				|

		52013PC0550

			Javaslat AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS RENDELETE a kártyaalapú fizetési műveletek bankközi díjairól /* COM/2013/0550 final - 2013/0265 (COD) */

			   	INDOKOLÁS
1.           A JAVASLAT HÁTTERE
A javaslat okai és céljai
E javaslat célja, hogy segítséget nyújtson az
EU egészére kiterjedő pénzforgalmi piac létrehozásához, amely
lehetővé teszi a fogyasztók, a kiskereskedők és más vállalkozások
számára, hogy az Európa 2020 stratégiával és a digitális menetrenddel
összhangban az EU belső piacának valamennyi előnyét élvezhessék,
ideértve az elektronikus kereskedelmet is.
Ezt megvalósítandó, valamint annak érdekében,
hogy a kártyás fizetési eszközök és a kártyaalapú fizetési műveletek terén
–offline, online és mobil környezetben egyaránt – támogassuk az egész Európai
Unióra kiterjedő szolgáltatásokat, hatékonyságot és innovációt,
biztosítani kell a jogi egyértelműséget és az egyenlő feltételeket.
Ezenkívül meg kell tiltani azokat az üzleti szabályokat és egyéb feltételeket,
amelyek akadályozzák a fogyasztókat és a kiskereskedőket abban, hogy
pontos információt szerezzenek a fizetési műveletekkel kapcsolatban
kifizetett díjakról, ezáltal hátráltatva a teljes körűen működő belső
piac létrehozását.
Háttér-információk
Az Európai Unióban végbemenő lakossági
fizetések szabályozási és jogi keretei az elmúlt 12 év során alakultak ki, a
folyamatot az euro megjelenése jelentősen felgyorsította. A nemzeti és a
határokon átnyúló, euróban történő fizetések díjainak
egyenértékűségéről rendelkező 2560/2001/EK rendelet további
kezdeményezésekre adott alapot a belső piac fizetések terén történő
megvalósításával kapcsolatban.
A szabályozási és jogi keretet számos olyan
vizsgálat és határozat egészíti ki, amelyet a Bizottság az elmúlt években az
uniós versenyjog szerint végzett el, illetve fogadott el a lakossági fizetések
terén.
A biztonságos, hatékony, versenyképes és
innovatív elektronikus fizetés valamennyi termékkel és szolgáltatással kapcsolatban
központi szerepet játszik a belső piacon, hatása pedig egyre
jelentősebb, tekintve, hogy a hagyományos kereskedelmi csatornákkal
szemben egyre nagyobb teret hódít az elektronikus kereskedelem. Ebben az
összefüggésben bizonyos korlátozó üzleti szabályok és gyakorlatok széles
körű alkalmazása hátráltatta a fizetési kártyák terén a hatékonyan
működő belső piac kialakítását. Ezenkívül az említett szabályok
és gyakorlatok azzal járnak, hogy nem áll a fogyasztók és a kiskereskedők
rendelkezésére elegendő információ a műveletek költségeiről és
árairól, ami az optimálistól elmaradó piaci eredményekhez, így például nem
hatékony árakhoz vezet.
Az integrált piac elérését akadályozó egyik
legjelentősebb gyakorlat, hogy a négyszereplős
rendszerek – a kártyarendszerek
legelterjedtebb fajtája – terén széles körben alkalmazzák
az ún. multilaterális bankközi díjakat (MIF-eket). Ezek általában egy adott rendszerhez tartozó elfogadó pénzforgalmi
szolgáltatók és kibocsátó pénzforgalmi szolgáltatók közötti, közösen megállapított
bankközi díjak. Ezek az elfogadó pénzforgalmi
szolgáltatók által fizetett bankközi díjak azoknak a
díjaknak képezik részét, amelyeket felszámítanak a
kereskedőknek (a kereskedői díjak), e díjakat pedig a kereskedők
továbbhárítják a fogyasztókra. Ennek megfelelően a kereskedők által
fizetett magasabb bankközi díjak az áruk és szolgáltatások magasabb végső
árait eredményezik, amelyeket minden fogyasztónak ki kell fizetnie. Úgy
tűnik, a kártyarendszerek közötti versenynek gyakorlatilag az a célja,
hogy a lehető legtöbb kibocsátó pénzforgalmi szolgáltatót győzzék meg
arról, hogy kibocsássák a kártyáikat, ami általában magasabb, nem pedig alacsonyabb
díjakat eredményez – ez szöges ellentétben áll azzal, hogy a verseny
rendszerint ármérséklő hatást gyakorol a piacgazdaságban.
Jelenleg az Európai Unióban nincs olyan
jogszabály, amely a bankközi díjakat szabályozná, mindössze Dánia esetében
létezik indirekt szabályozás a személyes találkozás során lebonyolított
ügyletekért fizetendő kereskedői díjak tekintetében. Ugyanakkor több
nemzeti versenyhatóság előtt (például az Egyesült Királyságban,
Németországban és Olaszországban) folyamatban vannak versenyjogi eljárások.
Ezenkívül számos tagállamban – többek között Lengyelországban, Magyarországon,
az Egyesült Királyságban és Olaszországban – jogszabályok elfogadása van
folyamatban.
A fogyasztókra gyakorolt hatások
A bankközi díjak miatt bekövetkezett áremelkedések
hátrányosak a fogyasztókra nézve, akik jellemzően nincsenek tisztában
azokkal a díjakkal, amelyeket az általuk alkalmazott fizetési eszköz után a
kereskedők fizetnek. Ugyanakkor a kibocsátó pénzforgalmi szolgáltatók
által alkalmazott számos ösztönző gyakorlat (például utazási utalványok,
jutalmak, kedvezmények, visszaterhelések, ingyenes biztosítások stb.) a
kibocsátó pénzforgalmi szolgáltatók számára magasabb díjakat eredményező
fizetési eszközök használatára ösztönzi a fogyasztókat. A fizetésikártya-rendszerek
által alkalmazott rendszerszabályok és a pénzforgalmi szolgáltatók által
alkalmazott gyakorlatok általában nem igyekeznek tájékoztatni a
kereskedőket és a fogyasztókat a díjkülönbségekről, és csökkentik a
piac átláthatóságát, például azáltal, hogy a különböző kártyák után
egységes kereskedői díjakat számítanak fel („blending”) vagy megtiltják a
kereskedőknek, hogy olcsóbb kártyamárkát válasszanak a társmárka-kártyával
szemben, illetve hogy a fogyasztókat az olcsóbb kártyák használatára ösztönözzék.
Még ha a kereskedők tisztában is vannak a különböző költségekkel, a
rendszerszabályok gyakran megakadályozzák, hogy lépéseket tegyenek a díjak
csökkentése érdekében. Különös jelentőséggel bírnak a bankkártyák
általános elfogadását előíró szabályok (Honour All Cards Rules, HACR-ek),
amelyek megkövetelik a kereskedőktől az azonos márka alatt
kibocsátott valamennyi termék elfogadását, jóllehet a szóban forgó kártyák
esetében akár 3-4-szeres eltérés is előfordulhat a kereskedői díjakban
ugyanazon kártyakategórián belül (vagyis a hitelkártyák / betéti kártyák
kategóriáján belül), sőt, a különböző kártyakategóriák – mint például
a prémium hitelkártyák és az alacsony költségű betéti kártyák – között az
eltérés akár 25-szörös is lehet. A kollektíven megállapított díjak és az
átláthatóságot csökkentő intézkedések oda vezetnek, hogy a bankok nem
versenyeznek díjaik ezen eleme tekintetében, ami magasabb kiskereskedelmi
árakat eredményez a fogyasztók számára, ideértve azokat a fogyasztókat is, akik
nem kártyával fizetnek, vagy alacsony költségű kártyával fizetnek.
Valójában a magasabb kiskereskedelmi árakon keresztül ez utóbbi fogyasztók
támogatják más, gyakran vagyonosabb fogyasztók költségesebb fizetési
eszközeinek a használatát. Amellett, hogy korlátozzák a választékot a
pénzforgalmi szolgáltatók terén, hogy visszafogják az innovációt és növelik a
pénzforgalmi szolgáltatások árát, a bankközi díjak megkérdőjelezik a
Bizottság azon politikáját is, amelynek célja az elektronikus fizetések
használatának a fogyasztók javára történő támogatása, illetve
elősegítése[1].
Végül pedig az, hogy (páneurópai szinten is) szűk a pénzforgalmi
szolgáltatók választéka, tulajdonképpen megakadályozza a fogyasztókat abban,
hogy a belső piac valamennyi előnyét élvezhessék, különösen, ami az
elektronikus kereskedelmet illeti.
A belső piacra gyakorolt hatások
Jelenleg a nemzeti és a nemzetközi
fizetésikártya-rendszerek a bankközi díjak széles körét alkalmazzák, ami miatt
széttagolttá válik a piac, és ami akadályozza a kiskereskedőket és a
fogyasztókat az áruk és szolgáltatások terén létrejött belső piac
előnyeinek kihasználásában. Ha csak a nemzetközi
fizetésikártya-rendszereket nézzük, a bankközi díjak között akkor is akár
tízszeres eltéréseket is találunk, ami miatt jelentős költségbeli eltérések
keletkeznek az egyes országok kiskereskedői között. A tagállamok díjai
közötti jelentős eltérés következtében a kiskereskedőknek problémát
okoz az egész Unióra kiterjedő árstratégia kialakítása is a termékeik és
szolgáltatásaik vonatkozásában (mind online, mind offline környezetben), amivel
a fogyasztók járnak rosszul. A kiskereskedők nem tudják kiküszöbölni a
díjkülönbségeket azzal, ha más tagállamok bankjai által kínált kártyaelfogadási
szolgáltatásokat használnak; a fizetési rendszerek által alkalmazott konkrét
szabályok minden egyes fizetési művelet után az értékesítés helyén (a
kiskereskedő országában) érvényes bankközi díjak alkalmazását írják
elő. Ez gátolja az elfogadó bankokat abban, hogy sikeresen kínálják a
szolgáltatásaikat a határokon túl, valamint akadályozza a kiskereskedőket
abban, hogy a fogyasztók javára csökkentsék a pénzforgalmi költségeiket.
A piacra lépésre gyakorolt hatás
A bankközi díjak a piacra lépést is
korlátozzák, mivel a kibocsátó pénzforgalmi szolgáltatók számára a bankközi
díjakból befolyó bevétel alsó küszöbértéket jelent, amikor a kibocsátó
pénzforgalmi szolgáltatókat az új belépők által kínált fizetési kártyák
vagy más fizetési eszközök (ideértve például az online és a mobil fizetési
megoldásokat) kibocsátásáról kívánják meggyőzni. Ezenkívül a páneurópai
piaci szereplők piacra lépése továbbra is nehézkes, mivel az EU
tagállamaiban a belföldi bankközi díjak nagymértékben eltérnek, az új
belépőknek pedig legalább ahhoz hasonló bankközi díjakat kellene kínálniuk,
mint amelyek azokon a piacokon elterjedtek, amelyekre be kívánnak lépni. Ez
befolyásolja üzleti modelljük életképességét, többek között hatással van a
potenciális méret- és választékgazdaságosságra. Ez azt is megmagyarázza, hogy
miért kezdtek el eltűnni több tagállamban a nemzeti (rendszerint olcsóbb)
kártyarendszerek. A bankközi díjak által az online és a mobil fizetési
megoldások tekintetében ekként létrehozott piacra lépési korlátok eredményeként
az innováció is kevesebb.
