title: Padomes Ieteikums (2019. gada 8. novembris) par darbinieku un pašnodarbināto personu piekļuvi sociālajai aizsardzībai2019/C 387/01

text:
               15.11.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 387/1

      PADOMES IETEIKUMS
      (2019. gada 8. novembris)
      par darbinieku un pašnodarbināto personu piekļuvi sociālajai aizsardzībai
      (2019/C 387/01)
      EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
      ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 292. pantu saistībā ar 153. pantu un 352. pantu,
      ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu,
      tā kā:

                  (1)

                  Ievērojot Līguma par Eiropas Savienību 3. pantu, Savienības mērķi cita starpā ir veicināt savu tautu labklājību un panākt stabilu Eiropas attīstību, kas balstīta uz sociālo tirgus ekonomiku ar augstu konkurētspēju, kuras mērķis ir panākt pilnīgu nodarbinātība un sociālo attīstību. Savienība apkaro sociālo atstumtību un diskrimināciju, veicina sociālo taisnīgumu un aizsardzību, sieviešu un vīriešu līdztiesību, paaudžu solidaritāti un bērnu tiesību aizsardzību.

                  (2)

                  Ievērojot Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 9. pantu, Savienība, nosakot un īstenojot savu politiku un darbības, ņem vērā prasības, kas saistītas ar augsta nodarbinātības līmeņa veicināšanu, atbilstīgas sociālās aizsardzības nodrošināšanu, sociālās atstumtības apkarošanu, kā arī izglītības, mācību un cilvēku veselības aizsardzības līmeņa paaugstināšanu.

                  (3)

                  LESD 153. panta 1. punkta c) apakšpunkts paredz, ka Savienība atbalsta un papildina dalībvalstu darbību darba ņēmēju sociālā nodrošinājuma un sociālās aizsardzības jomā. Savienība var arī rīkoties, lai risinātu problēmas attiecībā uz pašnodarbināto personu piekļuvi sociālajai aizsardzībai, pamatojoties uz LESD 352. pantu, kas nosaka, ka Padome var pieņemt vajadzīgos pasākumus, lai sasniegtu Līgumos noteiktos mērķus, ja Līgumos nav paredzētas vajadzīgās pilnvaras

                  (4)

                  2017. gada 17. novembrī Eiropas Parlaments, Padome un Komisija proklamācijā svinīgi izsludināja Eiropas sociālo tiesību pīlāru. Eiropas sociālo tiesību pīlāra 12. princips paredz, ka neatkarīgi no nodarbinātības attiecību veida un ilguma darba ņēmējiem un – salīdzināmos apstākļos – pašnodarbinātām personām ir tiesības uz pienācīgu sociālo aizsardzību.

                  (5)

                  Sociālie partneri ir apņēmušies arī turpmāk veicināt to, lai Eiropa sniegtu konkrētus ieguvumus saviem darbiniekiem un uzņēmumiem.

                  (6)

                  2017. gada 19. janvāra Rezolūcijā par Eiropas sociālo tiesību pīlāru Eiropas Parlaments uzsvēra, ka visā cilvēka mūža garumā jānodrošina atbilstīga sociālā aizsardzība un jāveic sociālie ieguldījumi, sniedzot iespēju visiem pilnībā piedalīties sabiedriskajā dzīvē un ekonomikā un uzturot pienācīgu dzīves līmeni.

                  (7)

                  Atzinumā par tematu “Komisijas paziņojums Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai “Apspriešanās sākšana par Eiropas sociālo tiesību pīlāru”“ Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja uzsvēra, ka ir jāpanāk, lai darba pamatstandarti un pienācīga sociālā aizsardzība tiek attiecināta uz visiem darba ņēmējiem.

                  (8)

                  Sociālās aizsardzības sistēmas visā to daudzveidībā ir Eiropas sociālā modeļa un labi funkcionējošas sociālās tirgus ekonomikas stūrakmens. Sociālās aizsardzības galvenais uzdevums ir aizsargāt cilvēkus pret sociālo risku – piemēram, slimības, vecuma, nelaimes gadījumu darba vietā un darba zaudēšanas – finansiālajām sekām, novērst un mazināt nabadzību un nodrošināt pienācīgu dzīves līmeni. Pārdomātas sociālās aizsardzības sistēmas turklāt var sekmēt dalību darba tirgū, veicinot iesaistīšanu darba tirgū un sniedzot atbalstu saistībā ar atgriešanos darbā un statusa maiņu darba tirgū tiem cilvēkiem, kuri maina darbvietas, sāk vai pārtrauc strādāt, dibina uzņēmumu vai to slēdz. Tās veicina konkurētspēju un ilgtspējīgu izaugsmi, jo tās atbalsta ieguldījumus cilvēkkapitālā un var palīdzēt pārvietot cilvēkresursus uz jaunām un dinamiskām ekonomikas nozarēm. Tām ir arī būtiska nozīme kā automātiskiem stabilizatoriem, izlīdzinot patēriņu uzņēmējdarbības cikla laikā.

                  (9)

                  Sociālo aizsardzību var nodrošināt ar pabalstiem natūrā vai naudā. Parasti to nodrošina, izmantojot universālas shēmas, kas aizsargā visas personas un ko finansē ar vispārējās nodokļu sistēmas starpniecību un/vai izmantojot shēmas, kuras aizsargā cilvēkus darba tirgū un bieži vien ir balstītas uz iemaksām, kas saistītas ar viņu darba ienākumiem. Sociālā aizsardzība ietver vairākas jomas, kas aptver dažādus sociālos riskus, sākot no vecuma līdz pat slimībai vai bezdarbam. Šis ieteikums attiecas uz tām sociālās aizsardzības jomām, kas bieži ir ciešāk saistītas ar dalību darba tirgū un galvenokārt nodrošina aizsardzību pret darba ienākumu zaudēšanu konkrēta riska iestāšanās gadījumā. Šis ieteikums neattiecas uz piekļuves nodrošināšanu sociālajai palīdzībai un minimālo ienākumu shēmām. Tas papildina Savienības līmenī spēkā esošās norādes par sociālajiem pakalpojumiem un palīdzību, kā arī par tādu cilvēku aktīvu integrāciju, kuri ir atstumti no darba tirgus, kā, piemēram, Komisijas 2008. gada 3. oktobra Ieteikums par tādu cilvēku aktīvu integrāciju, kuri ir atstumti no darba tirgus.

                  (10)

                  Globalizācija, tehnoloģiju attīstība, individuālo vēlmju izmaiņas un sabiedrības novecošana ir veicinājušas pārmaiņas Savienības darba tirgū pēdējo divdesmit gadu laikā un turpinās to darīt arī nākotnē. Nodarbinātība kļūs arvien daudzveidīgāka, un karjeras attīstība kļūs aizvien mazāk lineāra.

                  (11)

                  Savienības darba tirgos līdzās pilna laika beztermiņa darba līgumiem pastāv dažādas nodarbinātības attiecības un pašnodarbinātības veidi. Daži no tiem darba tirgū ir pastāvējuši ilgu laiku (piemēram, darbs uz noteiktu laiku, pagaidu darbs, nepilna darba laika darbs, mājsaimniecības darbs vai stažēšanās), savukārt citi, kā, piemēram, darbs pēc pieprasījuma, uz kuponu sistēmu balstīts darbs, tiešsaistes platformu darbs, ir attīstījušies tikai nesen, un to nozīme kopš 2000. gada ir pieaugusi.

                  (12)

                  Pašnodarbināto personu grupa ir jo īpaši neviendabīga. Lielākā daļa personu brīvprātīgi izvēlas būt pašnodarbinātas – un nodarbina vai nenodarbina citas personas –, uzņemoties risku kļūt par uzņēmējiem, taču aptuveni piektā daļa pašnodarbināto personu pa pašnodarbinātas ir tāpēc, ka nevar atrast darbvietu kā darbinieki.

                  (13)

                  Darba tirgiem attīstoties, būtu jāattīstās arī sociālās aizsardzības sistēmām visā to daudzveidībā – tā, lai nodrošinātu, ka Eiropas sociālais modelis atbildīs arī nākotnes prasībām un ka tas ļaus Savienības iedzīvotājiem un ekonomikai pilnībā izmantot nākotnes darba pasaules sniegtās iespējas. Tomēr lielākajā daļā dalībvalstu noteikumi, kas reglamentē sociālās aizsardzības shēmu iemaksas un tiesības, joprojām ir lielā mērā balstīti uz pilna laika beztermiņa līgumiem starp darbinieku un vienu darba devēju, kamēr citu darbinieku un pašnodarbināto personu grupu segums ir nepilnīgs. Pierādījumi liecina, ka dažiem nestandarta nodarbinātībā iesaistītajiem darbiniekiem un dažām pašnodarbinātām personām nav pietiekami pieejamas tās sociālās aizsardzības jomas, kas ir ciešāk saistītas ar dalību darba tirgū. Tikai dažas dalībvalstis ir veikušas reformas, lai sociālās aizsardzības sistēmas pielāgotu mainīgajiem darba veidiem nolūkā aizsargāt attiecīgos darbiniekus un pašnodarbinātas personas labāk. Uzlabojumi visās dalībvalstīs un dažādās sociālās aizsardzības jomās ir bijuši nevienmērīgi.

                  (14)

                  Ilgtermiņā atšķirības piekļuvē sociālajai aizsardzībai varētu apdraudēt iedzīvotāju labklājību un veselību un veicināt ekonomisko nenoteiktību, nabadzības un nevienlīdzības risku. Tās varētu arī novest pie nepietiekamiem ieguldījumiem cilvēkkapitālā, mazināt uzticēšanos iestādēm un ierobežot iekļaujošu ekonomikas izaugsmi. Šādas atšķirības arī varētu mazināt sociālās aizsardzības ieņēmumus, ja arvien lielāks skaits cilvēku neveic iemaksas shēmās.

