1998/10 (2). Vēlāk, pirms Padomes Regulas (EK) Nr. 951/2009 (3) pieņemšanas, ECB sniedza arī Ieteikumu ECB/2008/9 (4). Tādēļ jāievēro tā pati procedūra, kura šobrīd noteikta Līguma par Eiropas Savienības darbību 129. panta 4. punktā, un ierosinātie grozījumi jāiekļauj Regulā (EK) Nr. 2533/98.
   II.   KOMENTĀRI ATTIECĪBĀ UZ ATSEVIŠĶIEM PANTIEM

      Statistiskās informācijas izmantošana uzraudzības funkciju veikšanai

   Lai samazinātu pārskatu sniegšanas slogu un lai dati būtu jāvāc tikai vienu reizi, saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 2533/98 8. panta 1. punkta d) apakšpunktu nacionālajām centrālajām bankām (NCB) pašlaik atļauts konfidenciālu statistisko informāciju izmantot, veicot savas funkcijas uzraudzības jomā. Jānorāda, ka ECB, kurai ar Padomes Regulu (ES) Nr. 1024/2013 (5) uzticētas īpašas funkcijas kredītiestāžu prudenciālas uzraudzības jomā, līdzīgi kā īpašas funkcijas prudenciālas uzraudzības jomā uzticētas NCB, var izmantot konfidenciālu statistisko informāciju šo funkciju veikšanai.
   Tajā pašā laikā jāprecizē, ka konfidenciālas statistiskās informācijas nosūtīšana ECBS dalībniekiem un citām dalībvalstu un Savienības iestādēm, kuras atbild par a) finanšu iestāžu, tirgu un infrastruktūras uzraudzību un b) finanšu sistēmas stabilitāti, kā arī Eiropas Stabilizācijas mehānismam (ESM) var notikt, lai sniegtu atbalstu minētajiem uzdevumiem. Šādas iestādes var būt arī kompetentās iestādes, kuras atbild par uzraudzību un makroprudenciālo uzraudzību, Eiropas uzraudzības iestādes (6), Eiropas Sistēmisko risku kolēģija, kā arī iestādes, kuras pilnvarotas veikt kredītiestāžu noregulējumu.

      Ieteikums

         “PADOMES REGULA,
         ar ko groza Padomes Regulu (EK) Nr. 2533/98 par statistikas informācijas vākšanu, ko veic Eiropas Centrālā banka
         EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
         ņemot vērā Eiropas Centrālo banku sistēmas un Eiropas Centrālās bankas statūtus un jo īpaši to 5.4. pantu,
         ņemot vērā Eiropas Centrālās bankas ieteikumu,
         ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu,
         ņemot vērā Komisijas atzinumu,
         saskaņā ar procedūru, kas noteikta Līguma par Eiropas Savienības darbību 129. panta 4. punktā un Eiropas Centrālo banku sistēmas un Eiropas Centrālās bankas Statūtu 41. pantā,
         tā kā:

                     (1)

                     Padomes Regula (EK) Nr. 2533/98 (7) ir būtiska sastāvdaļa tiesiskajā regulējumā, kas ir Eiropas Centrālās bankas (ECB), kurai palīdz nacionālās centrālās bankas, statistiskās informācijas vākšanas uzdevumu izpildes pamatā. ECB konsekventi balstījusies uz šo regulu, lai veiktu un kontrolētu koordinētu statistiskās informācijas vākšanu, kas vajadzīga Eiropas Centrālo banku sistēmas (ECBS) uzdevumu izpildei, t. sk. lai palīdzētu kompetentām iestādēm sekmīgi īstenot politiku, kas attiecas uz kredītiestāžu prudenciālo uzraudzību un finanšu sistēmas stabilitāti, kā noteikts Līguma 127. panta 5. punktā.

                     (2)

                     Padomes Regula (ES) Nr. 1024/2013 (8) uztic ECB īpašus uzdevumus saistībā ar politikas nostādnēm, kas attiecas uz kredītiestāžu prudenciālo uzraudzību un finanšu sistēmas stabilitāti Savienībā un atsevišķās dalībvalstīs.