Mint említettük, jelenleg az Európai Unióban
nincs olyan jogszabály, amely a bankközi díjakat szabályozza, mindössze Dánia
esetében létezik egy indirekt szabályozás. Ugyanakkor több nemzeti
versenyhatóság előtt folyamatban vannak versenyjogi eljárások. Ezenkívül
számos tagállamban jogszabályok elfogadása van folyamatban. A nemzeti eljárások
eltérő időtartama, valamint a tervezett jogalkotás a piac még
erőteljesebb széttagolódásával fenyeget.
Ezért ez a rendelet közös szabályok
elfogadását javasolja az Európai Unióban alkalmazott bankközi díjak tekintetében
– ennek érdekében a fogyasztók által széles körben használt és ezért a
kiskereskedők által nehezen elutasítható vagy pótdíjjal csak nehezen
terhelhető fizetési kártyákkal végzett műveletekre kiszabott díjakra
felső korlátot vezet be. Ezáltal egyenlő feltételek alakulhatnak ki,
ami megszünteti a piac jelenlegi, az eltérő díjak következményeként
kialakult széttagoltságát. Így lehetővé válna új páneurópai szereplők
sikeres piacra lépése, valamint az egyenlő versenyfeltételeken alapuló
innováció is. A fogyasztóknak és a kiskereskedőknek tehát előnyére
válna a pénzforgalmi szolgáltatók – páneurópai szinten is – szélesebb (mind az
új, mind az inkumbens szereplőket magában foglaló) választéka. A rendelet
ezenkívül javaslatot tesz olyan átláthatósági intézkedésekre, amelyek
lehetővé teszik a kiskereskedők és a fogyasztók számára, hogy
megalapozottabban dönthessenek a fizetési eszközökkel kapcsolatban.
Meglévő rendelkezések a javaslat által
érintett területen
Ez a kezdeményezés kiegészíti a pénzforgalmi szolgáltatások
Európai Unión belül meglévő jogi kereteit, különös tekintettel a fizetések
terén megvalósítandó belső piacra, és a páneurópai fizetési eszközökre
való átállásra.
A belső piaci pénzforgalmi
szolgáltatásokról szóló, 2007. november 13-i 2007/64/EK európai parlamenti és
tanácsi irányelv (az úgynevezett pénzforgalmi irányelv)[2] célja, hogy az Unió fogyasztói
és vállalkozásai érdekében egységesített feltételeket és jogokat alakítson ki a
piacon kínált pénzforgalmi szolgáltatásokra vonatkozóan. Az irányelv – amely e
javaslat elkészítésével egyidejűleg felülvizsgálat alatt áll – biztosítja
az Európai Unióban a fizetések általános keretrendszerét. Az irányelvet több
rendelet egészíti ki, például a határokon átnyúló fizetésekről szóló
924/2009/EK rendelet vagy a 260/2012/EU rendelet, amely az Unióban teljesített
euróátutalások és -beszedések tekintetében határidőket szab a nemzeti
rendszerekről a páneurópai rendszerekre való áttérésre. A 260/2012/EU
rendelet azt is egyértelművé teszi, hogy beszedési műveletenként nem
számítható fel multilaterális bankközi díj.
A jogszabályi keretek mellett
megemlítendő, hogy az elmúlt 20 évben az Európai Bizottság és a nemzeti
versenyhatóságok számos olyan trösztellenes eljárást folytattak le, amelyek
során a kártyás fizetések piacán megvalósuló versenyellenes gyakorlatokkal
foglalkoztak. A Törvényszék 2012 májusában hozott ítélete[3] megerősítette a Bizottság
2007 decemberében hozott, a MasterCardról szóló határozatában[4] tett megállapítást, amely
szerint a multilaterális bankközi díjak korlátozzák a versenyt, mivel anélkül
növelik a kereskedők által történő kártyaelfogadás költségeit, hogy
abból a fogyasztóknak előnye származna. A Bíróság elutasította azt az
érvelést, hogy a MIF-ek nélkülözhetetlenek lennének a fizetésikártya-rendszer
működéséhez. A versennyel kapcsolatos aggályok kezelése érdekében a
Bizottság elfogadta a Visa és a MasterCard arra irányuló
kötelezettségvállalásait, hogy a határokon átnyúló (és egyes belföldi)
műveletek esetében alacsonyabb MIF-eket fognak felszámítani: a MasterCard
2009-ben tett kötelezettségvállalásokat (a határokon átnyúló fogyasztói MIF-ek
esetében 0,2 %-os felső határt állapít meg a betéti kártyákra
vonatkozóan, valamint 0,3 %-os felső határt a hitelkártyák
tekintetében, és módosítja az elfogadó pénzforgalmi szolgáltatókon keresztül a
kiskereskedőkre rótt szabályokat), a Visa Europe pedig 2010-ben tett
kötelezettségvállalásokat (a MasterCardéhoz hasonló intézkedések; itt a
felső határok a betéti kártyákra korlátozódnak, viszont a belföldi MIF-ekre
is érvényesek, ha azokat maga a Visa Europe állapította meg, nem pedig a
nemzeti bankok). 2013-ban a Visa Europe a határokon átnyúló
hitelkártya-műveletekre nézve is kötelezettségvállalást tett néhány olyan
ország tekintetében, ahol ezeket a díjakat a Visa Europe állapítja meg,
valamint kötelezettségvállalást tett a határokon átnyúló elfogadás szabályait
illetően. Több más tagállamban, így például Lengyelországban,
Magyarországon, Olaszországban, Lettországban, az Egyesült Királyságban, Németországban
és Franciaországban versenyjogi eljárások vannak folyamatban. A francia
versenyhatóság például 2011. július 7-én kötelező érvényűvé tette a Groupement
des Cartes Bancaires – a belföldi kártyarendszer – arra vonatkozó
kötelezettségvállalásait, hogy a bankközi díjakat a MasterCard és a Visa által
a határokon átnyúló műveleteik tekintetében megállapított szinteknek
megfelelő szintre csökkenti.
Jóllehet az Unióban nem létezik a bankközi
díjakról szóló jogszabály – kivéve egy dániai közvetett szabályozást[5] –, számos tagállamban (például
Lengyelországban, Magyarországon, az Egyesült Királyságban és Olaszországban)
jogszabályok elfogadása van folyamatban. Lengyelországban a parlament a
bankközi díjakat szabályozó olyan jogszabálytervezetről tárgyal, amely szerint
a MIF-ekre vonatkozó felső korlátok 2016 elejére fokozatosan 0,5 %-ra
csökkennének, és amely eltörölné a bankkártyák általános elfogadását
előíró szabályt, és lehetővé tenné pótdíjak megállapítását (kizárólag
a hitelkártyák esetében). Magyarországon olyan jogalkotási javaslatot
tárgyalnak, amely a belföldi jóváírásokra és terhelésekre vonatkozó bankközi
díjak maximális értékét a megfelelő határokon átnyúló szinten állapítaná
meg, az említett díjak kiszámítása pedig a Magyar Nemzeti Bank feladata lenne.
Olaszországban a Gazdasági és Pénzügyminisztérium rendelettervezetét 2012
decemberében tették közzé konzultáció végett; a rendelet elsősorban a
blending (az egységes kereskedői díj felszámításának gyakorlata)
korlátozására, valamint a bankközi díjak és a kereskedői díjak
összehasonlíthatóságára összpontosít, mivel a kereskedői díjaknak
figyelembe kellene venniük a műveletek volumenét, és az alacsonyabb
értékű fizetések esetében alacsonyabbnak kellene lenniük. Az Egyesült
Királyságban a kormány a fizetési rendszerek gazdasági szabályozását javasolja
egy új, versenyközpontú, a lakossági pénzforgalmi rendszerek számára
létrehozott, közszolgáltatás jellegű szabályozó útján[6].
Összhang az Unió egyéb szakpolitikáival és
célkitűzéseivel
A javaslat célkitűzései összhangban
vannak az Unió politikáival és célkitűzéseivel. Először is, javítani
fogják a belső piac működését a pénzforgalmi szolgáltatások terén,
valamint tágabb értelemben is, valamennyi áruval és szolgáltatással
összefüggésben, az európai fogyasztók és vállalkozások javára. Másodszor,
általánosságban támogatják az Unió többi politikáját, különösen a
versenypolitikát (azáltal, hogy egyenlő kötelezettségeket, jogokat és
lehetőségeket biztosítanak valamennyi piaci szereplő részére, és
elősegítik a pénzforgalmi szolgáltatások határokon átnyúló teljesítését,
ezáltal növelve a versenyt). A javaslatot kísérő hatásvizsgálat azt
állapította meg, hogy a javasolt intézkedések elősegítenék a fogyasztók és
a kereskedők piaci integrációját, kedveznének a páneurópai piacra lépésnek,
és nagyobb jogbiztonságot teremtenének az üzleti modellekkel kapcsolatban a
meglévő kártyarendszerek és az új belépők számára. Ezenkívül kezelnék
a modellek versenyellenes gyakorlatok alapján történő, új, innovatív
pénzforgalmi szolgáltatásokba „exportálásának” veszélyét is.
A Törvényszék azon ítélete ellenére, amely
megerősítette a Bizottság megállapítását, miszerint a MasterCard
rendszerében alkalmazott MIF-ek korlátozzák a versenyt, és nem eredményeznek
olyan teljesítményt, amely ellensúlyozná a kereskedőknek és a
fogyasztóknak okozott kárt, jelenleg úgy tűnik, hogy az Európai Unióban
működő nemzetközi és nemzeti kártyarendszerek nem hajlandók az
európai és a nemzeti versenyszabályok betartása érdekében proaktívan módosítani
gyakorlataikat. Noha a nemzeti versenyhatóságok a Bizottsággal szorosan
együttműködve kezelik ezt a helyzetet, előfordulhat, hogy a
versenyjog eltérő ütemezések és eljárások szerint zajló érvényesítése
alapján nem érhetők el kellően átfogó és időszerű
eredmények a piaci integráció és az innováció kibontakozásához, ami szükséges
az európai fizetési piacok globális szintű versenyképességének
biztosításához. Figyelembe véve az Európai Unió versenyszabályait és a
Bizottság tapasztalatát a pénzforgalommal kapcsolatos versenyjogi ügyek terén,
e javaslat célja, hogy jogilag egyértelmű helyzetet teremtsen a hatékony
integráció és verseny biztosítása érdekében, ezáltal javítva valamennyi
érdekelt fél, különösen a fogyasztók gazdasági jólétét. Az Unión belüli
gazdasági ügyletek támogatásán keresztül ez az EU 2020 stratégia átfogóbb
célkitűzéseinek eléréséhez is hozzá fog járulni.
2.           AZ ÉRDEKELTEKKEL FOLYTATOTT KONZULTÁCIÓK
ÉS A HATÁSVIZSGÁLATOK EREDMÉNYEI
Konzultáció az érdekeltekkel
A konzultáció módja, a legfontosabb
célterületek és a válaszadók köre
2012. január 11-én az Európai Bizottság zöld
könyvet adott ki „A kártyás, internetes és mobiltelefonos fizetések
integrált európai piacának megteremtése” címmel[7], amelyet nyilvános konzultáció
követett. A nyilvános konzultáció során több mint 300 válasz érkezett a
Bizottsághoz. Az érdekelt felek általános visszajelzései[8] fontos információt
szolgáltattak néhány közelmúltbeli új fejleményről, valamint a
meglévő pénzforgalmi keretek módosításának lehetséges igényéről.