                  (15)

                  Tiek uzskatīts, ka konkrētas sociālās aizsardzības jomas segums formāli attiecas uz darbiniekiem un pašnodarbinātām personām, ja spēkā esošie tiesību akti vai darba koplīgums nosaka, ka šīm personām ir tiesības piedalīties sociālās aizsardzības shēmā konkrētajā jomā. Formālo segumu var nodrošināt ar obligātām vai brīvprātīgām shēmām. Brīvprātīgās shēmas ļauj indivīdiem pievienoties shēmai (piedalīšanās klauzulas) vai arī aptver automātiski visus konkrētas mērķgrupas indivīdus, sniedzot viņiem iespēju izstāties no shēmas pēc pašu vēlēšanās (nepiedalīšanās klauzulas). Pierādījumi liecina, ka brīvprātīgajām shēmām ar nepiedalīšanās klauzulām ir augstāki līdzdalības rādītāji un tādējādi tās – salīdzinot ar brīvprātīgajām shēmām, kurās ir piedalīšanās klauzulas, – nodrošina labāku segumu.

                  (16)

                  Tiek uzskatīts, ka konkrētas sociālās aizsardzības jomas faktiskais segums attiecas uz darbiniekiem un pašnodarbinātām personām, ja viņiem ir iespēja uzkrāt pienācīgus pabalstus un ja attiecīgais risks iestājas, viņi spēj piekļūt noteiktam pabalstu līmenim. Personai var piešķirt formālu piekļuvi bez faktiskas iespējas uzkrāt un izmantot tiesības uz pabalstiem.

                  (17)

                  Sociālā aizsardzība tiek uzskatīta par pienācīgu, ja tā cilvēkiem ļauj uzturēt pienācīgu dzīves līmeni, aizstāt zaudētos ienākumus saprātīgā veidā un dzīvot cilvēka cienīgu dzīvi, kā arī neļauj cilvēkiem ieslīgt nabadzībā, vienlaikus attiecīgā gadījumā sekmējot iesaistīšanu darba tirgū un atgriešanos darbā. Izvērtējot sociālās aizsardzības pienācīgumu, ir jāņem vērā konkrētās dalībvalsts sociālās aizsardzības sistēma kopumā, proti, ir jāņem vērā visi šīs dalībvalsts sociālās aizsardzības pabalsti.

                  (18)

                  Dažās dalībvalstīs atsevišķu kategoriju darbinieki, tostarp īsa nepilna darba laika strādājošie, sezonālā darba veicēji, pēc pieprasījuma strādājoši darbinieki, platformu darbinieki un darbinieki ar aģentūras pagaidu līgumiem vai mācekļi ir izslēgti no sociālās aizsardzības shēmām. Turklāt darbinieki, kuriem nav pilna laika beztermiņa darba līguma, var saskarties ar grūtībām saņemt efektīvu sociālo aizsardzību, jo tie var neatbilst kritērijiem, lai būtu tiesīgi saņemt pabalstus no sociālās aizsardzības shēmām, kuru pamatā ir iemaksa. Pašnodarbinātās personas dažās dalībvalstīs ir pilnībā izslēgtas no formālas piekļuves galvenajām sociālās aizsardzības shēmām; citās dalībvalstīs tās var pievienoties šīm shēmām brīvprātīgi. Brīvprātīgs segums var būt piemērots risinājums bezdarba apdrošināšanas gadījumā, kas ir ciešāk saistīts ar uzņēmējdarbības risku; taču tas ir grūtāk attaisnojams attiecībā uz cita veida riskiem, piemēram, slimību, kas lielā mērā nav saistīta ar šo personu statusu darba tirgū.

                  (19)

                  Noteikumi, kas reglamentē tiesības, varētu nelabvēlīgi ietekmēt nestandarta nodarbinātībā iesaistītos darbiniekus un pašnodarbinātās personas. Ienākumu un laika robežvērtības (kvalifikācijas periodi, gaidīšanas periodi, minimālais darba periods, pabalstu ilgums) jo īpaši var būt pārāk liels šķērslis, kas kavē dažu nestandarta nodarbinātībā iesaistīto darbinieku un pašnodarbināto personu grupu piekļuvi sociālajai aizsardzībai. Kopumā ir konstatētas divas problēmas: pirmkārt, atšķirības noteikumos, kuri attiecas uz standarta darbiniekiem un nestandarta nodarbinātībā iesaistītiem darbiniekiem vai pašnodarbinātām personām, varētu nevajadzīgi sodīt vienu no grupām; otrkārt, vienādu noteikumu piemērošana visām grupām varētu novest pie sliktāka rezultāta cilvēkiem ārpus standarta nodarbinātības, un tā varētu nebūt pielāgota pašnodarbināto personu situācijai. Abos gadījumos var būt lietderīgi vairāk pielāgot noteikumus konkrētu grupu situācijai, vienlaikus saglabājot vispārējo universāluma principu, lai sociālā riska iestāšanās gadījumā neviens darba tirgus dalībnieks nebūtu nepasargāts sociālā riska iestāšanās gadījumā. Varētu būt nepieciešami īpaši pasākumi, lai izvairītos no iemaksu veikšanas shēmās, kuras savstarpēji pārklājas (piemēram, ja persona veic papildu darbības, bet viņa pamatdarbs tam jau nodrošina pilnīgu segumu).

                  (20)

                  Sociālās aizsardzības tiesības ne vienmēr tiek saglabātas, uzkrātas un/vai pārnestas, personām mainot statusu darba tirgū, piemēram, pārejot no nodarbinātības uz pašnodarbinātību vai bezdarbu, apvienojot algotu darbu un pašnodarbinātību un sākot uzņēmējdarbību vai izbeidzot to. Tomēr tiesību saglabāšana, uzkrāšana un/vai pārnesamība starp shēmām ir būtiska, lai ļautu cilvēkiem, kuri apvieno darbus vai maina darbu, vai no darbinieka statusa pāriet uz pašnodarbinātas personas statusu vai otrādi, efektīvi piekļūt pabalstiem no sociālās aizsardzības shēmām, kuru pamatā ir iemaksa, un saņemt pienācīgu segumu, kā arī, lai veicinātu viņu dalību brīvprātīgajās sociālās aizsardzības shēmās.

                  (21)

                  Dažos gadījumos pabalsti var būt neadekvāti, proti, nepietiekami vai nepieejami vajadzīgā laikā. Tie varētu neļaut personām saglabāt pienācīgu dzīves līmeni, vai dzīvot ar cieņu un varētu nenovērst cilvēku nonākšanu nabadzībā. Šādos gadījumos varētu būt lietderīgi uzlabot pabalstu adekvātumu, vienlaikus pievēršot uzmanību nepieciešamībai piemērot pasākumus, kas veicina atgriešanos darba tirgū. Noteikumi, kas reglamentē iemaksas, var kropļot konkurences noteikumus un nelabvēlīgi ietekmēt dažas darbinieku kategorijas un pašnodarbinātas personas. Piemēram, pašnodarbināto personu sociālās aizsardzības iemaksas var ietvert iemaksas neatkarīgi no ienākumiem, vai arī tās var noteikt, pamatojoties uz iepriekšējiem ienākumiem vai pieņēmumiem par nākotnes ienākumiem. Tas var radīt naudas plūsmas problēmas indivīdiem, ja viņu ienākumi nokrītas zem aplēsēm. Ja dalībvalsts nolemj noteikt ienākumu robežvērtību, zem kuras uz attiecīgo darbinieku vai pašnodarbināto personu neattiecas pienākums veikt apdrošināšanas iemaksas maksājumus, samazinājumi un citi progresivitātes pasākumi būtu attiecīgā gadījumā jāpiemēro vienlīdzīgi darbiniekiem un pašnodarbinātām personām, bet tam nebūtu jāizraisa nepietiekama ziņošana par ienākumiem. Kopumā samazinājumus un citus progresivitātes pasākumus var arī izmantot, lai sekmētu pārejas uz stabilākiem nodarbinātības veidiem un lai novērstu segmentāciju.

                  (22)

                  Daudzās dalībvalstīs pašreizējā regulējuma sarežģītība un sociālās aizsardzības noteikumu pārredzamības trūkums var nozīmēt, ka cilvēki nepietiekami apzinās savas tiesības un pienākumus, un veidus, kādos viņi var īstenot savas tiesības un pildīt savus pienākumus. Tas varētu arī novest pie zemiem izmantošanas rādītājiem vai zemas līdzdalības sociālās aizsardzības shēmās, jo īpaši brīvprātīgajās shēmās. Pārredzamību var panākt dažādos veidos, piemēram, regulāri atjauninātas informācijas sūtīšana par individuālajām tiesībām, pabalstu tiesību simulācijas rīku nodrošināšana tiešsaistē un centrālu informācijas punktu vai personīgo kontu izveide tiešsaistē un bezsaistē. Digitalizācija var jo īpaši palīdzēt uzlabot pārredzamību attiecībā uz personām.

                  (23)

                  Statistikas datu trūkums par sociālās aizsardzības segumu, sadalot tos pēc nodarbinātības attiecību veida un personu vecuma, dzimuma un valstspiederības, ierobežo iespējas uzlabot sociālās aizsardzības sistēmu spēju pielāgoties un reaģēt uz mainīgo darba pasauli.

                  (24)

                  Atšķirības piekļuvē sociālajai aizsardzībai var radīt kaitīgu ekonomisko un fiskālo ietekmi, ko izjūt visā Savienībā. Tās ir kopīgu interešu jautājums dalībvalstīm, un potenciāli rada šķēršļus Savienības galveno mērķu sasniegšanā.

                  (25)

                  Savienības tiesību akti jau nodrošina vienlīdzīgas attieksmes principu attiecībā uz dažādiem nodarbinātības attiecību veidiem, aizliedz jebkādu tiešu vai netiešu uz dzimumu balstītu diskrimināciju nodarbinātībā, profesijā, sociālajā aizsardzībā un piekļuvē precēm un pakalpojumiem, nodrošina tiesību saglabāšanu un pārnesamību, pārvietojoties starp dalībvalstīm, un garantē minimālās prasības attiecībā uz papildpensijas tiesību iegūšanu un saglabāšanu pāri robežām, kā arī minimālās prasības attiecībā uz arodpensiju shēmu pārredzamību. Šis ieteikums neskar spēkā esošos Savienības tiesību aktus attiecībā uz tiesībām uz sociālo aizsardzību, jo īpaši, Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 883/2004 (1), Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/54/EK (2), 2008/94/EK (3) 2008/104/EK (4), 2010/41/ES (5), (ES) 2016/2341 (6), (ES) 2019/1152 (7) un (ES) 2019/1158 (8) un Padomes Direktīvas 79/7/EEK (9), 93/103/EK (10), 97/81/EK (11), 1999/70/EK (12), 2004/113/EK (13) un 2010/18/ES (14).