                     (3)

                     Lai samazinātu pārskatu sniegšanas slogu un ļautu pienācīgi veikt visām kompetentajām iestādēm uzticēto finanšu iestāžu, tirgu un infrastruktūras uzraudzību, kā arī pienācīgi veikt uzdevumus, kas uzticēti par finanšu sistēmas stabilitāti atbildīgajām iestādēm, jāgroza Regula (EK) Nr. 2533/98, lai ļautu ECBS savākto statistisko informāciju nosūtīt ECBS dalībniekiem un attiecīgajām iestādēm, kā arī izmantot šādu informāciju. Šādas iestādes ir arī kompetentās iestādes, kuras atbild par finanšu iestāžu, tirgu un infrastruktūras uzraudzību un makroprudenciālo uzraudzību, Eiropas uzraudzības iestādes (9), Eiropas Sistēmisko risku kolēģija, kā arī iestādes, kuras pilnvarotas veikt kredītiestāžu noregulējumu,

               IR PIEŅĒMUSI ŠO REGULU.
         1. pants
         Grozījumi
         Regulas (EK) Nr. 2533/98 8. pantu groza šādi:

                     1)

                     ar šādu tekstu aizstāj 1. punkta d) apakšpunktu un 1. punktam pievieno šādu e) apakšpunktu:

                                 “d)

                                 attiecībā uz ECB un valstu centrālajām bankām – ja šādu statistikas informāciju izmanto prudenciālās uzraudzības jomā;

                                 e)

                                 attiecībā uz valstu centrālajām bankām – saskaņā ar Statūtu 14.4. pantu – tādu darbību veikšanai, kuras Statūtos nav minētas.”;

                     2)

                     regulas 4. punkta a) apakšpunktu aizstāj ar šādu:

                                 “a)

                                 tādā apjomā un tik detalizēti, cik tas ir vajadzīgs, lai izpildītu Līgumā minētos ECBS uzdevumus vai ECBS dalībniekiem uzticētos uzdevumus prudenciālās uzraudzības jomā; vai”;

                     3)

                     pievieno šādu 4.a punktu:

                                 “4.a

                                 ECBS var sniegt konfidenciālu statistisko informāciju dalībvalstu un Savienības iestādēm vai organizācijām, kuras atbild par finanšu iestāžu, tirgu un infrastruktūras uzraudzību vai finanšu sistēmas stabilitāti saskaņā ar Savienības vai valstu tiesību aktiem, kā arī Eiropas Stabilizācijas mehānismam (ESM) tādā apjomā un tik detalizēti, cik tas ir vajadzīgs, lai izpildītu to attiecīgos uzdevumus. Jebkurai tālākai nosūtīšanai jāsaņem tieša tā ECBS dalībnieka atļauja, kurš savācis konfidenciālo statistisko informāciju.”

               2. pants
         Noslēguma noteikumi
         Šī regula stājas spēkā [datums].

            Šī regula uzliek saistības kopumā un ir tieši piemērojama visās dalībvalstīs.”

      Frankfurtē pie Mainas, 2014. gada 21. martā

            ECB prezidents

         Mario DRAGHI

      (1)  Padomes 1998. gada 23. novembra Regula (EK) Nr. 2533/98 par Eiropas Centrālās bankas pilnvarām piemērot sankcijas (OV L 318, 27.11.1998., 8. lpp.).

      (2)  Ieteikums ECB/1998/10 Padomes Regulai (EK) par statistikas informācijas vākšanu, ko veic Eiropas Centrālā banka (OV C 246, 6.8.1998., 12. lpp.).

      (3)  Padomes 2009. gada 9. oktobra Regula (EK) Nr. 951/2009, ar ko groza Regulu (EK) Nr. 2533/98 par statistikas informācijas vākšanu, ko veic Eiropas Centrālā banka (OV L 269, 14.10.2009., 1. lpp.).

      (4)  Ieteikums ECB/2008/9 Padomes Regulai (EK), ar ko groza Regulu (EK) Nr. 2533/98 par statistikas informācijas vākšanu, ko veic Eiropas Centrālā banka (OV C 251, 3.10.2008., 1. lpp.).

      (5)  Padomes 2013. gada 15. oktobra Regula (ES) Nr. 1024/2013, ar ko Eiropas Centrālajai bankai uztic īpašus uzdevumus saistībā ar politikas nostādnēm, kas attiecas uz kredītiestāžu prudenciālo uzraudzību (OV L 287, 29.10.2013., 63. lpp.).

      (6)  Eiropas uzraudzības iestādes ir Eiropas Banku iestāde, Eiropas Apdrošināšanas un fondēto pensiju iestāde un Eiropas Vērtspapīru un tirgu iestāde.