2012. május 4-én nyilvános meghallgatást
tartottak, amelyen körülbelül 350 érdekelt jelent meg.
2012. november 20-án az Európai Parlament
állásfoglalást fogadott el „A kártyás, internetes és mobiltelefonos fizetések
integrált európai piacának megteremtéséről”[9],
amely a zöld könyvről készült jelentés.
Az észrevételek és felhasználásuk rövid
ismertetése
A konzultációs eljárás lehetővé tette
néhány kulcsfontosságú üzenet azonosítását e rendelet alkalmazási körével
kapcsolatban. Az érdekelt felek valamennyi kategóriában következetesen
egyetértettek abban, hogy a multilaterális bankközi díjakkal (MIF-ekkel) kapcsolatban
nagyobb mértékű jogi egyértelműségre van szükség. Ezt a pénzforgalmi
szolgáltatók – tekintettel az uniós és nemzeti szinten folyamatban lévő
versenyjogi ügyekre – különösen fontosnak tartották. Másodsorban különösen a
kereskedők, de az érdekelt felek más kategóriái is felhívták a figyelmet a
határokon átnyúló elfogadás akadályaira, amelyeket orvosolni kell ahhoz, hogy a
pénzforgalmi szolgáltatások terén ténylegesen létrejöhessen az egységes piac.
Szintén nagy érdeklődés közepette zajlott az üzleti szabályok megvitatása,
bár ezzel kapcsolatban megoszlottak a vélemények az érdekeltek különböző
kategóriái között.
A pénzforgalmi szolgáltatók és a
kártyarendszerek úgy vélték, hogy az, hogy a multilaterális bankközi díjak
ugyanazon kártyarendszeren belül jelentősen eltérnek országonként és a
határokon átnyúló fizetések esetében, nem jelent problémát, és szerintük nem
hátráltatja a piaci integrációt. Ezzel szemben a kereskedők, a fogyasztói
szervezetek és néhány nem banki pénzforgalmi szolgáltató véleménye szerint ezek
az eltérések nem indokolhatók, és a nemzeti, illetve a határokon átnyúló
műveletekre az összes tagállamban azonos multilaterális bankközi díjakat
kellene alkalmazni. A hatóságok úgy vélték, hogy az integrált piac elérése
érdekében harmonizálni kell a multilaterális bankközi díjakat. A pénzforgalmi
szolgáltatók láthatóan ellenezték a bankközi díjakkal kapcsolatos szabályozói
kezdeményezést, arra hivatkozva, hogy az magasabb kártyabirtokosi díjakat
eredményezne, a kiskereskedők pedig nem adnák tovább az előnyöket a
fogyasztóknak. Ezzel szemben a kiskereskedők arra az álláspontra
helyezkedtek, hogy a multilaterális bankközi díjak fordított versenyt
eredményeznek, amely a legköltségesebb fizetési eszköznek kedvez, és amely
korlátokat emel a piacra lépés előtt, annak veszélye mellett, hogy ez a
hatás a kártyás fizetésekről átgyűrűzik az internetes és a
mobilfizetésekre is. A fogyasztói szervezetek többsége támogatta a
multilaterális bankközi díjak által a versenyre és a fogyasztók jólétére
gyakorolt negatív hatásról szóló kereskedői elemzést, ugyanakkor
kifejezték aggályukat, hogy a multilaterális bankközi díjak csökkentése
magasabb kártyadíjakhoz és egyéb fogyasztói díjakhoz vezethet. A
versenyhatóságok támogatták a multilaterális bankközi díjak csökkentésének
szükségességét, különösen a fejlettebb négyszereplős kártyarendszerek
esetében. A többi hatóság esetében a vélemények megoszlottak.
Ami a határokon átnyúló elfogadást illeti, a
legtöbb rendszer és pénzforgalmi szolgáltató szükségét látta a helyi szabványok
és szabályok harmonizálásának, a kereskedők és a fogyasztók pedig
egyetértettek abban, hogy a határokon átnyúló elfogadást számos helyi akadály
hátráltatja. A pénzforgalmi szolgáltatókkal és a rendszerekkel ellentétben a
kereskedők a szabályozói megoldásokat támogatták az önszabályozás útján
megvalósított szabványosítással szemben. A rendszerek és a pénzforgalmi
szolgáltatók annak az országnak a multilaterális bankközi díját részesítették
előnyben, amelyben az értékesítés végbemegy, míg a kereskedők és a
nem banki pénzforgalmi szolgáltatók többsége az egész belső piacra
érvényes egységes multilaterális bankközi díjat támogatta. A határokon átnyúló
elfogadás esetében kötelezően végrehajtandó előzetes engedélyezés
szükségességét csak a pénzforgalmi szolgáltatók és az inkumbens
kártyarendszerek támogatták.
Az üzleti szabályokkal kapcsolatban nem volt
egyetértés a kedvezményeket, a fogyasztók befolyásolására vonatkozó szabályozás
szükségességét, valamint a bankkártyák általános elfogadását előíró
szabályt illetően, amely arra kötelezi a kereskedőket, hogy ha egy
márka valamely kártyakategóriáját elfogadják, az adott márka valamennyi
kártyáját el kell fogadniuk. A legtöbb rendszer és pénzforgalmi szolgáltató a
fennálló helyzetet részesítette előnyben, míg a kereskedők, a
fogyasztók, a versenyhatóságok és a hatóságok többsége azt a megközelítést
támogatta, amely szerint a kereskedőknek meg kell engedni, hogy a
fogyasztókat szabályozás útján az olcsóbb fizetési eszközök használatára
ösztönözzék – bár a fogyasztók ellenezték a pótdíjakat. A pénzforgalmi
szolgáltatók és a rendszerek elutasították a bankkártyák általános elfogadását
előíró szabály eltörlését, más érdekelt felek azonban támogatták annak –
szabályozás útján történő – megvalósítását, mivel lehetővé tenné a
kereskedő számára, hogy csak olcsóbb fizetési eszközöket fogadjon el, és
pozitív hatással lenne a versenyre; a fogyasztók ebben a kérdésben óvatosabbak
voltak. A kiskereskedőkre vonatkozó egységes kereskedői díjak
(blending) megtiltását az érdekelt felek többsége támogatta – a pénzforgalmi
szolgáltatók és a rendszerek azon a véleményen voltak, hogy ez (az ún.
„unblending”) a MasterCard és a Visa kötelezettségvállalásait követően már
megvalósult.
Az érdekeltek és a tagállamok bankközi díjakra
vonatkozó véleményének részletes bemutatása megtalálható a zöld könyvről
szóló nyilvános konzultációra vonatkozó visszajelzéseket tartalmazó jelentésben[10].
Az Európai Parlament a zöld könyvről
saját kezdeményezésére elkészített jelentésében elismerte a zöld könyvben megállapított
célkitűzéseket és az integráció akadályait, és a kártyás fizetésekkel
kapcsolatban több területen jogalkotási intézkedésre szólított fel, egyúttal
óvatosabb megközelítést javasolt az internetes és mobilfizetések tekintetében,
mivel ezek a piacok még kevésbé érettek. Ezenkívül a Parlament határozottan
amellett foglalt állást, hogy a bankközi díjak tekintetében egyértelmű
helyzetet kell teremteni a piaci szereplők számára, és támogatta azt a
megközelítést, miszerint szabályozás útján fokozatosan fel kell számolni a
bankközi díjakat.
Hatásvizsgálat
A Bizottság elvégezte a munkaprogramban
szereplő hatásvizsgálatot. A hatásvizsgálat az EKB-val konzultációban
készült el. A hatásvizsgálat egyúttal a pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló
irányelv felülvizsgálatának, valamint a multilaterális bankközi díjak
szabályozásának lehetőségeivel is foglalkozott.
A hatásvizsgálat tárgyalja azt a kérdést, hogy
a kártyás fizetések és a kártyaalapú fizetések piacain nem hatékony a verseny,
ami az optimálistól elmaradó piaci eredményekkel és viszonylag magas díjakkal
jár, amelyeket a kereskedőkre, végső soron pedig a fogyasztókra
hárítanak. Ezzel kapcsolatban hangsúlyozottan foglalkoznak a korlátozott piaci
integrációval, az új páneurópai piaci szereplők csökkent piacra lépési
lehetőségével, a nemzeti (általában olcsóbb) kártyarendszerek
eltűnésével és a korlátozott innovációval. A bankközi díjakat az említett
fejlemények fontos indokaként említik. Szintén akadályozza a piaci integrációt,
hogy a tagállamokban rendkívül eltérő a bankközi díjak mértéke. Ezeket a
hatásokat tovább erősíti számos olyan üzleti szabály, amelyek hatással
vannak az átláthatóságra, a kiskereskedők azon képességére, hogy egy másik
tagállamban elfogadót válasszanak („határokon átnyúló elfogadás”), valamint a
kiskereskedők azon képességére, hogy ügyfeleiket hatékonyabb fizetési
eszközök használata felé tereljék, illetve hogy a költséges kártyákat
elutasíthassák (a bankkártyák általános elfogadását előíró szabály).
A hatásvizsgálat hat forgatókönyvvel számol a
bankközi díjakkal kapcsolatban: i) a Bizottság nem intézkedik; ii) a határokon
átnyúló elfogadás és a bankközi díjak szintjének szabályozása a határokon
átnyúló műveletek esetében; iii) a tagállamok megbízása, hogy közös
módszertan alapján belföldi bankközi díjakat állapítsanak meg; iv) az EU
egészére kiterjedő, egységes felső határ megállapítása a bankközi
díjakra vonatkozóan: a) a bankközi díjak felső határa – amely eltérő
a betéti és a hitelkártyák esetében – vagy mind a betéti, mind pedig a hitelkártyákra
megállapításra kerül, vagy csak a betéti kártyákra, és b) a
betétikártya-műveletekre vonatkozó bankközi díjak vagy teljesen tiltottak
lesznek, vagy csupán alacsony szintre korlátozódnak; v) a (rendszerint
költségesebb) kereskedelmi kártyák és a háromszereplős rendszerek által
kibocsátott kártyák mentesülnek-e vagy sem a bankközi díjak szabályozása alól;
és vi) a kereskedői díjak, vagyis a kiskereskedő által annak elfogadó
bankja részére fizetett díjak szabályozása.