                  (26)

                  Padomes Ieteikumā 92/442/EEK (15) bija noteikti kopīgi mērķi sociālās aizsardzības jomā un dalībvalstis tika aicinātas apsvērt iespēju ieviest un/vai izstrādāt atbilstīgu sociālo aizsardzību pašnodarbinātām personām. Minētie kopīgi izvirzītie mērķi bija pamats atvērtās koordinācijas metodes izveidei sociālās aizsardzības un sociālās iekļaušanas jomā, kas ir būtisks instruments, lai atbalstītu valstu sociālās aizsardzības sistēmu izstrādi, īstenošanu un novērtēšanu un sekmētu sadarbību dalībvalstu starpā šajā jomā.

                  (27)

                  Eiropas pusgada sakarā 2018. gada izaugsmes pētījumā ir atgādināts, ka sociālās aizsardzības adekvātuma un seguma uzlabošana ir izšķiroši svarīga, lai novērstu sociālo atstumtību, savukārt nodarbinātības politikas pamatnostādnēs, kas izklāstītas Padomes Lēmumā (ES) 2018/1215 (16), ir pausts aicinājums dalībvalstīm modernizēt sociālās aizsardzības sistēmas.

                  (28)

                  2012. gada Ieteikumā par sociālās aizsardzības minimumu (Nr. 202) Starptautiskā Darba organizācija saviem dalībniekiem iesaka, ņemot vērā valstu apstākļus, pēc iespējas drīz izstrādāt un saglabāt sociālās aizsardzības minimumu, kas ietver pamata sociālās drošības garantijas.

                  (29)

                  Komisija ir sākusi divu posmu apspriešanos ar sociālajiem partneriem saskaņā ar LESD 154. panta 2. punktu par iespējamo rīcību, risinot problēmas attiecībā uz piekļuvi sociālajai aizsardzībai visos nodarbinātības veidos strādājošajiem. LESD 154. panta 2. punktā paredzētā procedūra kā tāda nav piemērojama Savienības rīcībai, ar kuru tiek risinātas problēmas pašnodarbināto personu jomā, pamatojoties uz LESD 352. pantu. Komisija ir aicinājusi sociālos partnerus brīvprātīgi paust viedokli par pašnodarbinātām personām.

                  (30)

                  Komisija arī veica publisku apspriešanos, lai uzklausītu dažādu ieinteresēto personu un pilsoņu viedokļus, un apkopoja pierādījumus, lai varētu novērtēt šā ieteikuma sociālekonomisko ietekmi.

                  (31)

                  Šā ieteikuma īstenošanu nevajadzētu veikt veidā, kas samazina tiesības, kas noteiktas šajā jomā spēkā esošajos Savienības tiesības aktos, un uz tā pamata arī nevajadzētu samazināt darbiniekiem šā ieteikuma aptvertajā jomā sniegtās aizsardzības vispārīgo līmeni.

                  (32)

                  Šajā ieteikumā būtu jāizvairās administratīvus, finansiālus vai juridiskus ierobežojumus noteikt tādā veidā, kas kavētu mazo un vidējo uzņēmumu (MVU) izveidi vai attīstību. Tāpēc dalībvalstis tiek aicinātas novērtēt savu reformu ietekmi uz MVU, lai pārliecinātos, ka ietekme uz MVU nav nesamērīga, īpašu uzmanību veltot mikrouzņēmumiem un administratīvajam slogam, un publicēt šādu novērtējumu rezultātus.

                  (33)

                  Šim ieteikumam nevajadzētu vēl vairāk pasliktināt uzņēmumu – jo īpaši MVU – likviditāti, ja to finanšu stāvokli jau ir negatīvi ietekmējuši novēloti valsts iestāžu maksājumi.

                  (34)

                  Reformu izstrādē dalībvalstis var iesaistīt ieinteresētās personas, tostarp sociālos partnerus.

                  (35)

                  Šis ieteikums neskar dalībvalstu pilnvaras organizēt savas sociālās aizsardzības sistēmas. Dalībvalstu ekskluzīvā kompetencē attiecībā uz savu sociālās aizsardzības sistēmu organizēšanu, inter alia, ietilpst lēmumi par šādu sistēmu un ar tām saistītu iestāžu izveidi, finansēšanu un pārvaldību, kā arī pabalstu līmeni, būtību un sniegšanu, iemaksu apmēru un piekļuves nosacījumiem. Ņemot vērā atšķirības starp valstu sistēmām, šim ieteikumam nevajadzētu liegt dalībvalstīm uzturēt vai izstrādāt detalizētākus noteikumus par sociālo aizsardzību nekā šeit ieteiktie.

                  (36)

                  Šajā ieteikumā ir ievērotas pamattiesības un principi, kas atzīti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā. Ar šo ieteikumu jo īpaši cenšas sekmēt Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 34. panta piemērošanu.

                  (37)

                  Sociālās aizsardzības shēmu finansiālā ilgtspēja ir ļoti svarīga šādu shēmu noturībai, efektivitātei un lietderībai. Šā ieteikuma īstenošanai nevajadzētu būtiski ietekmēt dalībvalstu sociālās aizsardzības sistēmu finansiālo līdzsvaru,

            IR PIEŅĒMUSI ŠO IETEIKUMU.

         Mērķis un darbības joma

                  1.

                  Dalībvalstīm tiek ieteikts:

                              1.1.

                              nodrošināt pienācīgas sociālās aizsardzības pieejamību visiem darbiniekiem un pašnodarbinātām personām dalībvalstīs atbilstīgi šim ieteikumam un neskarot dalībvalstu pilnvaras organizēt savas sociālās aizsardzības sistēmas;

                              1.2.

                              noteikt minimālos standartus darbinieku un pašnodarbināto personu sociālās aizsardzības jomā atbilstīgi šim ieteikumam. Sociālo aizsardzību var nodrošināt, kombinējot shēmas – publiski organizētās vai tās, kuras tiek organizētas, nododot sociālajiem partneriem vai citām vienībām, – saskaņā ar valstu sociālās aizsardzības sistēmu pamatprincipiem. Privātās apdrošināšanas produkti neietilpst šī ieteikuma darbības jomā. Saskaņā ar LESD 153. panta 4. punktu dalībvalstīm ir tiesības noteikt iemaksu līmeni un izlemt, kāda shēmu kombinācija ir piemērota.

                  2.

                  Šis ieteikums attiecas uz tiesībām piedalīties shēmā, kā arī uzkrāt un izmantot tiesības. Jo īpaši dalībvalstīm tiek ieteikts visiem darbiniekiem un pašnodarbinātām personām nodrošināt:

                              a)

                              formālo segumu;

                              b)

                              faktisko segumu;

                              c)

                              pienācīgumu;

                              d)

                              pārredzamību.

                  3.

                  Šo ieteikumu piemēro:

                              3.1.

                              darbiniekiem un pašnodarbinātām personām, tostarp personām, kuras ir pārejas posmā no viena statusa uz otru vai kurām piemīt abi statusi, kā arī personām, kuru darbs ir pārtraukts saistībā ar tāda riska iestāšanos, uz kuru attiecas sociālā aizsardzība.

                              3.2.

                              tālāk minētajām sociālās aizsardzības jomām, ciktāl tās ir noteiktas dalībvalstīs:

                                          a)

                                          bezdarbnieka pabalsti;

                                          b)

                                          slimības pabalsti un veselības aprūpes pabalsti;

                                          c)

                                          maternitātes un līdzvērtīgi paternitātes pabalsti;

                                          d)

                                          invaliditātes pabalsti;

                                          e)

                                          vecuma pabalsti un apgādnieka zaudējuma pabalsti;

                                          f)

                                          pabalsti sakarā ar nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām.

                  4.

                  Šis ieteikums neattiecas uz piekļuves nodrošināšanu sociālajai palīdzībai un minimālo ienākumu shēmām.

                  5.

                  Atzīstot, ka uz darbiniekiem un pašnodarbinātām personām varētu attiekties atšķirīgi noteikumi, šajā ieteikumā definētos formālā seguma, faktiskā seguma, adekvātuma un pārredzamības principus piemēro visiem darbiniekiem un pašnodarbinātām personām.

                  6.

                  Šis ieteikums neliedz dalībvalstīm uzturēt vai izstrādāt detalizētākus noteikumus par sociālo aizsardzību nekā šajā ieteikumā izklāstītie. Šis ieteikums neierobežo sociālo partneru autonomiju, ja tie ir atbildīgi par sociālās aizsardzības shēmu izveidi un pārvaldību.

         Definīcijas

                  7.