      (7)  Padomes 1998. gada 23. novembra Regula (EK) Nr. 2533/98 par Eiropas Centrālās bankas pilnvarām piemērot sankcijas (OV L 318, 27.11.1998., 8. lpp.).

      (8)  Padomes 2013. gada 15. oktobra Regula (ES) Nr. 1024/2013, ar ko Eiropas Centrālajai bankai uztic īpašus uzdevumus saistībā ar politikas nostādnēm, kas attiecas uz kredītiestāžu prudenciālo uzraudzību (OV L 287, 29.10.2013., 63. lpp.).

      (9)  Eiropas uzraudzības iestādes ir Eiropas Banku iestāde, Eiropas Apdrošināšanas un fondēto pensiju iestāde un Eiropas Vērtspapīru un tirgu iestāde.


				|

		52012DC0302

			Ieteikums PADOMES IETEIKUMS par Bulgārijas 2012. gada valsts reformu programmu un ar ko sniedz Padomes atzinumu par Bulgārijas 2012.–2015. gada konverģences programmu /* COM/2012/0302 final - 2012/ () */

			   	Ieteikums
PADOMES IETEIKUMS
par Bulgārijas 2012. gada valsts
reformu programmu
un ar ko sniedz Padomes atzinumu par Bulgārijas 2012.–2015. gada
konverģences programmu
EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
ņemot vērā Līgumu par
Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 121. panta 2. punktu
un 148. panta 4. punktu,
ņemot vērā Padomes 1997. gada
7. jūlija Regulu (EK) Nr. 1466/97 par budžeta stāvokļa
uzraudzības un ekonomikas politikas uzraudzības un koordinācijas
stiprināšanu[1]
un jo īpaši tās 5. panta 2. punktu,
ņemot vērā Eiropas Parlamenta
un Padomes 2011. gada 16. novembra Regulu (ES) Nr. 1176/2011 par
to, kā novērst un koriģēt makroekonomisko
nelīdzsvarotību[2],
un jo īpaši tās 6. panta 1. punktu,
ņemot vērā Eiropas Komisijas
ieteikumu[3],
ņemot vērā Eiropas Parlamenta
atzinumu[4],
ņemot vērā Eiropadomes
secinājumus,
ņemot vērā
Nodarbinātības komitejas atzinumu,
pēc apspriešanās ar Ekonomikas un
finanšu komiteju,
tā kā:
(1)       Eiropadome 2010. gada 26. martā
piekrita Eiropas Komisijas priekšlikumam aizsākt jaunu izaugsmes un
nodarbinātības stratēģiju „Eiropa 2020”, kam
pamatā būtu ciešāka ekonomikas politikas koordinācija,
lielākoties pievēršot uzmanību galvenajām jomām,
kurās jārīkojas, lai palielinātu Eiropas
ilgtspējīgas izaugsmes potenciālu un konkurētspēju.
(2)       Padome 2010. gada 13. jūlijā
pieņēma ieteikumu par dalībvalstu un Savienības
vispārējām ekonomikas politikas pamatnostādnēm (2010.–2014. g.),
bet 2010. gada 21. oktobrī – lēmumu par dalībvalstu
nodarbinātības politikas pamatnostādnēm[5], kas
kopā veido „integrētās pamatnostādnes”. Dalībvalstis
tika aicinātas ņemt vērā šīs integrētās
pamatnostādnes savā ekonomikas un nodarbinātības
politikā.
(3)       Padome 2011. gada 12.
jūlijā pieņēma ieteikumu par Bulgārijas valsts reformu
programmu 2011. gadam un sniedza atzinumu par Bulgārijas
atjaunināto konverģences programmu 2011. – 2014. gadam.
(4)       Komisija 2011. gada 23.
novembrī pieņēma otro gada izaugsmes pētījumu,
tādējādi uzsākot otro Eiropas ex-ante un
integrētas politikas koordinēšanas pusgadu, kas balstās uz
stratēģiju „Eiropa 2020”. Komisija 2012. gada 14. februārī,
pamatojoties uz Regulu (ES) Nr. 1176/2011, pieņēma
brīdinājuma mehānismu ziņojumu[6],
kurā Bulgārija minēta kā viena no dalībvalstīm,
par kurām būtu jāsagatavo padziļinātais pārskats.
(5)       Eiropadome 2012. gada 2.
martā apstiprināja, ka prioritātes ir nodrošināt finanšu
stabilitāti, fiskālo konsolidāciju un sekmēt izaugsmi
(saskaņā ar Padomes 2011. gada 9. decembra
secinājumiem un Komisijas gada izaugsmes pētījumu). Tā
uzsvēra nepieciešamību īstenot diferencētu, izaugsmei
labvēlīgu fiskālo konsolidāciju, ekonomikā atjaunot
normālus aizdevumu izsniegšanas nosacījumus, veicināt izaugsmi
un konkurētspēju, risināt bezdarba un krīzes sociālo