A ii) és a iv) forgatókönyv 0,2 %-os és
0,3 %-os felső határokat vizsgál a betéti, illetve
hitelkártya-műveletek vonatkozásában. Ezek a szintek a gazdasági irodalom
által kialakított, úgynevezett kereskedősemlegességi teszten alapulnak,
amely azt a díjszintet állapítja meg, amelyet a kereskedő hajlandó lenne
kifizetni, ha összehasonlítaná annak költségét, amikor a vevő fizetési
kártyát használ és a nem kártyával történő (készpénzes) fizetések
költségét (figyelembe véve az elfogadó bankoknak fizetendő szolgáltatási díjat,
vagyis a kereskedői díjat). Ezáltal a hatékony fizetési eszközök
használatát ösztönzi, mivel azokat a kártyákat támogatja, amelyek magasabb
tranzakciós kedvezményeket biztosítanak, és egyúttal megakadályozza az
aránytalan kereskedői díjakat, amelyek rejtett költségeket rónának más
fogyasztókra. A túlzott kereskedői díjak a bankközi díjakra vonatkozó
kollektív megállapodások nyomán is létrejöhetnek, mivel a kereskedők az
üzleti lehetőség elvesztése miatti félelemből nem szívesen utasítanak
vissza költséges fizetési eszközöket. Figyelembevételre kerülnek a
kártyarendszerek (Visa Europe, MasterCard, Groupement Cartes Bancaires)
által a versenyjogi eljárások során javasolt azon szintek is, amelyeket a
versenyhatóságok további lépéseket nem igénylő szintekként elfogadtak.
A vizsgálat arra a megállapításra jutott, hogy
a legkedvezőbb lehetőségnek az alábbiak kombinációja tűnik:
·
egy sor intézkedés a piac hatékony működésének
elősegítésére, ideértve a bankkártyák általános elfogadását előíró
szabály korlátozását, és annak lehetővé tételét a kereskedők számára,
hogy az értékesítés helyén minden négyszereplős kártyarendszeren
alapuló kártyás és kártyaalapú műveletre vonatkozóan
meghatározhassák a kártyamárkákat; és
·
a fogyasztói betéti és hitelkártyákkal végzett
határokon átnyúló műveletekre vonatkozó bankközi díjak felső
határának meghatározása (az első szakaszban), valamint – a második
szakaszban – a fogyasztói hitelkártyákkal és a fogyasztói betéti kártyákkal
végzett belföldi műveletekre vonatkozó bankközi díjak felső határának
meghatározása.
A hatásvizsgálat és annak melléklete
részletesen kifejti a rendelet által a piac átláthatóságának és hatékony
működésének biztosítása érdekében javasolt további intézkedéseket is,
ideértve a fogyasztók befolyásolását tiltó intézkedések eltörlését, a
kártyaazonosítás engedélyezését, a közös jelzésű fizetési eszköz
kibocsátását (co-badging), a pénzforgalmi szolgáltatók kedvezményezettjeiknek
történő számlaadási kötelezettségét, valamint az egységes kereskedői
díjak alkalmazásának tilalmát.
A rendeletben javasolt ezen általános
átláthatósági intézkedéseknek hatékonyabb piacot kell eredményezniük valamennyi
négyszereplős kártyarendszeren alapuló fizetési kártyás és kártyaalapú művelet
tekintetében.
Mivel azonban bizonyos kártyakategóriákat a
fogyasztók olyan széles köre használ, hogy a kereskedők a
bevételkieséstől való félelem miatt általánosságban nem képesek azok
elutasítása vagy a fogyasztók eltántorítása azok használatától, további
intézkedésekre van szükség az integrált piac és a hatékony piaci működés
érdekében, valamint a versenyellenes üzleti gyakorlatok szóban forgó
területeken való felszámolása végett. Ez a fogyasztói betéti és hitelkártyákra
vonatkozik.
Az első fázisban mindenekelőtt az
vezetne jogi egyértelműséghez, ha a kereskedők jogosultak lennének
saját tagállamukon kívül elfogadót választani (határokon átnyúló elfogadás),
valamint ha szabályozásra kerülne a határokon átnyúló bankközi díjak mértéke.
Bár ezen intézkedés hatása valószínűleg a nagykereskedőkre
korlátozódna, mégis elősegítené a piaci integrációt, és a SEPA-átállás
határidejének kitűzéséről szóló rendelet megfelelő
rendelkezéseihez hasonlóan fegyelmező és egységesítő hatást
gyakorolhatna a kizárólag belföldön alkalmazandó bankközi díjak szintjére is.
Ugyanakkor hosszú távon várhatóan a
kiskereskedőknek is közvetlen előnyük származik majd a hatékonyabb
bankközi díjakat és a pénzforgalmi szolgáltatók számára egyenlő
feltételeket eredményező intézkedésekből. Egy átmeneti időszakot
követően a fogyasztói kártyákra vonatkozó bankközi díjak szabályozását
ezért ki kell terjeszteni a belföldi bankközi díjakra is. Jelenleg nyolc uniós
tagállamban a betétikártya-műveletekre vonatkozóan egyáltalán nincs vagy
nagyon alacsony szintű a bankközi díj, aminek nincsen értékelhető negatív
hatása a kártyakibocsátásra és a kártyahasználatra, épp ellenkezőleg:
általában ezekben tagállamokban a legnagyobb a kártyakibocsátás és -használat.
Az utóbbi tíz év tendenciái alapján az elkövetkezendő években tovább fog
nőni a betéti kártyák kibocsátása és használata, ezért a rendeletben
szereplő átmeneti időszakot követően a betéti kártyák az Európai
Unióban mindenütt jelen lévőnek tekinthetők, és már nem lesz
indokolható a kártyakibocsátás és a kártyahasználat olyan díjakkal történő
ösztönzése, amelyeket a kiskereskedők fizetnek a kibocsátó pénzforgalmi
szolgáltatóknak. Már ma is ritkaságszámba megy, ha valaki kártya nélkül nyit
fizetési számlát, ami már önmagában is jelentős költségmegtakarítást
jelent a pénzforgalmi szolgáltatók számára. Ezenkívül egy irányelvjavaslat[11], amely többek között az
alapszintű fizetési számlákhoz való hozzáférésről szól, azt
javasolja, hogy a tagállamok gondoskodjanak arról, hogy az alapszintű
fizetési számlák foglalják magukban a fizetési kártyával történő fizetési
műveleteket (beleértve az online fizetéseket is). Ahhoz, hogy a
kiskereskedőknek is közvetlen előnyük származzon a hatékonyabb
bankközi díjakat és a pénzforgalmi szolgáltatók számára egyenlő
feltételeket eredményező intézkedésekből, szükség lenne a belföldi
fogyasztói kártyákkal kapcsolatos díjak szabályozására is. A kisebb és a –
határokon átnyúló elfogadásból leginkább profitálni képes – nagyobb
kiskereskedők közötti diszkrimináció elkerülése érdekében ajánlott az
első szakaszban a határokon átnyúló műveletekre javasolt
felső határt a második szakaszban a belföldi
hitelkártya-műveletekre is kiterjeszteni. Ugyanakkor a Bizottság úgy véli,
hogy az EGT piacainak fejlettsége tekintetében – különösen a betéti kártyák
kibocsátása és használata terén – további vizsgálatokat kell lefolytatni, és
ellenőrizni kell, hogy ezek ösztönzéséhez tényleg nem szükséges-e a
bankközi díjak felszámítása. Mindeközben – a fentiekben kifejtettek szerint –
0,2 %-os és 0,3 %-os felső határok lennének alkalmazandók a
betéti, illetve hitelkártya-műveletek tekintetében.
A bankközi díjak maximalizálása esetén a
kiskereskedőknek mindent egybevetve hasznuk származna az alacsonyabb
díjakból, ami megtakarításokat eredményezne, amelyek egy részét továbbadnák a
fogyasztóknak. Tekintve, hogy a bankközi díjak (a kereskedői díjakon
keresztül) beépülnek a kiskereskedelmi árakba, a fogyasztók már így is
fizetnek. Mivel pedig a banki ágazatban kisebb a verseny, és a lakossági banki
tevékenység terén jelenleg nem jellemző a fogyasztói mobilitás, kevésbé
valószínű, hogy a bankok továbbadják a bankközi díjakból származó
előnyöket a számlatulajdonosoknak, mint hogy a kereskedők ugyanezt
továbbadják ügyfeleiknek. Ezért a kereskedők esetében mindenképp nagyobb
mértékben kerülnek átadásra az előnyök, mint a bankok esetében. Ausztráliában
a beavatkozás után a csökkenést vásárlásonként 0,67 ausztrál dollárra (AUD),
számlánként éves szinten pedig 77,19 AUD-ra becsülték. A hatás azonban a
különböző kiskereskedelmi ágazatokban, a kereskedő nagysága alapján,
a kereskedő által használt fizetési eszközök szerint, valamint a „vásárlói
kosár” alapján eltérő lehet. Mindig is nehéz lesz egy adott gazdasági
tényező módosulását egy adott kiskereskedelmi üzletben kínált termék vagy
szolgáltatás konkrét árának változásával összefüggésbe hozni.
Ez azonban nem jelenti azt, hogy a
kiskereskedőket jelenleg terhelő költségeket a bankok automatikusan a
fogyasztókra fogják hárítani. A fizetési rendszerek természetüknél fogva
bonyolultak: a kártyabirtokos bankja kapcsolatban áll a kártyabirtokossal, a
kereskedő bankja kapcsolatban áll a kereskedővel, és alapvetően
mindkettő versenyben van más bankokkal, továbbá a fogyasztóikkal szemben
tanúsított magatartásuk során eltérő piaci körülményekkel kell
szembenézniük. Ezért a bankközi díjak maximalizálása várhatóan pozitív hatással
lesz a kártyaelfogadásra, ami a méretgazdaságossági hatások alapján a
kártyakibocsátást is pozitívan befolyásolhatja. A magas bankközi díjak
csökkenéséhez a legtöbb országban általában a kártyák szélesebb körű
elfogadását társítják, és úgy tűnik, hogy az alacsonyabb bankközi díjakkal
rendelkező országokban magasabb a kártyahasználat aránya. Az Unióban
Dániában a legmagasabb a kártyahasználati arány: a bankközi díj nélküli
betétikártya-rendszerben 216 művelet jut egy főre. Ez a nemzetközi
rendszerekre is igaz: Svájcban a Maestronak nincs bankközi díja és ez az
elsődleges betétikártya-rendszer. Hollandiában magas és folyamatosan
növekvő a kártyahasználat és -elfogadás aránya, felváltja a készpénzes
fizetést. Mind Dániára, mind Hollandiára alacsony bankszámladíjak a
jellemzők más, magasabb bankközi díjakkal rendelkező országokhoz
képest (például Franciaországhoz – még a versenyjog érvényesítése után is –
vagy Spanyolországhoz képest). Spanyolországban a beavatkozás után nőtt a
kártyahasználat, a kártyás fizetések átlagos tranzakciónkénti értéke pedig
2005-től 2010-ig 15 %-kal csökkent. Ezzel párhuzamosan a spanyol
nemzeti bank hivatalos adatai szerint nőtt a kártyaműveletek volumene
és értéke[12].
A fentiek szerint a bankközi díjak nélküli
belföldi rendszerekben a legmagasabb szintű a kártyahasználat (EKB
adatok); az Egyesült Királyságban és Svédországban is viszonylag alacsonyak a
bankközi díjak.
A bankközi díjak csökkenésének a kibocsátó és
az elfogadó pénzforgalmi szolgáltatók bevételeire gyakorolt általános hatását
nehéz megbecsülni, mivel a kártyaműveletek volumenében (a szélesebb
körű elfogadás miatt) és a pénzforgalmi szolgáltatók készpénzkezeléssel
kapcsolatos megtakarításaiban bekövetkező növekedés legalább részben kompenzálhatja
a bankközi díjak maximalizálásából eredő veszteségeket. További
költségmegtakarítást eredményezhet a bankjegykiadó automatákból
(ATM-ekből) történő kevesebb pénzfelvétel és a korlátozottabb
bankközi díjak, amelyeket általában az ATM elfogadó bankja részére kell kifizetni.