                  Šajā ieteikumā piemēro šādas definīcijas:

                              a)

                              “nodarbinātības attiecību veids” ir kāds no dažādajiem darbinieka un darba devēja attiecību veidiem, kas var atšķirties attiecībā uz nodarbinātības ilgumu, darba stundu skaitu vai citiem nodarbinātības attiecību noteikumiem;

                              b)

                              “statuss darba tirgū” ir personas statuss vai nu kā nodarbinātības attiecībās iesaistītas personas (darbinieks), vai arī savā vārdā strādājošas personas (pašnodarbināta persona) statuss;

                              c)

                              “sociālās aizsardzības shēma” ir īpašs noteikumu satvars, ar ko nodrošina pabalstus tiesīgajiem saņēmējiem un kas precizē programmas aptvertās personas, pabalstu tiesību piešķiršanas nosacījumus, pabalstu veidu, pabalstu apjomu, pabalstu ilgumu un citus pabalstu raksturlielumus, kā arī programmas finansējumu (iemaksas, vispārējie nodokļi, citi avoti), pārvaldību un administratīvos aspektus;

                              d)

                              “pabalsts” ir publiskas vai privātas struktūras veikts pārvedums naudā vai natūrā personai, kura ir tiesīga to saņemt sociālās aizsardzības shēmas ietvaros;

                              e)

                              “formālais segums” grupai ir situācija konkrētā sociālās aizsardzības jomā (piemēram, vecums, aizsardzība bezdarba gadījumā, aizsardzība maternitātes vai paternitātes gadījumā), kad spēkā esošie tiesību akti vai koplīgums nosaka, ka personas grupā ir tiesīgas piedalīties sociālās aizsardzības shēmā, kas aptver konkrētu jomu;

                              f)

                              “faktiskais segums” grupai ir situācija konkrētā sociālās aizsardzības jomā, kad grupas personām ir iespēja uzkrāt pabalstus un – gadījumā, ja attiecīgais risks iestājas – piekļūt noteiktam pabalstu līmenim;

                              g)

                              “tiesību saglabāšana” nozīmē, ka jau iepriekšējās darba pieredzēs iegūtās tiesības netiek zaudētas, pat ja tās bija iegūtas shēmās ar atšķirīgiem noteikumiem vai atšķirīgās nodarbinātības attiecībās;

                              h)

                              “tiesību uzkrāšana” attiecas uz iespēju summēt visas tiesības un ietver kvalifikācijas periodu, kas iegūti iepriekšējā darba tirgus statusā (vai līdztekus pastāvošos darba tirgus statusos), ieskaitīšanu kvalifikācijas periodos jaunajā statusā;

                              i)

                              “pārnesamība” ir iespēja pārnest uzkrātās tiesības uz citu shēmu;

                              j)

                              “pārredzamība” ir pieejamas, piekļūstamas, vispusīgas un skaidri saprotamas informācijas sniegšana plašai sabiedrībai, potenciālajiem shēmu dalībniekiem un shēmu dalībniekiem, un pabalstu saņēmējiem par shēmas noteikumiem un/vai par individuālajiem pienākumiem un tiesībām.

         Formālais segums

                  8.

                  Dalībvalstīm tiek ieteikts nodrošināt pienācīgas sociālās aizsardzības pieejamību visiem darbiniekiem un pašnodarbinātām personām attiecībā uz visām šā ieteikuma 3.2. punktā minētajām jomām. Ņemot vērā valsts apstākļus, tiek ieteikts sasniegt šo mērķi, uzlabojot formālo segumu un attiecinot to uz:

                              a)

                              visiem darbiniekiem neatkarīgi no nodarbinātības attiecību veida – obligātā kārtā;

                              b)

                              pašnodarbinātām personām – vismaz brīvprātīgi un attiecīgā gadījumā obligātā kārtā.

         Faktiskais segums

                  9.

                  Dalībvalstīm tiek ieteikts saskaņā ar 8. punktā izklāstītajiem nosacījumiem nodrošināt faktisko segumu visiem darbiniekiem neatkarīgi no viņu nodarbinātības attiecību veida un pašnodarbinātām personām, vienlaikus saglabājot sistēmas ilgtspēju un īstenojot aizsargpasākumus, lai nepieļautu ļaunprātīgu izmantošanu. Šajā nolūkā:

                              a)

                              noteikumiem par iemaksām (piemēram, kvalifikācijas periodi, minimālie darba periodi) un tiesībām (piemēram, gaidīšanas periodi, pabalstu aprēķināšanas kārtība un ilgums) nevajadzētu liegt indivīdiem uzkrāt vai izmantot pabalstus viņu nodarbinātības attiecību veida vai darba tirgus statusa dēļ;

                              b)

                              atšķirībām shēmu noteikumos atkarībā no statusa darba tirgū vai nodarbinātības attiecību veidiem vajadzētu būt samērīgām un vajadzētu atspoguļot saņēmēju specifisko situāciju.

                  10.

                  Atbilstīgi valsts apstākļiem dalībvalstīm tiek ieteikts nodrošināt, ka tiesības – neatkarīgi no tā, vai tās iegūtas ar obligātām vai brīvprātīgām shēmām, – tiek saglabātas, uzkrātas un/vai ir pārnesamas starp visiem nodarbinātības un pašnodarbinātības statusu veidiem un starp tautsaimniecības nozarēm personas karjeras laikā vai noteiktā atsauces periodā un starp dažādām shēmām konkrētas sociālās aizsardzības jomas ietvaros.

         Adekvātums

                  11.

                  Dalībvalstīm tiek ieteikts nodrošināt, ka tad, ja darbiniekiem un pašnodarbinātām personām iestājas sociālās aizsardzības shēmas apdrošināts risks, shēmas sniedz dalībniekiem pienācīgu aizsardzības līmeni savlaicīgi un saskaņā ar valsts apstākļiem, saglabājot pienācīgu dzīves līmeni un nodrošinot pienācīgu ienākumu aizstāšanu, vienlaikus turpinot nepieļaut minēto shēmu dalībnieku nonākšanu nabadzībā. Novērtējot adekvātumu, dalībvalsts sociālās aizsardzības sistēmas vajadzības ir jāņem vērā kopumā.

                  12.

                  Dalībvalstīm tiek ieteikts nodrošināt, ka sociālās aizsardzības iemaksas ir samērīgas ar darbinieku un pašnodarbināto personu iemaksu veikšanas spēju.

                  13.

                  Ņemot vērā valsts apstākļus un attiecīgā gadījumā dalībvalstīm tiek ieteikts nodrošināt, ka visus valsts tiesību aktos paredzētos atbrīvojumus no sociālajām iemaksām vai šo iemaksu samazinājumus, tostarp grupām ar zemiem ienākumiem, piemēro visiem nodarbinātības attiecību un statusu darba tirgū veidiem.

                  14.

                  Dalībvalstīm tiek ieteikts nodrošināt, ka pašnodarbināto personu sociālās aizsardzības iemaksu un tiesību aprēķins ir balstīts uz objektīvu un pārredzamu novērtējumu par viņu ienākumu bāzi, ņemot vērā šo personu ienākumu svārstības, un ka tas atspoguļo viņu faktiskos ienākumus.

         Pārredzamība

                  15.

                  Dalībvalstīm tiek ieteikts nodrošināt, ka visu sociālās aizsardzības shēmu noteikumi ir pārredzami un ka iedzīvotājiem ir piekļuve atjauninātai, vispusīgai, pieejamai, ērti lietojamai un skaidri saprotamai informācijai par viņu individuālajām tiesībām un pienākumiem bez maksas.

                  16.

                  Dalībvalstīm tiek ieteikts vajadzības gadījumā vienkāršot ar sociālās aizsardzības shēmām saistītās administratīvās prasības darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un darba devējiem, jo īpaši mikrouzņēmumiem un mazajiem un vidējiem uzņēmumiem.

         Īstenošana, ziņošana un novērtēšana

                  17.

                  Dalībvalstīm un Komisijai būtu kopīgi jāstrādā, lai uzlabotu to datu tvērumu un nozīmību, kurus Savienības līmenī vāc par darbaspēku un piekļuvi sociālajai aizsardzībai, nolūkā informēt politikas veidotājus par sociālo aizsardzību attiecībā uz, jauniem darba veidiem. Šajā sakarā dalībvalstīm tiek ieteikts līdz 2021. gada 15. novembrim apkopot un, ja tas iespējams, publicēt uzticamus valsts statistikas datus par piekļuvi dažāda veida sociālajai aizsardzībai, piemēram, sadalot datus pēc statusa darba tirgū (pašnodarbināta persona/darba ņēmējs), nodarbinātības attiecību veida (pagaidu vai pastāvīgs darbs, nepilna laika vai pilna laika darbs, jauni darba veidi vai standarta nodarbinātība), dzimuma un vecuma.

                  18.

                  Līdz 2020. gada 15. novembrim Komisijai kopā ar Sociālās aizsardzības komiteju būtu jāizveido uzraudzības sistēma un jāizstrādā saskaņoti kopīgi kvantitatīvi un kvalitatīvi rādītāji, lai izvērtētu šā ieteikuma īstenošanu. un lai varētu to pārskatīt.

                  19.

                  Dalībvalstīm tiek ieteikts šajā ieteikumā noteiktos principus īstenot pēc iespējas drīz un līdz 2021. gada 15. maijam iesniegt plānu, kurā izklāsta atbilstīgos valsts līmenī veicamos pasākumus. Minēto plānu īstenošanas gaita būtu jāapspriež saistībā ar daudzpusējiem uzraudzības rīkiem atbilstīgi Eiropas pusgadam un atvērtajai koordinācijas metodei sociālās aizsardzības un sociālās iekļaušanas jomā.

                  20.

                  Komisijai – sadarbībā ar dalībvalstīm un pēc apspriešanās ar attiecīgajām ieinteresētajām personām – būtu jāpārskata progress šā ieteikuma īstenošanā, ņemot vērā arī ietekmi uz MVU, un līdz 2022. gada 15. novembrim jāziņo par to Padomei. Pamatojoties uz pārskatīšanas rezultātiem, Komisija var apsvērt turpmāku priekšlikumu iesniegšanu.

                  21.

                  Komisijai būtu jānodrošina, ka šā ieteikuma īstenošana tiek atbalstīta ar pasākumiem, kurus finansē no attiecīgajām Savienības programmām.

                  22.

                  Komisijai būtu jāveicina savstarpēja mācīšanās un paraugprakses apmaiņa starp dalībvalstīm un ieinteresētajām personām.

         Briselē, 2019. gada 8. novembrī

               Padomes vārdā –

               priekšsēdētāja

            L. ANDERSSON

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV L 166, 30.4.2004., 1. lpp.).

         (2)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2006/54/EK (2006. gada 5. jūlijs) par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos (OV L 204, 26.7.2006., 23. lpp.).

         (3)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2008/94/EK (2008. gada 22. oktobris) par darba ņēmēju aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā (OV L 283, 28.10.2008., 36. lpp.).