seku problēmas un modernizēt valsts pārvaldi.
(6)       Eiropadome 2012. gada 2.
martā arī aicināja dalībvalstis, kas piedalās
paktā "Euro plus", savlaicīgi iesniegt savas
saistības, lai tās varētu iekļaut šo valstu
stabilitātes un konverģences programmās un valstu reformu
programmās.
(7)       Bulgārija 2012. gada 13.
aprīlī iesniedza savu konverģences programmu, kas attiecas uz
laikposmu no 2012. līdz 2015. gadam, un 2012. gada valsts reformu
programmu. Abas programmas izvērtētas vienlaikus, lai ņemtu
vērā to savstarpējo saistību. Komisija
padziļinātajā pārskatā, ko sagatavo saskaņā
ar Regulas (ES) Nr. 1176/2011 5. pantu, izvērtēja, vai
Bulgāriju skar makroekonomiskā nelīdzsvarotība. Komisija
padziļinātajā pārskatā[7] secināja, ka Bulgārijā
pastāv iekšēja makroekonomiska nelīdzsvarotība, kas gan nav
pārmērīga.
(8)       Saskaņā ar 2012.
gada pirmo paziņojumu par Bulgārijas deficīta un parāda
rādītājiem 2008.–2011. gadā, lai lemtu par
pārmērīga budžeta deficīta novēršanas procedūras
(EDP) piemērošanu Bulgārijai, 2011. gadā
vispārējās valdības budžeta deficīts bija zem
Līguma atsauces vērtības — 3 % no IKP. Turklāt
Komisijas 2012. gada pavasara prognozē prognozēts, ka
vispārējās valdības budžeta deficīts nepārsniegs
Līguma atsauces vērtību un prognozes periodā turpinās
samazināties. Rezultātā un saskaņā ar
Stabilitātes un izaugsmes paktu Komisija 30. maijā pieņēma
ieteikumu Padomes lēmumam, ar kuru atceļ lēmumu par
pārmērīga budžeta deficīta pastāvēšanu
saskaņā ar Līguma 126. panta 12. punktu.
(9)       Pamatojoties uz
novērtējumu par 2012. gada konverģences programmu
saskaņā ar Padomes Regulu (EK) Nr. 1466/97, Padome uzskata, ka
makroekonomiskais scenārijs, kas ir programmas budžeta prognozes
pamatā, ir optimistisks attiecībā uz 2012.-13. gadu, kad
prognozēta ikgadējā izaugsme 1,4 % apmērā 2012.
gadā un 2,5 % apmērā 2013. gadā. Komisijas 2012. gada
pavasara prognozē paredzēts IKP pieaugums par 0,5% 2012. gadā
un 1,9% 2013. gadā. Pēc pārmērīgā budžeta
deficīta novēršanas 2011. gadā programmā
izklāstītais budžeta stratēģijas mērķis ir
līdz programmas perioda beigām sasniegt līdzsvaram tuvu
strukturālā un faktiskā budžeta stāvokli. Vidēja
termiņa budžeta mērķis (VTM), kas definēts
strukturālā izteiksmē, ir nedaudz koriģēts no
deficīta 0,6% apmērā no IKP uz deficītu 0,5%
apmērā no IKP. Jaunais VTM pienācīgi atspoguļo
Stabilitātes un izaugsmes pakta prasības. Pamatojoties uz
(pārrēķināto) strukturālo deficītu[8],
Bulgārija plāno programmas periodā sasniegt VTM. . Paredz, ka 2012.-14.
gadā valdības izdevumu pieaugums, ņemot vērā
diskrecionārus pasākumus ieņēmumu gūšanai,
atbildīs Stabilitātes un izaugsmes pakta izdevumu kritērijam,
taču 2015. gadā to pārkāps. Plānoto fiskālo
konsolidāciju apdraud būtiski riski, kas izriet no (i) zemākiem
ieņēmumiem, ņemot vērā optimistisko makroekonomisko
scenāriju, kā arī ieņēmumu pieauguma struktūru,
kurā mazāka nozīme ir nodokļiem, un (ii)
neefektivitātes publiskajā sektorā, jo īpaši veselības
aprūpes un izglītības jomā, kas var izraisīt
ievērojamu izdevumu pieaugumu. Parāda attiecība ir zemāka
par 60 % no IKP, un saskaņā ar programmu paredzams, ka 2012. gadā
tā sasniegs maksimumu — 20% no IKP — un pēc tam programmas
periodā samazināsies. Ievērojami jāuzlabo nodokļu
iekasēšana, un progress šajā jomā ļautu Bulgārijai
lielākus izdevumus novirzīt izaugsmes veicināšanai. Prasība
nodrošināt budžeta deficītu, kas zemāks par 2 %, un
ierobežot valdības izdevumus līdz 40% no IKP tika pieņemta
kā Budžeta likuma grozījums, tādējādi nostiprinot
fiskālās sistēmas saistošo raksturu un uzlabojot budžeta