Nem egyértelmű tehát, hogy a kibocsátó bank bevétele a fentiek
következtében csökkenni fog. Ami a megvalósíthatóságot illeti,
kijelenthető, hogy a bankközi díj nélkül működő
betétikártya-rendszer kereskedelmi szempontból tökéletesen életképes, anélkül,
hogy növelni kellene a fogyasztók folyószámlaköltségeit. Dánia például nem
alkalmaz bankközi díjat a belföldi betéti rendszerében, az átlagos
számlatulajdonos pedig jóval az uniós átlag alatti díjakat fizet a
folyószámlája után. Hasonlóképpen, Svájcban az elsődleges
betétikártya-hálózat a Maestro (a MasterCard része), amely nem alkalmaz MIF-et.
Valójában nincs automatikus kapcsolat a
bankközi díjak csökkenése és az éves kártyadíjak növekedése között. Úgy
tűnik, hogy a kártyadíjak sokkal inkább kapcsolódnak például a lakossági
banki ágazatban tapasztalható versenyhez. Az Egyesült Államokban a bankközi
díjak szabályozása után a bankok megpróbálták megemelni a kártyabirtokosi
díjakat, azonban a fogyasztók ellenállása miatt visszakozniuk kellett. Svájcban
a bankközi díjak csökkenésével párhuzamosan csökkentek a kártyabirtokosi díjak.
Ausztráliában a bankközi díjak felső határainak bevezetése előtt
gyors ütemben növekedtek a kártyabirtokosi díjak, a reformok után ez az
emelkedés lelassult (1997 és 2002 között: hitelkártyák +218 %, míg 2003 és
2008 között: +122 %). Spanyolországban a beavatkozás óta a betéti kártyák
esetében az átlagos éves díjak minden évben 6,18 EUR-val nőttek, a
hitelkártyák esetében pedig 11,45 EUR-val. Ugyanakkor a bankok kártyaportfóliója
a gazdasági válság ellenére is nőtt – sokkal nagyobb arányban növelte a
hitelkártyák számának emelkedése, mint a betéti kártyáké. Más tendenciák azt
sugallhatják, hogy a spanyol banki ágazatban viszonylag korlátozott a verseny:
például a folyószámla-vezetési díj 2007 és 2012 között megduplázódott, és
nőttek a folyószámlahitel után fizetendő díjak is. Úgy tűnik,
hogy Spanyolországban széles körben elterjedt a lakossági banki ágazat díjainak
emelkedése, anélkül, hogy ez kapcsolatban állna a bankközi díjakkal.
Nem megerősített bizonyítékok vannak
arra, hogy az Egyesült Államokban a MIF-szabályozás bevezetése után egy évvel
árcsökkenés következett be. Ezenkívül az Ausztráliából származó adatok alapján
úgy tűnik, hogy a kiskereskedők teljes egészében (100 %) profitálnak
az alacsonyabb bankközi díjakból – mivel az elfogadó piacokon általában élesebb
a verseny, mint a kibocsátó piacokon –, míg a kártyabirtokosi díjak potenciális
növekedése a bankközidíj-csökkenés összegének 30-40 %-ára korlátozódik.
Ráadásul a bankközi díjak maximalizálása és az átláthatósági intézkedések
bevezetése után az alacsony költségű fizetési eszközt használó fogyasztók
már nem fogják „támogatni” a költségesebb fizetési eszközöket használó (gyakran
vagyonosabb) fogyasztókat; a kereskedők jelenleg nem tudják irányítani a
fogyasztókat, különösen a „kötelezően használandó” kártyák tekintetében.
Miután a verseny ismételten betölti majd a
szerepét, a fogyasztók és a kiskereskedők profitálnak a pénzforgalmi
piacra újonnan belépőkből. Még ha emelkednek is a kártyabirtokosi
díjak – ami nem vehető biztosra, mivel a bankközi díjak maximalizálása
feltehetően vegyes hatással lesz a banki bevételekre –, a fogyasztóknak az
alacsonyabb kiskereskedelmi árakon keresztül valószínűleg akkor is hasznuk
származik majd az alacsonyabb bankközi díjakból (abban az esetben is, ha a
kiskereskedők nem adják tovább a megtakarítások 100 %-át) és a
pénzforgalmi piac új belépőiből. Azt is figyelembe kell venni, hogy a
fogyasztók nagy valószínűséggel profitálni fognak az új piacra lépők
által kínált szolgáltatásokból. Ennek valós példája – 0,2 % alatti
bankközi díjakkal – Hollandia, ahol az olcsó online fizetési megoldást (Ideal)
elsősorban azért fejlesztették ki, mert az alacsony bankközi díjak
újításra ösztönözték a bankot. Ennek következtében a holland fogyasztóknak nem
kell magas hitelkártya-előfizetési díjat fizetniük ahhoz, hogy online
vásároljanak.
A kereskedelmi kártyákra és a
háromszereplős rendszerek által kibocsátott kártyákra – bár ezek általában
költségesebbek – az v) forgatókönyvnek megfelelően nem vonatkoznának a
fogyasztói kártyák esetében javasolt felső határok, mivel az ilyen kártyák
korlátozott piaci részesedéssel és eltérő díjstruktúrával rendelkeznek az
Európai Unióban, ez utóbbi várhatóan nem fog megváltozni a jövőben.
Ugyanakkor a fogyasztói kártyaműveletek esetében javasolt intézkedések
annyiban alkalmazandók lennének ezekre a rendszerekre, amennyiben fogyasztói
kártyákat bocsátanak ki, és olyan módon vesznek igénybe engedéllyel
rendelkező pénzforgalmi szolgáltatókat, amelynek eredményeként rendszerük
lényegében a négyszereplős rendszerekhez hasonlóan működik. Ezenkívül
az említett rendszerekre minden körülmények között vonatkoznának az
átláthatóságot növelő intézkedések.
A kereskedői díjak vi) opció szerinti
szabályozása azzal járna, hogy nemcsak a bankközi díjakat, hanem a
kereskedőkre kivetett egyéb díjakat is a szabályozás körébe vonnák. Ez de
facto hatósági árakat jelentene a kereskedők számára, valamint a
kiskereskedelmi árak szabályozását. Ezzel szemben a bankközi díjak maximalizálása
a nagykereskedelmi árak szabályozását jelentené, annak érdekében, hogy a
belső piac megvalósítása céljából összehangolják őket a versenyjogi
ügyek elemzéseivel, mivel a bankközi díjak a kiskereskedők számára nem, a
fogyasztók számára pedig még kevésbé jelentik a végső árakat.
Az átláthatóságra és a fogyasztók
befolyásolására vonatkozó intézkedések továbbra is fontosak maradnának a
szabályozatlan bankközi díjakkal rendelkező kártyák túlzott reklámozásának
megelőzése terén. Ezenkívül a szabályok kijátszása elleni
intézkedésekről is rendelkezni kell.
3.           A JAVASLAT JOGI ELEMEI
A javaslat összefoglalása
A javaslat két fő részből
tevődik össze.
Az első rész bemutatja a bankközi díjakra
vonatkozó szabályokat. E díjak tekintetében a javaslat egy „szabályozott” és
egy „nem szabályozott” területet alakít ki. A szabályozott terület minden olyan
kártyaműveletet magában foglal, amelyet a fogyasztók széles körben
használnak, és amelyek elutasítása ezért nehézkes a kiskereskedők számára;
ezek műveletek a fogyasztói betéti és hitelkártyákkal végzett, valamint a
kártyaalapú fizetési műveletek. A nem szabályozott terület minden olyan
fizetésikártya-műveletet és azon alapuló kártyaalapú fizetési
műveletet magában foglal, amely nem tartozik a szabályozott területbe, ideértve
az úgynevezett kereskedelmi kártyákat és a háromszereplős rendszerek által
kibocsátott kártyákat is.
A „szabályozott területen” a rendelet
kihirdetését követő kétéves átmeneti időszak alatt a bankközi díjak
maximális szintjei kizárólag a határokon átnyúló műveletekre
(amikor a kártyabirtokos más tagállamban használja a kártyáját) vagy a
határokon átnyúló elfogadási műveletekre (amikor a kereskedő más
tagállamban lévő elfogadó pénzforgalmi szolgáltatót vesz igénybe)
vonatkozóan kerülnek bevezetésre.
Bár a hatásvizsgálat a betéti kártyák esetében
alkalmazott bankközi díjak betiltását a legelőnyösebb opció részeként
említette, a Bizottság úgy véli, hogy az EGT piacainak fejlettsége tekintetében
– különösen a betéti kártyák kibocsátása és használata terén – további
vizsgálatokat kell lefolytatni, és mielőtt a betéti kártyákra vonatkozó
bankközi díjakat teljes egészében eltörölnék, ellenőrizni kell, hogy a
kártyakibocsátás és -használat ösztönzéséhez tényleg nem szükséges-e a bankközi
díjak felszámítása. Ezért javasolt, hogy az átmeneti időszak után, amely
során csupán a határokon átnyúló elfogadás liberalizálása és szabályozása megy
végbe, ugyanazok a maximális díjak érvényesüljenek a belföldi műveletekre,
mint amelyek a határokon átnyúló elfogadási műveletekre vonatkoznak. Két
évvel azt követően, hogy a jogszabály teljes körűen hatályba lépett,
a Bizottság jelentést tesz az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak a jogszabály
alkalmazásáról, melyben különösen a bankközi díjak szintjének megfelelőségét
értékeli, figyelembe véve a különböző fizetési eszközök használatát és
költségét, illetve azt, hogy milyen mértékben jelentek meg új szereplők és
új technológia a piacon.
Az átmeneti időszak után valamennyi (határokon
átnyúló és belföldi) „fogyasztói” betétikártya-műveletre és
ilyen műveleten alapuló kártyaalapú fizetési műveletre maximum
0,20 %-os bankközi díj fog vonatkozni, minden (határokon átnyúló és
belföldi) fogyasztói hitelkártya-műveletre és azon alapuló kártyaalapú
fizetési műveletre pedig maximum 0,30 %-os bankközi díj fog
vonatkozni. Mivel a versenyhatóságok a szóban forgó felső határok
elfogadásakor megállapították, hogy azok további intézkedést nem igényelnek, e
határok olyan ésszerű irányadó értékeknek tekintendők, amelyek már
megvalósultak, anélkül, hogy megkérdőjeleződött volna a nemzetközi
kártyarendszerek működése, illetve a pénzforgalmi szolgáltatók, a
kiskereskedők és a fogyasztók jóléte, és amelyek egyúttal a
jogbiztonságról is gondoskodnak.