         (4)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2008/104/EK (2008. gada 19. novembris) par pagaidu darba aģentūrām (OV L 327, 5.12.2008., 9. lpp.).

         (5)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2010/41/ES (2010. gada 7. jūlijs) par to, kā piemērot vienlīdzīgas attieksmes principu vīriešiem un sievietēm, kas darbojas pašnodarbinātas personas statusā, un ar kuru atceļ Padomes Direktīvu 86/613/EEK (OV L 180, 15.7.2010., 1. lpp.)..

         (6)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2016/2341 (2016. gada 14. decembris) par arodpensijas kapitāla uzkrāšanas institūciju (AKUI) darbību un uzraudzību (OV L 354, 23.12.2016., 37. lpp.).

         (7)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2019/1152 (2019. gada 20. jūnijs) par pārredzamiem un paredzamiem darba apstākļiem Eiropas Savienībā (OV L 186, 11.7.2019., 105. lpp.).

         (8)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2019/1158 (2019. gada 20. jūnijs) par darba un privātās dzīves līdzsvaru vecākiem un aprūpētājiem un ar ko atceļ Padomes Direktīvu 2010/18/ES (OV L 188, 12.7.2019., 79. lpp.).

         (9)  Padomes Direktīva 79/7/EEK (1978. gada 19. decembris) par pakāpenisku vienlīdzīgas attieksmes principa pret vīriešiem un sievietēm īstenošanu sociālā nodrošinājuma jautājumos (OV L 6, 10.1.1979., 24. lpp.).

         (10)  Padomes Direktīva 93/103/EK (1993. gada 23. novembris) par drošības un veselības prasību minimumu darbā uz zvejas kuģiem (trīspadsmitā individuālā direktīva Direktīvas 89/391/EEK 16. panta 1. punkta nozīmē) (OV L 307, 13.12.1993., 1. lpp.).

         (11)  Padomes Direktīva 97/81/EK (1997. gada 15. decembris) par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu (OV L 14, 20.1.1998., 9. lpp.).

         (12)  Padomes Direktīva 1999/70/EK (1999. gada 28. jūnijs) par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (OV L 175, 10.7.1999., 43. lpp.).

         (13)  Padomes Direktīva 2004/113/EK (2004. gada 13. decembris), ar kuru īsteno principu, kas paredz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm, attiecībā uz pieeju precēm un pakalpojumiem, preču piegādi un pakalpojumu sniegšanu (OV L 373, 21.12.2004., 37. lpp.).

         (14)  Padomes Direktīva 2010/18/ES (2010. gada 8. marts), ar ko īsteno pārskatīto BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP un ETUC pamatnolīgumu par vecāku atvaļinājumu un atceļ Direktīvu 96/34/EK (OV L 68, 18.3.2010., 13. lpp.).

         (15)  Padomes Ieteikums 92/442/EEK (1992. gada 27. jūlijs) par sociālās aizsardzības mērķu un politiku konverģenci (OV L 245, 26.8.1992., 49. lpp.).

         (16)  Padomes Lēmums (ES) 2018/1215 (2018. gada 16. jūlijs) par dalībvalstu nodarbinātības politikas pamatnostādnēm (OV L 224, 5.9.2018., 4. lpp.).


title: Padomes Ieteikums (2018. gada 7. decembris) par pastiprinātu sadarbību, kas vērsta pret vakcīnnovēršamām slimībām

text:
               28.12.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 466/1

      PADOMES IETEIKUMS
      (2018. gada 7. decembris)
      par pastiprinātu sadarbību, kas vērsta pret vakcīnnovēršamām slimībām
      (2018/C 466/01)
      EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
      ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 168. panta 6. punktu,
      ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu,
      tā kā:

                  (1)

                  Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 168. pantā ir paredzēts, ka, nosakot un īstenojot visu Savienības politiku un darbības, ir jānodrošina augsts cilvēku veselības aizsardzības līmenis. Savienības rīcībai, kurai jāpapildina dalībvalstu politika, ir jābūt vērstai uz to, lai uzlabotu sabiedrības veselību, veiktu slimību profilaksi un novērstu draudus fiziskajai un garīgajai veselībai.

                  (2)

                  Saskaņā ar LESD 168. panta 6. punktu Padome pēc Komisijas priekšlikuma var pieņemt ieteikumus, kuri saistīti ar minētajā pantā izklāstītajiem mērķiem un kuru nolūks ir gan uzlabot sabiedrības veselību – jo īpaši saistībā ar tādu slimību apkarošanu, kas sabiedrības veselību apdraud visvairāk –, gan pārraudzīt nopietnus pārrobežu draudus veselībai, laikus par tiem brīdināt un tos apkarot. Vakcīnnovēršamas slimības tiek uzskatītas par slimībām, kas sabiedrības veselību apdraud visvairāk.

                  (3)

                  Vakcinācija ir viens no spēcīgākajiem un izmaksu ziņā lietderīgākajiem sabiedrības veselības aizsardzības pasākumiem, kādi 20. gadsimtā izstrādāti, un tā joprojām ir galvenais pārnēsājamo slimību primārās profilakses instruments.

                  (4)

                  Par vakcinācijas programmām atbild dalībvalstis, tomēr vakcīnnovēršamām slimībām piemīt pārrobežu raksturs un nacionālās imunizācijas programmas saskaras ar kopīgām problēmām, tāpēc labums varētu būt no saskaņotākas ES rīcības un pieejām tādu epidēmiju un slimību profilaksē vai izplatības ierobežošanā, kurām ir pārrobežu raksturs.

                  (5)

                  Straujā maldinošas informācijas izplatīšanās, kas notiek ar sociālo mediju un skaļu vakcinācijas pretinieku starpniecību, ir veicinājusi aplamus priekšstatus, kuru iespaidā sabiedrībā galvenā uzmanība vairs netiek pievērsta vakcinācijas individuālajiem un kolektīvajiem ieguvumiem un pārnēsājamo slimību radītajiem riskiem, bet rodas arvien lielāka neuzticēšanās un bailes no nepierādītiem nevēlamiem notikumiem. Jārīkojas, lai pastiprinātu dialogu ar iedzīvotājiem, izprastu viņu patiesās bažas un šaubas par vakcināciju un adekvāti, balstoties uz individuālām vajadzībām, šos jautājumus risinātu.

                  (6)

                  Svarīga loma centienos uzlabot vakcinācijas aptveri ir veselības aprūpes darbiniekiem. Lai atbalstītu veselības aprūpes darbinieku pūliņus, viņiem būtu jāpiedāvā iespējas turpināt izglītību un apmācību par vakcināciju saskaņā ar nacionālajiem ieteikumiem.

                  (7)

                  Lai aizsargātu minētos veselības aprūpes darbiniekus un viņu pacientus, būtu jāpievēršas gadījumiem, kad, ņemot vērā nacionālos ieteikumus, veselības aprūpes darbinieku vakcinācijas aptvere tiek uzskatīta par nepietiekamu.

                  (8)

                  Tas, ka dalībvalstu vakcinācijas kalendāri atšķiras pēc ieteikumiem, izmantoto vakcīnu veida, ievadīto devu skaita un termiņiem, paaugstina risku, ka iedzīvotāji, sevišķi bērni, pārceļoties no vienas dalībvalsts uz citu, kādu vakcīnu nesaņems.

                  (9)

                  Lai apmierinātu vajadzību imunizācijas pakalpojumus pietuvināt iedzīvotājiem, ir mērķtiecīgi – jo īpaši, izmantojot kopienā strādājošus pakalpojumu sniedzējus,– jācenšas sasniegt vismazāk aizsargātos sabiedrības locekļus. Eiropas struktūrfondi, konkrēti, Eiropas Sociālais fonds (ESF) un Eiropas Reģionālās attīstības fonds (ERAF), dalībvalstīm piedāvā vērā ņemamas iespējas pastiprināt veselības aprūpes darbinieku izglītošanu par vakcinācijas jautājumiem un nostiprināt veselības aprūpes infrastruktūras spējas vakcinācijas jomā.

                  (10)

                  Demogrāfiskas pārmaiņas, cilvēku mobilitāte, klimata pārmaiņas un sarūkoša imunitāte veicina epidemioloģiskas izmaiņas vakcīnnovēršamo slimību radītajā slogā, un tādēļ vakcinācijas programmās ir jāievēro dzīvescikla pieeja, proti, šīm programmām ir jāaptver ne tikai bērnības gadi. Šīs pieejas mērķis ir nodrošināt pietiekamu aizsardzību visa mūža garumā, tā sekmē veselīgu dzīvesveidu, veselīgas vecumdienas, kā arī veselības aprūpes sistēmu ilgtspēju.

                  (11)

                  Nacionālo vakcinācijas programmu izpildi un īstenošanu tieši ietekmē gadījumi, kad pietrūkst vakcīnu; dalībvalstis saskaras ar dažādiem vakcīnu piegādes traucējumiem, Eiropas Savienībā joprojām ir ierobežota ražošanas jauda un joprojām ir sarežģīti ar vakcīnām apmainīties pāri robežām, turklāt nenoteiktību pieprasījuma jomā vairo tas, ka netiek īstenota koordinēta prognozējoša plānošana. Skatoties šādā kontekstā, Eiropas Savienība un tās iedzīvotāji pārnēsājamo slimību uzliesmojumu gadījumā joprojām nav pietiekami aizsargāti.

                  (12)

                  Lai strauji virzītu jaunu vakcīnu pētniecību un izstrādi un pilnveidotu vai pielāgotu jau esošās vakcīnas, ir vajadzīgas inovatīvas partnerības un platformas, augsta līmeņa speciālās zināšanas un ciešāka sasaiste starp disciplīnām un nozarēm, kā arī ieguldījumi tādos sociālo zinātņu un uzvedības zinātņu pētījumos, kuri ļautu labāk izprast to, kādi kontekstuālie noteicošie faktori pamato nevēlēšanos vakcinēties.