plānošanas paredzamību. Tomēr ir sarežģīti uzlabot vidēja
termiņa budžeta programmas saturu un stiprināt pārskatu
sagatavošanu, pamatojoties uz uzkrājumu principu.
(10)     Bulgārijas valdība
ir sekmīgi īstenojusi vairākus pensiju reformas pasākumus,
tostarp tos, kas skar vīriešu un sieviešu pensionēšanās vecumu
un armijas un policijas izdienas ilgumu. Tomēr novērst
nepilnības pensiju pienācīgā nodrošināšanā ir
galvenais uzdevums vidējā termiņā. Izmaiņas neparedz
vīriešu un sieviešu pensionēšanās vecuma vienādošanu.
Tāpat nav pietiekami samazinātas darbinieku priekšlaicīgas
pensionēšanās iespējas. Galvenā problēma ir to personu
iekļaušana sistēmā, kas nav maksājušas pensiju iemaksas,
kā arī kontroles un kritēriju pastiprināšana
attiecībā uz invaliditātes pensiju piešķiršanu.
(11)     Bulgārijā ir
visā ES procentuāli vislielākais skaits cilvēku, ko apdraud
smaga materiālā nenodrošinātība, kas sevišķi smagi
skar gados vecākus cilvēkus un bērnus. Ir vajadzīgi
visaptveroši pasākumi. Prioritāte jāpiešķir sociālo
pārvedumu efektivitātes uzlabošanai. Tikai puse ekonomiski
aktīvo čigānu ir nodarbināti. Nesen pieņemtā
čigānu integrācijas valsts stratēģija pievēršas
daudziem šķēršļiem, tomēr tā jāpapildina ar
detalizētu rīcības plānu, lai varētu reāli
funkcionēt 2015.–20. gada periodā.
(12)     Krīze ir sevišķi
smagi ietekmējusi mazkvalificētus darba ņēmējus
(kādi ir gandrīz 70% bezdarbnieku), turklāt ir būtiski
paaugstinājies jauniešu bezdarbs. Turklāt kopš 2009. gada
ilglaicīga bezdarba pieaugums ir bijis daudz straujāks nekā
pārējā ES un galvenokārt atspoguļo prasmju un
ģeogrāfiskās atrašanās vietas nesaderību, jo štatu
samazināšana galvenokārt skāra mazkvalificētos darbiniekus.
Vajadzētu pārskatīt sociālās apdrošināšanas
minimālo iemaksu noteikšanas sistēmu, lai rastu līdzsvaru starp
nepieciešamību samazināt nedeklarētu darbu un
nepieciešamību nodrošināt, ka mazkvalificēti darba ņēmēji
netiek izspiesti no darba tirgus. Valdības veiktie pasākumi
publiskā sektora algu iesaldēšanai no 2010. līdz 2012. gadam ir
būtisks un piemērots risinājums, kas turklāt palīdz
salāgot darbaspēka izmaksas ar ražīguma līmeni. Ir
uzsākta valsts mēroga iniciatīva, lai visaptveroši risinātu
jauniešu integrāciju darba tirgū. Valsts nodarbinātības
dienestu kvalitāte joprojām ir salīdzinoši zema, un būtu
intensīvāk jāizglīto darbinieki, īpaši tie, kas
nodarbojas ar čigāniem. Ir vajadzīgi papildu pasākumi, lai uzlabotu
pakalpojumus, kas saistīti ar aktivizēšanu, darba meklēšanu,
iekārtošanu darbā, pārkvalifikāciju, un individuālus
pakalpojumus cilvēkiem ar zemu kvalifikāciju.
(13)     Bulgārijā ir
visā ES procentuāli visvairāk cilvēku ar sliktu
lasītprasmi un vājām zināšanām matemātikā un
zinātnēs (Starptautiskās skolēnu novērtēšanas
programmas 2009. gada dati), kas liecina par būtiskiem
strukturāliem šķēršļiem kvalitatīvas
izglītības nodrošināšanā. Zemie izglītības
sasniegumi ir saistīti ar to, ka sociāli
nelabvēlīgajām iedzīvotāju grupām, jo īpaši
čigāniem, ir apgrūtināta piekļuve
izglītībai, ar nepietiekamu skolu autonomiju, nepietiekamiem
stimuliem rezultātu uzlabošanai, sliktu valsts mēroga novērtēšanas
sistēmu un nepietiekamu pārskatatbildību. Augstākās
izglītības jomā progress ir niecīgs, lai gan
pēdējā laikā īstenoti daži daudzsološi centieni.
Plānotie grozījumi augstākās izglītības
likumā būtu jāīsteno prioritārā kārtā
kā izaugsmei būtiski un jāpapildina ar pienācīgu
pārvaldību, investīcijām un politisko
apņēmību.
(14)     Bulgārijā ir zema
pētniecības un inovācijas aktivitāte. Ieguldījumi
pētniecībā un inovācijā ir jāpalielina, lai