A rendelet második része azokra az üzleti
szabályokra vonatkozó szabályokat tartalmaz, amelyek a kártyaműveletek és
az azokon alapuló kártyaalapú fizetési műveletek valamennyi
kategóriájára alkalmazandók lesznek. A rendelet hatálybalépésétől kezdve
például az alábbi szabályok fognak érvényesülni:
·
korlátozottan lesz alkalmazható a bankkártyák
általános elfogadását előíró szabály. Ettől függetlenül nem
megengedhető a diszkrimináció a kibocsátó bank alapján vagy a
kártyabirtokos származási helye alapján, illetve azon kártyák között, amelyekre
azonos szintű bankközi díjak vonatkoznak;
·
minden olyan szabály alkalmazása tilos lesz, amely
megakadályozza vagy korlátozza a kereskedőket abban, hogy vevőiket
hatékonyabb fizetési eszközök felé tereljék (a fogyasztók befolyásolását tiltó
szabály).
·
az elfogadó pénzforgalmi szolgáltatók legalább
havonta kimutatást küldenek a kereskedők részére a díjakról, amely
kimutatásban kártyakategóriánként, valamint minden egyes márka esetében külön
feltüntetik a kereskedő által az adott hónapban fizetett díjakat az
elfogadó által nyújtott elfogadási szolgáltatások időpontjában;
·
minden olyan szabály alkalmazása tilos lesz, amely
megakadályozza, hogy a kereskedők közöljék az ügyfeleikkel a pénzforgalmi
szolgáltatások elfogadói részére fizetett díjakat.
A hatásvizsgálat a Hatásvizsgálati Testület
2013. március 20-i ülését követően módosításra került. A fontosabb
változások között említhető a kártyapiacra és annak működésére,
valamint a bankközi díjakkal kapcsolatos uniós ítélkezési gyakorlatra vonatkozó
kiegészítő információk és a bankközi díjakra vonatkozó gazdasági irodalom
összefoglalásának feltüntetése. Hangsúlyosabban bemutatásra került a maximális
bankközi díjak bevezetésének a kártyabirtokosi díjakra, a fogyasztók általános
jólétére és a banki bevételekre gyakorolt hatása, annak érdekében, hogy
ésszerűbbé váljon a legfontosabb opciók hatásainak a főszövegben
történő bemutatása. Érthetőbben elmagyarázták a különböző opciók
és csomagok közötti összefüggéseket, valamint kifejtették egy mindenre
kiterjedő, a bankközi díjakat magában foglaló csomag indokait, és
alátámasztották a bankközi díjak jogszabályi úton való szabályozásának
szükségességét.
Jogalap
Az Európai Unió működéséről szóló
szerződés 114. cikkének (1) bekezdése.
A szubszidiaritás elve
Mivel a javaslat nem tartozik az Unió kizárólagos
hatáskörébe, a szubszidiaritás elve érvényesül.
A javaslat célkitűzéseit a tagállamok a
következők miatt nem tudják kielégítően megvalósítani:
Egy olyan integrált pénzforgalmi piac, amely
országhatárokon átnyúló hálózatokon alapul, természetéből fakadóan uniós
szintű megközelítést igényel, mivel az alkalmazandó elveknek,
szabályoknak, eljárásoknak és szabványoknak a jogbiztonság és az egyenlő
feltételek piaci szereplők számára történő biztosítása érdekében
valamennyi tagállamban összhangban kell lenniük. Az uniós szintű
megközelítés alternatívája a nemzeti szabályozói és versenyjogi intézkedések
rendszere lenne, amely az uniós fellépésnél kevésbé lenne hatékony, továbbá
bonyolultabb és költségesebb lenne, mint az európai szintű jogalkotás. Ezért
az esetleges uniós szintű beavatkozás megfelel a szubszidiaritás elvének.
Ez a megközelítés támogatja az egységes eurófizetési térséget (Single Euro
Payments Area, SEPA), és összhangban van a digitális menetrenddel, különösen az
egységes digitális piac létrehozásával. Elősegíti a technológiai
innovációt, és előmozdítja a növekedést és a munkahelyteremtést, különösen
az elektronikus és a mobil kereskedelem területén.
Ezenkívül a pénzforgalmi piacok határokon
átnyúló jellegére tekintettel egyetlen tagállam hatóságainak olyan intézkedése,
amelynek célja a nagykereskedelmi díjak (bankközi díjak) szintjének csökkentése
vagy módosítása, zavart okozna a közösségi piac zökkenőmentes
működésében, és nem segítené elő a piaci integrációt, mivel nem
eredményezne egyenlő feltételeket az Unióban. Ez lenne a helyzet például
akkor, ha eltérő nemzeti intézkedésekkel igyekeznének szabályozni vagy
maximalizálni a bankközi díjakat, ahogy azt jelenleg több tagállam is tervezi.
A javaslat tehát megfelel a szubszidiaritás
elvének.
Az arányosság elve
A javaslat megfelel az arányosság elvének a
következők miatt:
A javaslat nem haladja meg a
célkitűzései, vagyis annak eléréséhez szigorúan szükséges mértéket, hogy
segítséget nyújtson az EU egészére kiterjedő pénzforgalmi piac
létrehozásához, amely lehetővé teszi a fogyasztók, a kiskereskedők és
más vállalkozások számára, hogy az EU belső piacának valamennyi
előnyét élvezhessék, ideértve az elektronikus kereskedelmet is. A
páneurópai szereplők jobb lehetőségei a piacra lépésre, a szélesebb
körű innováció, a nemzeti (általában olcsóbb) kártyarendszerek
megnövekedett teljesítőképessége, valamint a korlátozottabb
készpénzhasználat lehetőségeket biztosít a kiskereskedők és a
pénzforgalmi szolgáltatók számára, függetlenül attól, hogy azok bankok vagy új
piacra lépők. A tényleges verseny a kártyás fizetés és a kártyaalapú
fizetés piacain kézzelfogható piaci eredményeket fog hozni, meg fogja teremteni
a pénzforgalmi szolgáltatók szélesebb választékát – ideértve a páneurópai
szolgáltatókat és az innovatív piaci szereplőket –, és alacsonyabb
költségeket fog eredményezni a kiskereskedők és fogyasztók számára. Ezeket
a költségmegtakarításokat pedig a kereskedők várhatóan az alacsonyabb
kiskereskedelmi árakon keresztül adják majd át a fogyasztóknak.
A bankközi díjak önmagukban, valamint az, hogy
mértékük rendkívül széles skálán mozog, a piaci integráció és a tényleges
verseny akadályát képezi, és ezt a hatást több olyan üzleti szabály is
erősíti, amely csökkenti az átláthatóságot a kiskereskedők és a
fogyasztók számára, korlátozza a kiskereskedők azon lehetőségét, hogy
egy másik tagállamban elfogadót válasszanak, és megakadályozza, hogy a
kiskereskedők hatékonyabb fizetési eszközök használatára ösztönözzék a
fogyasztókat.
Az érdekelt felekkel folytatott – a hatásvizsgálatban
összefoglalt – konzultáció alapján a Bizottság különböző intézkedések
kombinálását javasolja a piac hatékony működésének elősegítése
érdekében, a fogyasztói betéti és hitelkártyákkal végzett határokon átnyúló
műveletekre vonatkozó bankközi díjak felső határának meghatározása
(az első szakaszban), valamint – a második szakaszban – a fogyasztói
hitelkártyákkal és a fogyasztói betéti kártyákkal végzett belföldi
műveletekre vonatkozó bankközi díjak felső határának meghatározása
útján.
Ha nem valósulna meg a szabályozás, nem
oldódna meg az a probléma, hogy egyre inkább a két nagy nemzetközi piaci
szereplőre támaszkodunk, míg az általában olcsóbb belföldi
kártyarendszerek fokozatosan eltűnnek. A potenciális új páneurópai piacra
lépők és az innovatív piaci szereplők méret- és
választékgazdaságossága korlátozott maradna, míg a kereskedők és a
fogyasztók továbbra is fizetnének a töredezett és költséges uniós pénzforgalmi
piac után (az EKB szerint az Európai Unió GDP-jének több mint 1 %-át,
vagyis évi 130 milliárd EUR-t). Ha ezeket a kérdéseket a versenyjogi
intézkedésekre hagyjuk,– különösen a MasterCard-ügyben hozott ítélet alapján–
valószínű, hogy azok megoldása több évbe is beletelik majd, és mindig
eseti alapon fog végbemenni, tehát nem alakulnak ki egyenlő feltételek.
Nem lépi túl a szükséges és arányos mértéket,
ha a szabályozást a határokon átnyúló műveletek mellett – melyekből
elsősorban a nagyobb kiskereskedők profitálnának – kiterjesztjük a
belföldi műveletekre is. A határokon átnyúló műveletek kérdése
gyorsan megoldható azáltal, hogy lehetőséget teremtünk a
kiskereskedők számára, hogy olcsóbb határokon átnyúló elfogadó
szolgáltatásokat keressenek, valamint azzal, hogy a belföldi banki közösségeket
vagy rendszereket elfogadási díjaik csökkentésére ösztönözzük. Nemrégiben
hasonló folyamat ment végbe a beszedési megbízások tekintetében. A SEPA-átállás
határidejének kitűzéséről szóló rendelet korlátozza a beszedési
megbízások bankközi díjait, a beszedési megbízások esetében eltörli a határokon
átnyúló bankközi díjakat, a belföldi bankközi díjak esetében pedig megengedi,
hogy 2017-ig hatályban maradjanak. Ennek következtében, és mivel több
kereskedő a szomszédos országokba költöztette az elfogadóját, a bankok
vállalták, hogy már 2013. szeptember 1-jére eltörlik a beszedési megbízásokra
vonatkozó bankközi díjaikat[13][14].
A versenyjogi eljárások keretében tett
egyoldalú kötelezettségvállalások eredményeként az Unióban a határokon átnyúló
kártyás fizetési műveletek jelentős száma már az e rendelet első
fázisában alkalmazandó maximális bankközi díjak tiszteletben tartása mellett
megy végbe. Ezek az elemek tehát rövid úton bevezethetők. A belföldi
bankközi díjakat azonban módosítani kell. Ezért a belföldi fizetési
műveletek esetében szükség van egy átmeneti időszak engedélyezésére.
Másfelől a javaslat nem akadályozza meg a tagállamokat abban, hogy nemzeti
jogalkotás útján alacsonyabb felső határokat vagy a fentiekkel azonos
célú, illetve hatású intézkedéseket tartsanak fenn vagy vezessenek be.
A bankközi díjak maximalizálása ezenkívül a
kiskereskedőknek is hasznára válna; ők sokkal nagyobb
valószínűséggel adják tovább ezeket az előnyöket az ügyfeleiknek,
mint a bankok, tekintve a verseny és a szolgáltatóváltás banki ágazatban
jelenleg tapasztalható alacsony szintjét.
Ugyanakkor a fogyasztók közvetve már a
kiskereskedelmi árakon keresztül kifizetik a bankközi díjakat, és jelenleg a
készpénzt vagy betéti kártyát használó fogyasztók támogatják a más fogyasztók
által használt költségesebb kártyákat. Lehetne azzal érvelni, hogy a bankközi
díjak csökkentése arra ösztönözné a bankokat, hogy növeljék a kártyabirtokosi
díjakat. Ilyen összefüggésre azonban nincs bizonyíték. Úgy tűnik, hogy a
kártyadíjakat elsősorban a lakossági banki ágazatban tapasztalható verseny
szintje határozza meg.