                  (13)

                  Padomes secinājumos par vakcināciju kā efektīvu līdzekli sabiedrības veselības jomā (1) jau tika apzināti daži no šiem svarīgajiem uzdevumiem un turpmākajiem pasākumiem un dalībvalstis un Komisija tika aicinātas izstrādāt kopīgas darbības, kuru mērķis būtu dalīties paraugpraksē par vakcinācijas politiku.

                  (14)

                  Padomes secinājumos par bērnu imunizāciju (2) konkrēti ir pausts aicinājums pilnveidot imunizācijas reģistrus un informācijas sistēmas, lai uzlabotu vakcinācijas programmu pārraudzību un atvieglotu informācijas apmaiņu starp vakcinācijas pakalpojumu sniedzējiem.

                  (15)

                  Komisijas paziņojumā par digitālā vienotā tirgus stratēģijas īstenošanu (3) un paziņojumā par e-veselības rīcības plānu 2012.–2020. gadam (4) ir atgādināts par digitālās veselības programmas nozīmi un par to, ka prioritāte jāpiešķir e-veselības un lielo datu risinājumu izstrādei. Lai nodrošinātu modernus un ilgtspējīgus veselības aprūpes modeļus, kā arī lai nodrošinātu pilnvērtīgas iespējas iedzīvotājiem un veselības aprūpes darbiniekiem, šīs iniciatīvas tiek pastiprinātas ar Komisijas paziņojumu par to, kā digitālajā vienotajā tirgū īstenot veselības un aprūpes digitālo pārveidi (5).

                  (16)

                  Direktīvā 2000/54/EK (6) par darba ņēmēju aizsardzību pret risku, kas saistīts ar bioloģisku aģentu iedarbību darba vietā, ir noteiktas minimālās prasības darba ņēmēju aizsardzības nodrošināšanai, tostarp prasība iepriekš neimunizētiem cilvēkiem piedāvāt vakcinēšanos, un Padomes Direktīvā 2010/32/ES (7), ar ko īsteno HOSPEEM un EPSU noslēgto Pamatnolīgumu par asu instrumentu radītu ievainojumu novēršanu slimnīcu un veselības aprūpes nozarē, ir paredzēts – ja riska novērtējums liecina par darba ņēmēju drošības un veselības apdraudējumu, ko izraisa saskarsme ar tādiem bioloģiskajiem aģentiem, pret kuriem ir efektīvas vakcīnas, darba ņēmējiem būtu jāpiedāvā vakcinēties.

                  (17)

                  Lēmums 1082/2013/ES (8) par nopietniem pārrobežu veselības apdraudējumiem ir pamats, uz kura iedibināt brīvprātīgu mehānismu tādu medicīnisko pretlīdzekļu iepriekšējai iegādei, kas paredzēti nopietniem pārrobežu veselības apdraudējumiem.

                  (18)

                  Padomes secinājumos par Eiropas Savienības veselības aizsardzības sistēmu kopējām vērtībām un principiem (9) ir apstiprināti principi un galvenās vērtības – universālums, piekļuve kvalitatīvai veselības aprūpei, taisnīgums un solidaritāte –, kuriem ir izšķirīgi svarīga nozīme centienos saskaņā ar nacionālām un reģionālām imunizācijas programmām nodrošināt vienlīdzīgu piekļuvi vakcinācijas pakalpojumiem neatkarīgi no vecuma, sociālā stāvokļa vai ģeogrāfiskās atrašanās vietas.

                  (19)

                  Regula (EK) Nr. 851/2004 (10) pilnvaro Eiropas Slimību profilakses un kontroles centru (ECDC) atbalstīt infekcijas slimību profilaksi un kontroli un veicināt apmaiņu ar paraugpraksi un pieredzi attiecībā uz vakcinācijas programmām. Turklāt ECDC koordinē datu – tostarp datu par vakcinācijas stratēģijām – vākšanu, pārbaudi, analīzi un izplatīšanu ES līmenī.

                  (20)

                  Direktīva 2001/83/EK (11) par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm, un Regula (EK) Nr. 726/2004 (12), ar ko izveido Eiropas Zāļu aģentūru, pilnvaro regulatīvās iestādes veicināt un aizsargāt sabiedrības veselību, atļaujot izmantot drošas un iedarbīgas vakcīnas un pēc tirdzniecības atļaujas piešķiršanas pastāvīgi vērtējot to ieguvumu un riska profilu.

                  (21)

                  Komisijas “Viena veselība” rīcības plāns (13) atbalsta ES dalībvalstis pret antimikrobiālajiem līdzekļiem izveidojušās rezistences (AMR) apkarošanā un aicina racionalizēt procedūras, saskaņā ar kurām tiek piešķirtas atļaujas jauniem antibakteriālajiem līdzekļiem, kā arī pastiprināti pētīt un izstrādāt jaunas vakcīnas pret patogēniem, kas saistīti ar rezistenci pret antimikrobiāliem līdzekļiem.

                  (22)

                  Eiropas Parlamenta 2018. gada 19. aprīļa rezolūcijā par vilcināšanos vakcinēties un par vakcinācijas līmeņa pazemināšanos Eiropā (14) dalībvalstis tiek aicinātas nodrošināt pietiekamu vakcināciju veselības aprūpes darbiniekiem, efektīvi vērsties pret maldinošu informāciju un īstenot pasākumus, kuru mērķis būtu uzlabot piekļuvi zālēm. Šajā rezolūcijā arī pausts aicinājums Komisijai veicināt saskaņotāku vakcinācijas kalendāru visā Eiropas Savienībā.

                  (23)

                  Ar rīcības plānu viltus ziņu un tiešsaistes dezinformācijas apkarošanai Komisija ir iecerējusi veicināt to, ka tiek izstrādāta ES līmeņa stratēģija cīņai pret dezinformācijas izplatīšanu, un Komisijas paziņojumā par vēršanos pret dezinformāciju (15) uzmanība ir pievērsta tiešsaistes platformu problēmām, kas saistītas ar dezinformācijas izplatīšanu.

                  (24)

                  Jau kopš Vakcinācijas alianses (GAVI) izveides 2000. gadā Komisija ar tās starpniecību ir atbalstījusi centienus 77 nabadzīgākajās valstīs uzlabot modernu un esenciālu vakcīnu pieejamību. Līdz 2015. gadam tika piešķirti 83 miljoni EUR, kas palīdzēja 2011.–2015. gadā pilnīgi imunizēt 277 miljonus bērnu, un 2016.–2020. gadam ir apsolīts piešķirt vēl 200 miljonus EUR, plānojot šajā laikposmā imunizēt vēl 300 miljonus bērnu.

                  (25)

                  2012. gada Pasaules Veselības asamblejā veselības ministri apstiprināja Globālo vakcinācijas rīcības plānu, lai nodrošinātu, ka līdz 2020. gadam nevienam neiet secen nepieciešamā imunizācija. 2014. gadā Pasaules Veselības organizācijas (PVO) Eiropas reģionālā komiteja pieņēma Eiropas Vakcinācijas rīcības plānu 2015.–2020. gadam.

                  (26)

                  Ilgtspējīgas attīstības programmas 2030. gadam (16) trešais mērķis ir “nodrošināt veselīgu dzīvi un sekmēt labklājību jebkura vecuma cilvēkiem”, un tajā uzsvērta vakcīnu nozīme cilvēku aizsargāšanā pret slimībām. Turklāt ar Eiropas Konsensu par attīstību “Mūsu pasaule, mūsu cieņa, mūsu nākotne” (17) ES un tās dalībvalstis no jauna apstiprina apņemšanos aizsargāt ikviena cilvēka tiesības uz visaugstāko sasniedzamo fiziskās un garīgās veselības līmeni, tostarp, palīdzot nodrošināt, ka ikvienam ir pieejamas esenciālās zāles un vakcīnas par pieņemamu cenu.

                  (27)

                  Vienotajā rīcībā vakcinācijas jomā, ko līdzfinansē no trešās Savienības rīcības programmas veselības jomā (18) un kas sākās 2018. gadā, ir paredzēts galveno uzmanību pievērst apmaiņai ar paraugpraksi šādos jautājumos: nacionālā vakcinācijas politika un elektronisko imunizācijas informācijas sistēmu tehnisko prasību apzināšana, vakcīnu prognozēšana, vakcīnu pētniecības un izstrādes prioritizēšana un vakcīnneizlēmības pētniecība.

                  (28)

                  Ar šajā ieteikumā ierosinātajām darbībām ir iecerēts palielināt sabiedrības veselības drošību, mazināt nevienlīdzību dalībvalstu starpā un palielināt vakcīnu piegādes drošību iekšējā tirgū. Šīs darbības papildina un pastiprina nacionālo politiku un darbības visās dalībvalstīs, un vienlaikus tajās ir ņemtas vērā dalībvalstu dažādās izejpozīcijas tādās jomās kā imunizācijas politika, institucionālā struktūra, reģionālās atšķirības un veselības aprūpes jomas spējas.

                  (29)

                  Šis ieteikums saskan ar subsidiaritātes un proporcionalitātes principiem,

            AR ŠO DALĪBVALSTĪM IESAKA:

                  1.

                  Izstrādāt un ieviest nacionāla un/vai reģionāla līmeņa vakcinācijas plānus – kā attiecīgā gadījumā vajadzīgs –, kuru nolūks būtu palielināt vakcinācijas aptveri tā, lai līdz 2020. gadam sasniegtu PVO Eiropas vakcinācijas rīcības plāna mērķus un uzdevumus. Šajos plānos varētu iekļaut, piemēram, noteikumus, kas attiektos uz ilgtspējīgu finansējumu un apgādi ar vakcīnām, dzīvescikla pieeju vakcinācijā, spēju reaģēt ārkārtas situācijās un uz komunikācijas un popularizēšanas pasākumiem.

                  2.

                  Lai Eiropas Savienībā izskaustu masalas, tiekties līdz 2020. gadam panākt, ka vakcinācijas aptvere sasniedz 95 % – jo īpaši attiecībā uz masalām – un ar divām vakcīnas devām tiek vakcinēta attiecīgā bērnu mērķgrupa, un strādāt pie tā, lai visās citās vecuma grupās tiktu likvidēta imunizācijas aptverstarpība.