sasniegtu 2020. gada mērķi, un ir jāsagatavo pienācīga
inovācijas stratēģija. Pētniecības un inovācijas
pārvalde Bulgārijā ir sadrumstalota. Bulgārijai ir
jānostiprina universitātes un jāizstrādā
stratēģija, kā inovācijā iesaistīt
augstākās izglītības iestādes. Nav nekāda
satvara, kas veicinātu sadarbību starp universitātēm un
privāto sektoru, un finansējuma piešķiršanai būtu
jābalstās uz konkurenci, sasniegumiem un pārredzamību.
Jaundibinātiem uzņēmumiem un inovatīviem MVU vēl
aizvien ir apgrūtināta piekļuve banku finansējumam.
Publiskie finanšu instrumenti un garantijas jauniem un novatoriskiem
uzņēmumiem nav pietiekami efektīvi, lai palīdzētu MVU
iegūt ES struktūrfondu līdzfinansējumu un nodrošināt
vajadzīgo līdzfinansējumu, izmantojot bankas aizdevumus.
(15)     Pašlaik Bulgārijas
administratīvā rīcībspēja ir nepietiekama, lai
pienācīgi pārvaldītu un uzturētu autoceļu,
dzelzceļa un ūdens infrastruktūras projektus.
Administratīvā reforma ir galvenokārt orientēta uz
darbinieku skaita samazināšanu publiskajā sektorā, bet
mēģinājumi izskaust citus neefektivitātes cēloņus
ir vāji. ES līdzekļu apgūšana joprojām ir
nepietiekama, lai gan pēdējos divos gados tā noritējusi
sekmīgāk. Galvenie cēloņi ir sarežģītās
administratīvās procedūras un uzņēmumu
grūtības sagādāt līdzfinansējumu. Būtiski
uzdevumi jārisina, lai vēl vairāk uzlabotu uzņēmējdarbības
vidi un regulējumu un sekmīgi palielinātu publiskā sektora
administratīvo rīcībspēju. Jau vairākkārt ir
atlikta e-pārvaldes ieviešana. Bulgārijas nodokļu sistēmai
raksturīga plaša izvairīšanās no nodokļiem un
administratīva neefektivitāte. Nodokļu iekasēšanas
administratīvās izmaksas ir augstas, turklāt
uzņēmumiem nodokļu nomaksāšana prasa daudz laika.
(16)     Jaunie tiesību akti par
publisko iepirkumu ir svarīgs solis ceļā uz labāku
pārkāpumu uzraudzības, novēršanas un sodīšanas
sistēmu. Šie centieni būtu jāpapildina divās frontēs:
i) paredzētie sodi ir faktiski jāpiemēro; un (ii) pilnvaras ex
officio būtu jāuztic Publiskā iepirkuma aģentūrai
un Valsts Finanšu inspekciju aģentūrai.
(17)     Neraugoties uz
aizsāktajām reformām, Bulgārijā vēl aizvien
pastāv daži ierobežojumi attiecībā uz jaunu dalībnieku
ienākšanu tīklu nozarēs, piemēram, dzelzceļa
transporta, telekomunikāciju un enerģētikas nozarē. Gan
vairumtirdzniecības, gan mazumtirdzniecības elektroenerģijas
tirgi vēl joprojām darbojas slikti. Jomas, kas rada īpašas bažas
un kurās jāpanāk uzlabojumi, ir šādas:
elektroenerģijas un gāzes biržu trūkums, funkcionējoša
balansēšanas tirgus trūkums un regulētas cenas
patērētājiem. Turklāt Bulgārijai būtu
jānodrošina pārvades sistēmas regulatoru neatkarība.
Bulgārija ir ļoti atkarīga no viena enerģijas pārvades
maršruta, un tās iekšzemes enerģijas tirgus darbojas
nepienācīgi, tāpēc to apdraud būtiski piegādes
satricinājumi. Pašreizējie pasākumi, kuru mērķis ir
novērst enerģētisko atkarību, ir jāuzlabo. Līdz
šim jaunas gāzes infrastruktūras būvniecība noritējusi
pārāk lēni. Lai gan dažas vēlamas reformas formāli ir
pieņemtas un atjaunojamās enerģijas īpatsvars
energobilancē 2011. gadā palielinājās, to īstenošana
joprojām ir neapmierinoša, kam par iemeslu ir iepirkums, politikas
izmantošana privātu interešu labā un valsts enerģētikas
uzņēmumu slikta pārvaldība.
(18)     Bulgārija ir
uzņēmusies vairākas saistības saskaņā ar paktu
“Euro plus”. Šīs saistības un to izpilde 2011. gadā
attiecas uz uzlabotu valsts finanšu ilgtspēju, nodarbinātības
veicināšanu, publiskā sektora konkurētspējas uzlabošanu un
finansiālās stabilitātes nostiprināšanu. Komisija ir
izvērtējusi, kā tiek pildītas pakta “Euro plus”