Bár ez a javaslat a piaci integrációt, a
piacra lépést, valamint a fogyasztók és a kiskereskedők jólétét támogatja,
korántsem biztos, hogy negatív hatása lesz az inkumbens pénzforgalmi
szolgáltatókra. Ha a bankközi díjakat az említett szinteken maximalizáljuk, az
várhatóan pozitív hatással lesz a kártyák kereskedők általi elfogadására,
ezáltal a fogyasztókat fokozottabb kártyahasználatra bátorítja. A
kártyaműveletek volumenében (a szélesebb körű elfogadásnak
köszönhetően) és a készpénzkezeléssel kapcsolatos megtakarításokban
bekövetkező növekedés legalább részben kompenzálhatja a bankokat a
bankközi díjak maximalizálásából eredő potenciális veszteségekért. Az
ATM-ekből történő kevesebb pénzfelvétel pedig további
költségmegtakarítással járhat.
A tervezett 0,2 %-os és a 0,3 %-os
szintek az úgynevezett kereskedősemlegességi teszten alapulnak, amely azt
a díjszintet állapítja meg, amelyet a kereskedő hajlandó lenne kifizetni,
ha összehasonlítaná annak költségét, amikor a vevő fizetési kártyát
használ és a nem kártyával történő (készpénzes) fizetések költségét. A
számadatokat ezen teszt alapján számítottuk ki, négy nemzeti bank
összegyűjtött adatainak felhasználásával. A Visa, a MasterCard és a
francia belföldi kártyarendszer, a Groupement Cartes Bancaires is
elfogadta az említett számadatokat. A javaslat tehát arányos a fent említett
célkitűzésekkel. A megfelelő és arányos szabályozás érdekében
valamennyi javasolt szabályt arányossági vizsgálatnak vetettük alá.
A jogi aktus típusának megválasztása
Javasolt aktus: rendelet.
Más jogi aktus nem felelne meg a
következők miatt:
A bankközi díjak mértékét és a korlátozó
üzleti szabályokat technikai szinten szabványosítani és a lehető
legteljesebb mértékben harmonizálni kell. Ez az érvelés sokkal inkább a
rendeleti szabályozást támogatja, mint az irányelvet. Továbbá a pénzforgalmi
ágazat hálózati jellegének köszönhetően az előnyök többsége csak
akkor válik kézzelfoghatóvá, amikor az uniós szintű fizetési eszközökre
történő belföldi átállás minden uniós tagállamban végbement. Egy irányelv,
amelyet az országok valószínűleg eltérő módon hajtanának végre, azzal
a veszéllyel járna, hogy állandósul a pénzforgalmi piac jelenlegi
széttagoltsága. Végül pedig a nemzeti átültetéshez szükséges idő miatt
késleltetné is az átállást. Ezért a kártyás fizetési piac, illetve a mobil- és
az internetalapú kártyapiacok bankközi díjainak és korlátozó üzleti
szabályainak szabályozására a rendelet jogi eszközének alkalmazását javasoljuk.
A rendelet tiszteletben tartja különösen az
Európai Unió Alapjogi Chartájában elismert alapvető jogokat és elveket,
nevezetesen a vállalkozás szabadságát, valamint a hatékony jogorvoslathoz és a
tisztességes eljáráshoz való jogot, és azokkal összhangban alkalmazandó.
4.           Költségvetési vonzatok
A javaslatnak nincsenek az uniós költségvetést
érintő vonzatai.
5.           OPCTIONÁLIS ELEMEK
Felülvizsgálatra/módosításra/megszüntetésre
vonatkozó rendelkezés
A javaslat felülvizsgálatra vonatkozó
rendelkezést tartalmaz.
Európai Gazdasági Térség
A javasolt aktus érinti az Európai Gazdasági
Térséget, ezért arra is ki kell terjeszteni.
A javaslat részletes magyarázata
Az alábbi rövid áttekintés célja, hogy a
rendelet lényegének felvázolása útján megkönnyítse a döntéshozatali folyamatot.
Az 1. cikk – a rendelet tárgya és hatálya –
kijelenti, hogy a rendelet az Unión belüli bankkártya-műveletek és
kártyaalapú fizetési műveletek bankközi díjai tekintetében állapít meg
szabályokat azokban az esetekben, amikor a fizetési művelet
kedvezményezettje és annak pénzforgalmi szolgáltatója az Európai Unióban van,
továbbá szabályozza az ilyen fizetésekkel kapcsolatos üzleti szabályokat is.
A 2. cikket – a fogalommeghatározásokat –
amennyire lehetséges, össze kell hangolni a 2007/64/EK irányelvben alkalmazott
fogalommeghatározásokkal. Ugyanakkor tekintettel arra, hogy a pénzforgalmi
szolgáltatásokról szóló irányelvhez képest a rendelet hatóköre korlátozottabb,
néhány definíciót e javaslat igényeihez igazítottunk.
A 3. cikk (A határokon átnyúló fogyasztói
betéti- és hitelkártya-műveletek maximális bankközi díja) 0,2 %-os,
illetve 0,3 %-os felső határokat állapít meg a pénzforgalmi
szolgáltatók számára a fogyasztói betéti kártyával, illetve hitelkártyával
végzett határokon átnyúló műveletek bankközi díjai tekintetében; a
felső korlátok a közzétételt követő két hónap elteltével lépnek
hatályba.
A 4. cikk (Az összes fogyasztói betéti- és
hitelkártya-művelet maximális bankközi díjai) a művelet értékén
alapuló 0,2 %-os, illetve 0,3 %-os felső határokat állapít meg a
pénzforgalmi szolgáltatók számára valamennyi fogyasztói betéti kártyával,
illetve hitelkártyával végzett műveletek bankközi díjai tekintetében; a
felső korlátok a közzétételt követő két év elteltével lépnek
hatályba.
Az 5. cikk (A díjak kijátszásának tilalma)
megállapítja, hogy a 3. és a 4. cikkben szereplő felső határok
végrehajtása érdekében a kibocsátó és a kártyarendszer viszonyában kapott és
kifizetett díjak nettó összege beépül a fizetett, illetve kapott bankközi
díjakba a szabályok esetleges kijátszásának felmérése érdekében.
A 6. cikk (Engedélyezés) lefekteti, hogy a
kártyarendszerek által kibocsátás vagy elfogadás végett megadott engedélyek
területileg nem korlátozhatók, hanem az Unió egész területére ki kell
terjedniük.
A 7. cikk (A kártyarendszer és a feldolgozás
elkülönítése) rögzíti, hogy szervezetileg el kell különíteni a
kártyarendszereket és a műveleteket feldolgozó jogalanyokat, valamint
megtiltja a területi diszkriminációt a feldolgozási szabályok tekintetében, és
egyúttal előírja a feldolgozók rendszerei közötti kölcsönös műszaki
átjárhatóságot.
A 8. cikk (Közös jelzésű fizetési eszköz
kibocsátása (co-badging) és a fizetési alkalmazás megválasztása) kijelenti,
hogy a fizetési eszköz kibocsátója dönti el, hogy a fizetési alkalmazás
megjelenhet-e ugyanazon a kártyán vagy tokon. A használt fizetési alkalmazás
megválasztásának joga továbbra is a fogyasztónál marad, és azt a kibocsátó nem
szabhatja meg előzetesen az eszköz vagy az értékesítés helyén lévő
berendezés automatikus mechanizmusain keresztül.
A 9. cikk (Az egységes kereskedői díjak
tilalma („unblending”)) egyértelművé teszi, hogy az elfogadó bankok
kötelesek a fizetési kártyák különböző kategóriái és márkái esetében
egyedi ajánlatot tenni, illetve egyedi díjat felszámítani a
kedvezményezetteknek, és nem állapíthatnak meg egységes árat, továbbá kötelesek
a különböző kategóriákra és márkákra vonatkozó összegekről megfelelő
információt szolgáltatni.
A 10. cikk (A bankkártyák általános
elfogadását előíró szabály) tisztázza, hogy a fizetési rendszerek és a
pénzforgalmi szolgáltatók nem írhatják elő a kiskereskedő számára
valamely kategória vagy márka elfogadását, ha az adott kiskereskedő egy
másik kategóriát vagy márkát elfogad, kivéve, ha az adott márkára vagy
kategóriára ugyanazok a szabályozott bankközi díjak vonatkoznak, mint az
előbbire. Például a fogyasztói betéti kártyákat elfogadó kereskedők
nem kényszeríthetők fogyasztói hitelkártyák elfogadására, viszont
kötelezhetők egy másik fogyasztói betéti kártya elfogadására.
A 11. cikk (A fogyasztók befolyásolására
vonatkozó szabályok) megállapítja, hogy a fizetési rendszerek és a pénzforgalmi
szolgáltatók rendszerei nem akadályozhatják meg a kiskereskedőket abban,
hogy a fogyasztókat a kiskereskedő által előnyben részesített konkrét
fizetési eszköz használatára ösztönözzék. Ez nem érinti a pénzforgalmi szolgáltatásokról
szóló irányelv szerint és a fogyasztók jogairól szóló irányelv 19. cikke
szerint megállapított, a kedvezményekre és a pótdíjakra vonatkozó szabályokat.
A fizetési rendszerek és a pénzforgalmi szolgáltatók rendszerei nem
akadályozhatják meg, hogy a kiskereskedők tájékoztassák a fogyasztókat a
bankközi díjakról és a kereskedői díjakról.
A 12. cikk (A kedvezményezett tájékoztatása az
egyedi fizetési műveletek esetén) meghatározza azokat az információkat,
amelyeket a pénzforgalmi szolgáltató az egyedi fizetési művelet
teljesítését követően köteles átadni a kereskedőnek, valamint
rendelkezik az említett információ időszakos szolgáltatásának
lehetőségéről is.
A 13. cikk (Az illetékes hatóságok)
szabályozza azt az eljárást, amely a rendelet rendelkezéseinek alkalmazásáért
felelős nemzeti hatóságok kijelölésére szolgál.
A 14. cikk (Szankciók) előírja a
tagállamok számára, hogy állapítsák meg a rendeletben foglalt rendelkezések
megsértése esetén alkalmazandó szankciók szabályait, és ezekről
tájékoztassák a Bizottságot.
A 15. cikk (Peren kívüli panasztételi és
jogorvoslati eljárások) megköveteli a tagállamoktól, hogy különös
követelményeket határozzanak meg a kedvezményezettek és a pénzforgalmi
szolgáltatók közötti viták rendezésére vonatkozóan.
A 16. cikk (Felülvizsgálati záradék) négy
évvel a hatálybalépés után, különösen a bankközi díjak mértékével kapcsolatban.
Ez a cikk megállapítja a rendeletben szereplő rendelkezések hatékony
alkalmazásának értékelésére, és a szükség esetén azok módosítását célzó javaslattételre
szolgáló mechanizmusokat.
A 17. cikk (Hatálybalépés) meghatározza azt a
napot, amelyen a rendelet hatályba lép.