                  3.

                  Ieviest regulāras vakcinācijas statusa pārbaudes un regulāras vakcinēšanās iespējas dažādos mūža posmos, šādā nolūkā izmantojot regulāros apmeklējumus primārajā aprūpes sistēmā un papildu pasākumus, ko veiktu, piemēram, pirms skolas gaitu sākuma, darba vietā vai aprūpes iestādēs – atbilstoši valsts spējām.

                  4.

                  Ar šādiem paņēmieniem atvieglot nacionālu un/vai reģionālu vakcinācijas pakalpojumu pieejamību:

                              a)

                              vienkāršot un paplašināt iespējas piedāvāt vakcinēšanos, izmantojot kopienā strādājošus aprūpes sniedzējus; un

                              b)

                              nodrošināt vismazāk aizsargāto grupu, tostarp sociāli atstumto grupu, mērķtiecīgu sasniegšanu, lai novērstu nevienlīdzību un aptverstarpību vakcinācijas jomā.

                  5.

                  Mudināt augstākās izglītības iestādes un attiecīgās ieinteresētās personas apsvērt iespēju apmācību par vakcīnnovēršanām slimībām, vakcinoloģiju un imunizāciju ietvert un nostiprināt nacionālajās medicīniskās izglītības programmās un jebkādās medicīniskās tālākizglītības programmās, kas paredzētas veselības aprūpes darbiniekiem visās nozarēs, kad tas ieteicams, lai stiprinātu viņu svarīgo lomu centienos panākt lielāku vakcinācijas aptveri, un šajos jautājumos sadarboties ar augstākās izglītības iestādēm un attiecīgām ieinteresētajām personām.
                  Izmantot ESF un ERAF piedāvātās iespējas, lai atbalstītu to, ka veselības aprūpes darbinieki tiek apmācīti un tiek pilnveidotas viņu prasmes vakcīnnovēršamu slimību jautājumos, vakcinoloģijā un imunizācijā, un lai vakcinācijas jomā pastiprinātu nacionālo un reģionālo veselības infrastruktūru spējas, tostarp elektroniskās imunizācijas informācijas sistēmas.

                  6.

                  Kad vien vajadzīgs, ar šādiem paņēmieniem pastiprināt komunikācijas pasākumus un palielināt informētību par vakcinācijas sniegtajiem ieguvumiem:

                              a)

                              zinātniskos pierādījumus pasniegt nespeciālistiem saprotamā veidā, izmantot dažādas kontekstam atbilstošas stratēģijas, lai cīnītos pret maldinošas informācijas izplatīšanos, tostarp, piemēram, izmantot digitālus rīkus un partnerības ar pilsonisko sabiedrību un citām attiecīgām ieinteresētām personām;

                              b)

                              lai cīnītos pret vieglprātīgu attieksmi un vairotu uzticēšanos imunizācijai, veidot saikni ar attiecīgajiem rīcībspēkiem, piemēram, veselības aprūpes darbiniekiem, izglītības jomas ieinteresētajām personām, sociālajiem partneriem un medijiem kā informācijas izplatītājiem, un piedāvāt tiem apmācību par imunizāciju.

                  7.

                  Izskatīt iespēju veselības un veselības aprūpes iestādēs attīstīt spēju uzturēt elektronisku informāciju par iedzīvotāju vakcinācijas statusu, kuras pamatā būtu, piemēram, informācijas sistēmas, kurās iestrādātas atgādinājuma funkcijas, kuras tver atjauninātus datus par vakcinācijas aptveri visās vecuma grupās un kuras dod iespēju datus saistīt un ar tiem apmainīties dažādās veselības aprūpes sistēmās.

                  8.

                  Vajadzības gadījumā palielināt atbalstu vakcīnu pētniecībai un inovācijai, lai būtu pieejami pietiekami resursi straujai jaunu vai uzlabotu vakcīnu izstrādei, un veicināt vakcīnu pētniecības izmantošanu ar mērķi panākt, ka nacionālas vai reģionālas vakcinācijas programmas un politika ir labāk pamatotas.

            AR ŠO ATZINĪGI VĒRTĒ KOMISIJAS NODOMU CIEŠĀ SADARBĪBĀ AR DALĪBVALSTĪM RĪKOTIES ŠĀDI:

                  9.

                  Izvirzīt mērķi izveidot Eiropas Vakcinācijas informācijas kopīgošanas (EVIK) sistēmu, kuru koordinētu ECDC un kuras mērķis būtu:

                              a)

                              kopā ar valstu sabiedrības veselības iestādēm:

                                          i)

                                          izpētīt, kāda ir iespēja līdz 2020. gadam noteikt vadlīnijas ES vakcinācijas pamatkalendāram, kurā tiktu ņemti vērā PVO ieteikumi attiecībā uz regulāro imunizāciju, kura mērķis būtu uzlabot nacionālo plānu saderīgumu un veicināt vienlīdzību Savienības iedzīvotāju veselības aizsardzībā, kā arī izpētīt, kāda ir iespēja izveidot vienotu vakcinācijas karti;

                                          ii)

                                          pastiprināt nacionālo un reģionālo vakcinācijas plānu novērtēšanas konsekvenci, pārredzamību un metodes, ar nacionālo imunizācijas tehnisko padomdevēju grupu (NITAG) atbalstu kopīgojot zinātniskos pierādījumus un instrumentus;

                                          iii)

                                          sadarbībā ar PVO izstrādāt ES metodes un norādījumus prasībām attiecībā uz datiem, kādi vajadzīgi labākai visu vecumgrupu, tostarp veselības aprūpes darbinieku, vakcinācijas aptveres pārraudzībai, un vākt šādus datus un kopīgot ES līmenī;

                              b)

                              līdz 2019. gadam ar Eiropas Zāļu aģentūras atbalstu izveidot Eiropas vakcinācijas informācijas portālu, kurā tiešsaistē tiktu sniegti objektīvi, pārredzami un atjaunināti pierādījumi par vakcināciju un vakcīnām, to sniegtajiem ieguvumiem un drošumu, un par farmakovigilances procesu;

                              c)

                              cīnīties pret tiešsaistē izplatītu maldinošu informāciju par vakcīnām un izstrādāt uz pierādījumiem balstītus informācijas rīkus un norādījumus, kas atbilstoši Komisijas paziņojumam par vēršanos pret dezinformāciju tiešsaistē palīdzētu dalībvalstīm reaģēt uz vakcīnneizlēmību.

                  10.

                  Ar Eiropas Zāļu aģentūras atbalstu un sadarbībā ar ECDC ES līmenī pastāvīgi pārraudzīt vakcīnu un vakcinēšanas radītos ieguvumus un riskus, tostarp, veicot pēctirgus uzraudzības pētījumus.

                  11.

                  Virzīties uz to, lai tiktu izstrādātas metodes un stiprinātas spējas novērtēt vakcīnu un vakcinācijas programmu relatīvo iedarbīgumu.

                  12.

                  Ņemot vērā valstu kompetences, nostiprināt to, kā faktiski tiek piemēroti ar Direktīvu 2000/54/EK un Padomes Direktīvu 2010/32/ES noteiktie Savienības noteikumi par darba ņēmēju aizsardzību pret riskiem, kas saistīti ar bioloģisku aģentu iedarbību darba vietā, šādā nolūkā jo īpaši atbalstot veselības aprūpes darbinieku tālākizglītību, pārraugot viņu imunizācijas statusu un vajadzības gadījumā aktīvi piedāvājot vakcināciju, lai pietiekamā līmenī nodrošinātu pacientu un veselības aprūpes darbinieku drošību.

                  13.

                  Nodrošināt pierādījumus un datus, arī izmantojot European Schoolnet, lai atbalstītu dalībvalstu centienus stiprināt vakcinoloģijas un imunoloģijas aspektus savās nacionālajās medicīniskās izglītības programmās un pēcdiploma studijās.

                  14.

                  Ar šādiem paņēmieniem censties nostiprināt apgādi ar vakcīnām un mazināt vakcīnu trūkuma risku:

                              a)

                              apsvērt iespēju izstrādāt virtuālu Eiropas datu noliktavu, kurā būtu atspoguļotas vajadzības pēc vakcīnām un – attiecīgā gadījumā – piedāvājamie vakcīnu krājumi, lai tādējādi atvieglotu brīvprātīgu apmaiņu ar informāciju par esenciālu vakcīnu pieejamajiem krājumiem, varbūtējiem pārpalikumiem un globāla trūkuma gadījumiem;

                              b)

                              apsvērt iespēju izstrādāt koncepciju apmaiņas mehānismam, ar kura palīdzību dalībvalstis slimības uzliesmojuma gadījumā varētu apmainīties ar vakcīnu krājumiem, un uzlabot saiknes starp vakcīnu piedāvājumu un pieprasījumu;

                              c)

                              izpētīt, kāda ir iespēja veidot fiziskas rezerves un ar vakcīnu ražotājiem iesaistīties dialogā par mehānismu, ar kura palīdzību atvieglot vakcīnu rezervju veidošanu un vakcīnu pieejamību slimību uzliesmojumu gadījumā, ņemot vērā esenciālu vakcīnu globāla trūkuma gadījumus;

                              d)

                              kopā ar ieinteresētajām personām – jo īpaši ar vakcīnu ražotājiem, kuriem ir nozīmīga loma šo mērķu īstenošanā,– apsvērt iespējas uzlabot ES ražošanas jaudu, nodrošināt piegādes nepārtrauktību un garantēt piegādātāju dažādību;

                              e)

                              izskatīt iespējas kopīgi iepirkt vakcīnas vai antitoksīnus, ko paredzēts izmantot pandēmijas, negaidītu slimību uzliesmojumu un maza vakcīnu pieprasījuma gadījumos (kad slimības gadījumu nav daudz vai arī jāaptver tikai kādas ļoti specifiskas populācijas);

                              f)

                              atbalstīt ES Oficiālo zāļu kontroles laboratoriju tīklu un tā darbu, kura mērķis ir nodrošināt, ka ES tirgū tiek laistas tādas vakcīnas, kurām ir augsta kvalitāte;

                              g)

                              pārraudzīt to, vai tiek ievērots zāļu tirdzniecības atļauju turētājiem uzliktais pienākums nodrošināt zāļu nepārtrauktu piegādi (Direktīvas 2001/83/EK 81. pants), un izpētīt paņēmienus, ar kuriem varētu uzlabot šā pienākuma ievērošanu;

                              h)

                              apsvērt iespēju atvieglot – kopā ar Eiropas Zāļu aģentūru – agrīnu dialogu ar izstrādātājiem, valstu politikas veidotājiem un regulatoriem, lai atbalstītu atļauju piešķiršanu inovatīvām vakcīnām, tostarp tādām, kas paredzētas jauniem veselības apdraudējumiem.