saistības. Ieteikumos ir ņemti vērā šī
novērtējuma rezultāti.
(19)     Eiropas pusgada kontekstā
Komisija ir veikusi visaptverošu analīzi par Bulgārijas ekonomikas
politiku. Tā ir novērtējusi konverģences programmu un
valsts reformu programmu un sniegusi padziļinātu pārskatu.
Komisija ir ņēmusi vērā ne tikai to lietderību ilgtspējīgas
fiskālās un sociālekonomiskās politikas izveidē
Bulgārijā, bet arī to atbilstību ES noteikumiem un
norādēm, ņemot vērā to, ka jānostiprina Eiropas
Savienības vispārējā ekonomiskā pārvaldība,
kas panākams, turpmākajos valstu lēmumos ievērojot ES līmeņa
norādes. Komisijas ieteikumi atbilstīgi Eiropas pusgada koncepcijai
ir atspoguļoti 1. līdz 7. ieteikumā.
(20)     Ņemot vērā šo
novērtējumu, Padome ir izskatījusi Bulgārijas
konverģences programmu, un tās atzinums[9] ir
atspoguļots turpmāk 1. ieteikumā.
(21)     Ņemot vērā
Komisijas padziļinātā pārskata rezultātus un šo
novērtējumu, Padome ir izskatījusi Bulgārijas valsts
reformu programmu 2012. gadam un Bulgārijas konverģences programmu.
Tās ieteikumi saskaņā ar Regulas (ES) Nr. 1176/2011 6. pantu
ir atspoguļoti 3. un 5. ieteikumā,
IESAKA Bulgārijai laikposmā
no 2012. gada līdz 2013. gadam rīkoties šādi.
1.           Turpināt īstenot
pareizu fiskālo politiku, lai sasniegtu vidēja termiņa budžeta
mērķi līdz 2012. gadam. Šajā nolūkā ieviest
budžeta stratēģiju saskaņā ar plānoto, nodrošinot
atbilstību izdevumu griestiem un būt gatavai veikt papildu
pasākumus, ja īstenotos budžeta scenāriju apdraudošie riski.
Pastiprināt pūles, lai uzlabotu publiskā sektora izdevumu kvalitāti,
jo īpaši izglītības un veselības nozarēs, un īstenot
visaptverošu nodokļu iekasēšanas stratēģiju, lai uzlabotu
nodokļu ieņēmumus un risinātu ēnu ekonomikas
problēmu. Uzlabot vidēja termiņa budžeta programmas saturu un
pārskata sistēmas kvalitāti.
2.           Veikt pasākumus, lai
mazinātu riskus ilgtspējībai un uzlabotu pensiju sistēmas
adekvātumu, proti, ierobežot priekšlaicīgas pensionēšanās
iespējas un vienādot pensionēšanās vecumu vīriešiem un
sievietēm, kas visā darba mūžā veikuši iemaksas. Ieviest
stingrākus kritērijus un kontroli attiecībā uz
invaliditātes pensiju piešķiršanu.
3.           Paātrināt valsts
mēroga Jaunatnes nodarbinātības iniciatīvas
īstenošanu. Nodrošināt, ka sociālās apdrošināšanas
minimālās iemaksas neattur no legāla darba. Pielikt pūles, lai uzlabotu
valsts nodarbinātības dienestu darbu. Lai novērstu
nabadzību, uzlabot sociālo pārvedumu efektivitāti un
bērnu un gados vecāku cilvēku piekļuvi kvalitatīviem
sociālajiem pakalpojumiem un īstenot valsts čigānu
integrācijas stratēģiju.
4.           Paātrināt skolu
izglītības un augstākās izglītības normatīvo
aktu reformu un attiecīgos papildpasākumus, galveno uzmanību
veltot mācību programmu modernizēšanai, skolotāju
apmācības uzlabošanai un nelabvēlīgo iedzīvotāju
grupu piekļuvei izglītībai. Uzlabot jaundibinātu
uzņēmumu un MVU (īpaši to, kas iesaistīti
inovācijā) iespējas piekļūt finansējumam.
5.           Pastiprināt pūles,
lai uzlabotu administratīvo rīcībspēju un reformas,
samazinot birokrātiju un nodokļu nomaksas un iekasēšanas
izmaksas un uzlabojot ES līdzekļu apguvi, īpaši autoceļu un
dzelzceļa transportā un ūdenssaimniecībā. Uzlabot
tiesu sistēmas kvalitāti un neatkarību un paātrināt
e-pārvaldības ieviešanu. Stiprināt valsts pārvaldes
rīcībspēju galvenajās transporta nozarēs un regulatīvajās
iestādēs.
6.           Nodrošināt publiskā
iepirkuma normatīvo aktu pareizu īstenošanu. Stiprināt
pārkāpumu novēršanu un efektīvi piemērot sankcijas
saskaņā ar publisko iepirkumu likumu un likumu par interešu
konfliktu.

7.           Veikt pasākumus, lai
izskaustu tirgus šķēršļus, garantētas peļņa
darījumus un cenu kontroli. Nodrošināt pārvades un sadales
sistēmu operatoru neatkarību; pabeigt tirgus izveidi energobiržu un
līdzsvarošanas tirgos. Uzlabot elektroenerģijas un gāzes
savienojumus, palielināt energoefektivitāti un noturību pret
traucējumiem.
Briselē,
                                                                       Padomes
vārdā —
                                                                       priekšsēdētājs
[1]               OV
L 209, 2.8.1997., 1. lpp.
[2]               OV
L 306, 23.11.2011., 25. lpp.
[3]               COM(2012)302
final
[4]               P7_TA(2012)0048
un P7_TA(2012)0047
[5]               Padomes 2012. gada
26. aprīļa Lēmums 2012/238/ES.
[6]               COM(2012)68
final
[7]               SWD(2012)151
final
[8]               Cikliski
koriģētā bilance, atskaitot vienreizējus un citus pagaidu
pasākumus, ko Komisijas dienesti pārrēķinājuši,
pamatojoties uz programmā ietverto informāciju, izmantojot
kopīgi saskaņotu metodiku.
[9]               Saskaņā
ar Regulas (EK) Nr. 1466/97 9. panta 2. punktu.