                  15.

                  Ar šādiem paņēmieniem paaugstināt ES un nacionālās vakcīnu pētniecības un izstrādes finansējuma rezultativitāti un efektivitāti:

                              a)

                              nostiprināt esošās partnerības un pētniecības infrastruktūras un veidot jaunas, tostarp klīnisko pārbaužu vajadzībām;

                              b)

                              censties veidot vienotu viedokli par iedzīvotāju neapmierinātajām vajadzībām un vienoties par vakcinācijas prioritātēm, ko varētu izmantot par pamatu turpmākām vakcīnu pētniecības finansēšanas programmām valstu un ES līmenī, arī maksimāli palielinot priekšrocības, ko sniedz Epidēmijgatavības inovāciju koalīcija (CEPI) un Globālā pētniecības sadarbība infekcijgatavībā (GloPID-R);

                              c)

                              apsvērt iespējas veikt ieguldījumus uzvedības zinātņu un sociālo zinātņu pētījumos par to, kādi noteicoši faktori ietekmē dažādas iedzīvotāju un veselības aprūpes darbinieku apakšgrupas jautājumā par nevēlēšanos vakcinēties.

            AR ŠO ATZINĪGI VĒRTĒ KOMISIJAS NODOMU:

                  16.

                  Izpētīt problēmas, kas saistītas ar nepietiekamu vakcinācijas aptveri, kuru izraisa cilvēku pārvietošanās Eiropas Savienībā pāri robežām, un izskatīt to risināšanas iespējas, tostarp, izpētot iespēju izstrādāt vienotu ES iedzīvotāju vakcinācijas karti/pasi (kurā būtu ņemta vērā varbūtība, ka nacionālie vakcinācijas kalendāri atšķiras, un) kura būtu saderīga ar elektroniskām imunizācijas informācijas sistēmām un atzīta par derīgu pārrobežu lietošanai, nedublējot valsts līmenī veikto darbu.

                  17.

                  Izvirzīt mērķi regulāri, piemēram, ES procesā “Stāvoklis attiecībā uz veselību”, sagatavot ziņojumu par to, kāda ir uzticēšanās vakcīnām ES, lai pārraudzītu attieksmi pret vakcināciju. Balstoties uz minēto ziņojumu un ņemot vērā ar šo jautājumu saistīto darbu, kas tiek veikts PVO, iesniegt norādījumus, kas dalībvalstīm var palīdzēt apkarot vakcīnneizlēmību.

                  18.

                  Sasaukt Vakcinācijas koalīciju, kura pulcina Eiropas veselības aprūpes darbinieku apvienības un attiecīgās jomas studentu apvienības, lai apņemtos sabiedrībai sniegt precīzu informāciju, apkarot mītus un apmainīties ar paraugpraksi.

                  19.

                  Pastiprināt ikgadējās Eiropas Imunizācijas nedēļas ietekmi, sarīkojot ES sabiedriskās izpratnes veidošanas iniciatīvu un atbalstot dalībvalstu darbības.

                  20.

                  Apzināt, kādi šķēršļi liedz nelabvēlīgā situācijā esošām un sociāli atstumtām grupām vakcinēties, un atbalstīt pieejamības uzlabošanas pasākumus, tostarp, veicinot veselības mediatoru darbību un kopienas tīklus iedzīvotāju līmenī, saskaņā ar nacionālajiem ieteikumiem.

                  21.

                  Kā aprakstīts Komisijas paziņojumā “Kā digitālajā vienotajā tirgū īstenot veselības un aprūpes digitālo pārveidi; iedzīvotāju iespēju stiprināšana un veselīgākas sabiedrības veidošana”, pienācīgi ņemot vērā noteikumus par personas datu aizsardzību, izstrādāt norādījumus, kas palīdz pārvarēt juridiskos un tehniskos šķēršļus, kuri kavē nacionālo imunizācijas informācijas sistēmu sadarbspēju.

                  22.

                  Ar ES pētniecības un inovācijas pamatprogrammu starpniecību turpināt atbalstīt pētniecību un inovāciju, lai izstrādātu drošas un iedarbīgas jaunas vakcīnas un optimizētu jau esošās.

                  23.

                  Pastiprināt esošās partnerības un sadarbību ar starptautiskiem rīcībspēkiem un iniciatīvām, piemēram, ar PVO un tās Imunizācijas ekspertu stratēģisko padomdevēju grupu (SAGE), Eiropas Imunizācijas ekspertu tehnisko padomdevēju grupu (ETAGE), Pasaules Veselības drošības iniciatīvas un programmas procesiem (Pasaules Veselības drošības iniciatīva, Pasaules Veselības drošības programma), Unicef un tādām finansēšanas un pētniecības iniciatīvām kā GAVI, CEPI, GloPID-R un JPIAMR (Kopīgā plānošanas iniciatīva pret antimikrobiālajiem līdzekļiem izveidojušās rezistences jautājumos).

                  24.

                  Balstoties uz rādītājiem, par kuriem panākta vienošanās ar dalībvalstīm, un uz informāciju no citiem attiecīgiem avotiem, regulāri ziņot par šā ieteikuma īstenošanas gaitu.

         Briselē, 2018. gada 7. decembrī

               Padomes vārdā –

               priekšsēdētāja

            B. HARTINGER-KLEIN

         (1)  Padomes secinājumi par vakcināciju kā efektīvu līdzekli sabiedrības veselības jomā (OV C 438, 6.12.2014., 3. lpp.).

         (2)  Padomes secinājumi par bērnu imunizāciju: panākumi un problēmas bērnu imunizācijā Eiropā un turpmākā rīcība (OV C 202, 8.7.2011., 4. lpp.).

         (3)  Komisijas paziņojums Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai par digitālā vienotā tirgus stratēģijas īstenošanas vidusposma pārskatu “Satīklots digitālais vienotais tirgus visiem”, COM(2017) 228.

         (4)  Komisijas paziņojums Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai “E-veselības rīcības plāns 2012.–2020. gadam”, COM(2012) 736.

         (5)  Komisijas paziņojums Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai “Kā digitālajā vienotajā tirgū īstenot veselības un aprūpes digitālo pārveidi; iedzīvotāju iespēju stiprināšana un veselīgākas sabiedrības veidošana”, COM(2018) 233.

         (6)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2000/54/EK (2000. gada 18. septembris) par darba ņēmēju aizsardzību pret risku, kas saistīts ar bioloģisku aģentu iedarbību darba vietā (OV L 262, 17.10.2000., 21. lpp.).

         (7)  Padomes Direktīva 2010/32/ES (2010. gada 10. maijs), ar ko īsteno HOSPEEM un EPSU noslēgto Pamatnolīgumu par asu instrumentu radītu ievainojumu novēršanu slimnīcu un veselības aprūpes nozarē (OV L 134, 1.6.2010., 66. lpp.).

         (8)  Eiropas Parlamenta un Padomes Lēmums 1082/2013/ES (2013. gada 22. oktobris) par nopietniem pārrobežu veselības apdraudējumiem un ar ko atceļ Lēmumu Nr. 2119/98/EK (OV L 293, 5.11.2013., 1. lpp.).

         (9)  Padomes secinājumi par Eiropas Savienības veselības aizsardzības sistēmu kopējām vērtībām un principiem (OV C 146, 22.6.2006., 1. lpp.).

         (10)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 851/2004 (2004. gada 21. aprīlis), ar ko izveido Eiropas Slimību profilakses un kontroles centru (OV L 142, 30.4.2004., 1. lpp.).

         (11)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2001/83/EK (2001. gada 6. novembris) par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm (OV L 311, 28.11.2001., 67. lpp.).

         (12)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 726/2004 (2004. gada 31. marts), ar ko nosaka cilvēkiem paredzēto un veterināro zāļu reģistrēšanas un uzraudzības Kopienas procedūras un izveido Eiropas Zāļu aģentūru (OV L 136, 30.4.2004., 1. lpp.).

         (13)  Komisijas paziņojums par “Viena veselība” rīcības plānu, kura mērķis ir atbalstīt dalībvalstis pret antimikrobiālajiem līdzekļiem izveidojušās rezistences apkarošanā COM(2017) 339.

         (14)  Eiropas Parlamenta rezolūcija par vilcināšanos vakcinēties un par vakcinācijas līmeņa pazemināšanos Eiropā (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēta).

         (15)  Komisijas paziņojums “Vēršanās pret dezinformāciju tiešsaistē: Eiropas pieeja”, COM(2018) 236.

         (16)  ANO Ģenerālās Asamblejas 2015. gada 25. septembra Rezolūcija 70/1 “Pārveidosim mūsu pasauli: ilgtspējīgas attīstības programma 2030. gadam”.

         (17)  Padomes un Padomē sanākušo dalībvalstu valdību pārstāvju, Eiropas Parlamenta un Eiropas Komisijas kopīgais paziņojums “Jaunais Eiropas Konsenss par attīstību “Mūsu pasaule, mūsu cieņa, mūsu nākotne”” (OV C 210, 30.6.2017., 1. lpp.).

         (18)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 282/2014 (2014. gada 11. marts), ar ko izveido trešo Savienības rīcības programmu veselības aizsardzības jomā (2014.–2020. gads) un atceļ Lēmumu Nr. 1350/2007/EK (OV L 86, 21.3.2014., 1. lpp.).