2013/0265 (COD)
Javaslat
AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS
RENDELETE
a kártyaalapú fizetési műveletek
bankközi díjairól
(EGT-vonatkozású szöveg)
AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS AZ EURÓPAI
UNIÓ TANÁCSA,
tekintettel az Európai Unió
működéséről szóló szerződésre és különösen annak 114. cikke (1)
bekezdésére,
tekintettel az Európai Bizottság javaslatára,
a jogalkotási aktus tervezetének a nemzeti parlamentek
számára való megküldését követően,
tekintettel az Európai Gazdasági és Szociális
Bizottság véleményére[15],
tekintettel az Európai Központi Bank
véleményére[16],
rendes jogalkotási eljárás keretében,
mivel:
(1)       A belső piac
széttagoltsága hátrányos az Unión belüli versenyképességre, növekedésre és
munkahelyteremtésre nézve. A belső piac megfelelő működéséhez
szükséges az elektronikus fizetések integrált piacának megvalósítása és
megfelelő működése előtt álló közvetlen és közvetett akadályok
felszámolása, amely során nem tehető különbség a nemzeti és a határokon
átnyúló fizetések között.
(2)       A 2007/64/EK európai
parlamenti és tanácsi irányelv[17]
megteremtette a jogi alapot a fizetések Unió egészére kiterjedő belső
piacának létrehozásához, mivel lényegesen megkönnyítette a pénzforgalmi
szolgáltatók tevékenységét, és egységes szabályokat alakított ki a pénzforgalmi
szolgáltatások nyújtására vonatkozóan.
(3)       A 924/2009/EK európai
parlamenti és tanácsi rendelet[18] megállapította
azt az elvet, amely szerint a határokon átnyúló, euróban teljesített
fizetésekért a felhasználók által fizetett díjak megegyeznek a hasonló,
tagállamon belüli fizetésért fizetendő díjakkal, ideértve az e rendelet
hatálya alá tartozó kártyás fizetéseket is.
(4)       A 260/2012/EK európai parlamenti
és tanácsi rendelet[19]
megállapította a belső piaci euróátutalások és -beszedések
működésének szabályait, azonban a kártyaalapú fizetéseket kizárta a
hatóköréből.
(5)       A 2011/83/EU európai
parlamenti és tanácsi irányelv[20] harmonizálta a fogyasztók és a kereskedők
által kötött szerződések bizonyos szabályait, ideértve a fizetési eszköz használata után fizetendő díjakra vonatkozó
szabályokat is, amelyek alapján a tagállamoknak meg kell tiltaniuk a
kereskedők számára, hogy egy adott fizetési eszköz használata után olyan
díjakat számítsanak fel a fogyasztóknak, amelyek meghaladják az adott eszköz
használata miatt a kereskedő által viselt költséget.
(6)       A biztonságos, hatékony,
versenyképes és innovatív elektronikus fizetés központi szerepet játszik annak
biztosításában, hogy a fogyasztók, a kiskereskedők és a vállalkozások a
belső piac valamennyi előnyét élvezhessék, különösen, mivel egyre
nagyobb teret hódít az elektronikus kereskedelem.
(7)       Több tagállamban[21] folyamatban van olyan jogszabályok előkészítése, amelyek célja a
bankközi díjak szabályozása, és amelyek számos kérdéssel foglalkoznak, ideértve
bankközi díjak különböző mértékű maximalizálását, a kereskedői
díjakat, a bankkártyák általános elfogadását előíró szabályt, valamint a
fogyasztók befolyásolására irányuló intézkedéseket. A néhány tagállamban
rendelkezésre álló közigazgatási határozatok jelentősen eltérnek
egymástól. Tekintettel a bankközi díjak kiskereskedőkre és fogyasztókra
gyakorolt hátrányos hatására, nemzeti szinten további, a díjak eltérő szintjeinek
kezelésére irányuló szabályozási intézkedések bevezetése várható. Ezek a
nemzeti intézkedések valószínűleg jelentősen akadályoznák a kártyák,
valamint a kártyaalapú internetes és mobilfizetések belső piacának
megvalósítását, ezért akadályoznák a szolgáltatásnyújtás szabadságát.
(8)       A fizetési kártyák a
lakossági vásárlások teljesítésére leggyakrabban használt elektronikus fizetési
eszközök. Ugyanakkor az Unió fizetésikártya-piacának integrációja távolról sem
fejeződött be, mivel számos fizetési megoldás nem tud továbbfejlődni
a nemzeti határaikon túlra, illetve az új, az egész Uniót lefedő
szolgáltatók akadályoztatva vannak a piacra lépésben. A piaci integráció hiánya
jelenleg magasabb árakkal, valamint azzal jár, hogy a fogyasztók és a kiskereskedők
számára a pénzforgalmi szolgáltatások kisebb választéka áll rendelkezésre, és
korlátozottabbak a lehetőségeik a belső piac előnyeinek
kihasználására. Ennek megfelelően fel kell számolni a kártyapiac –
ideértve a kártyaműveleteken alapuló mobiltelefonos és internetes
fizetések területét is – hatékony működése előtti akadályokat,
amelyek még mindig akadályát képezik a teljes mértékben integrált piac
megvalósításának.
(9)       A belső piac hatékony
működésének lehetővé tétele érdekében, valamint a kiskereskedők
és a fogyasztók előnyére támogatni kell, és meg kell könnyíteni az
elektronikus fizetések használatát. A kártyák és más elektronikus fizetések
sokoldalúbb módon használhatók – ideértve azt, hogy a belső piac és az
elektronikus kereskedelem kihasználása céljából felhasználhatók online
fizetésekhez –, ráadásul az elektronikus fizetések nagy valószínűséggel
biztonságos fizetéseket jelentenek a kiskereskedők számára. Ezért a
kártyás vagy a kártyaalapú fizetések használata a készpénz helyett mind a kiskereskedők,
mind a fogyasztók számára előnyös lehet, amennyiben a fizetési rendszerek
használatának díjai gazdaságilag hatékony szinten kerülnek megállapításra, és
egyúttal elősegíti az innovációt, valamint az új szereplők piacra
lépését is.
(10)     A kártyás és a kártyaalapú
fizetések terén a belső piac működését hátráltató egyik legfontosabb
gyakorlat a bankközi díjak széles körű elterjedtsége, amelyekre tagállamok
többségében nem létezik jogi szabályozás. A bankközi díjak a bankok között, általában egy adott rendszerhez tartozó
kártyaelfogadó pénzforgalmi szolgáltatók és kártyakibocsátó pénzforgalmi
szolgáltatók között alkalmazott díjak. A bankközi díjak
központi részét képezik azoknak a díjaknak, amelyeket az elfogadó pénzforgalmi szolgáltatók minden egyes
kártyaművelet után felszámítanak a kereskedőknek. A kereskedők
pedig ezeket a kártyaköltségeket beleépítik az áruk és szolgáltatások általános
árába. Úgy tűnik, hogy a kártyarendszerek közötti versenynek gyakorlatilag
az a célja, hogy a lehető legtöbb kibocsátó pénzforgalmi szolgáltatót
(például bankot) győzzék meg arról, hogy kibocsássák a kártyáikat, ami
általában magasabb, nem pedig alacsonyabb bankközi díjakat
eredményez a piacon – ez szöges ellentétben áll azzal, hogy a verseny
rendszerint ármérséklő hatást gyakorol a piacgazdaságban. A bankközi díjak
szabályozása javítaná a belső piac működését.
(11)     A jelenleg létező sokféle
bankközi díj, és azok eltérő mértéke megakadályozza, hogy alacsonyabb
bankközi díjakat alkalmazó üzleti modellekre támaszkodó, „új”, az egész Uniót
lefedő piaci szereplők jelenjenek meg, ami hátrányos a potenciális
méret- és választékgazdaságosságra, valamint az ebből eredő
teljesítményre nézve. Ez negatív hatással van a kiskereskedőkre és
fogyasztókra, továbbá akadályozza az innovációt. Mivel az egész Unióban jelen
lévő piaci szereplőknek legalább az adott piacon elterjedt
legmagasabb bankközi díjat kellene felajánlaniuk a kibocsátó bankoknak, ha az
adott piacra be akarnak lépni, ez szintén a piac széttagoltságának fenntartását
eredményezi. A jelenleg létező, alacsonyabb bankközi díjakat alkalmazó
vagy bankközi díjakat egyáltalán nem alkalmazó belföldi rendszereket is a piac
elhagyására kényszerítheti a magasabb bankközi díjbevételeket elérni kívánó
bankoktól érkező nyomás. Ennek következtében a fogyasztók és a
kereskedők korlátozottabb választékra, magasabb árakra és alacsonyabb
minőségre számíthatnak a pénzforgalmi szolgáltatások terén, miközben az
egész Unióra kiterjedő pénzforgalmi megoldások igénybevételére vonatkozó
képességük korlátozott. Ráadásul a kiskereskedők nem tudják kiküszöbölni a
díjkülönbségeket azáltal, ha más tagállamok bankjai által kínált
kártyaelfogadási szolgáltatásokat vesznek igénybe. A fizetési rendszerek által
alkalmazott konkrét szabályok minden egyes fizetési művelet után az
értékesítés helyén (a kiskereskedő országában) érvényes bankközi díjak
alkalmazását írják elő. Ez gátolja az elfogadó bankokat abban, hogy
sikeresen kínálják a szolgáltatásaikat a határokon túl. Emellett a
kiskereskedőket is akadályozza abban, hogy a fogyasztók javára csökkentsék
pénzforgalmi költségeiket.
(12)     A meglévő jogszabályoknak
a Bizottság, valamint a nemzeti versenyhatóságok általi alkalmazása nem tudta
orvosolni ezt helyzetet.
(13)     Ezért a belső piac
eltérő jogszabályokból és közigazgatási határozatokból eredő
széttagoltságát, valamint a verseny ebből származó jelentős
torzulását elkerülendő, az EUMSZ 114. cikkének megfelelően
intézkedésekre van szükség a magas, illetve eltérő bankközi díjak
problémájának kezelésére, a pénzforgalmi szolgáltatók számára annak
lehetővé tételére, hogy szolgáltatásaikat határokon átnyúló alapon
nyújtsák, valamint azért, hogy a fogyasztók és a kiskereskedők határokon
átnyúló szolgáltatásokat vehessenek igénybe.
(14)     E rendelet alkalmazása nem
érinti az uniós és a nemzeti versenyszabályok alkalmazását. A rendelet nem
akadályozhatja meg a tagállamokat abban, hogy nemzeti jogalkotás útján
alacsonyabb felső határokat vagy a fentiekkel azonos célú, illetve hatású
intézkedéseket tartsanak fenn vagy vezessenek be.
(15)     A rendelet fokozatos
megközelítést alkalmaz. Első lépésként intézkedéseket kell hozni a
fizetésikártya-műveletek határokon átnyúló kibocsátásának és elfogadásának
megkönnyítése érdekében. Kellően egyértelmű jogi helyzetet teremtene,
ha a kereskedők jogosultak lennének saját tagállamukon kívül elfogadót
választani (határokon átnyúló elfogadás), valamint ha megállapításra kerülne a
határokon átnyúló bankközi díjak maximális értéke a határokon átnyúló
elfogadási műveletek tekintetében. Továbbá a fizetési eszközök
kibocsátására, illetve elfogadására vonatkozó engedélyeknek földrajzi
korlátozás nélkül az egész Unióban érvényesnek kell lenniük. Ezek az
intézkedések a fogyasztók és a kiskereskedők előnyére lehetővé
tennék a kártyás, valamint internetes és mobilfizetések belső piacának
zökkenőmentes működését.
(16)     A versenyjogi eljárások
keretében tett egyoldalú kötelezettségvállalások eredményeként az Unióban
számos határokon átnyúló kártyás fizetési művelet már az e rendelet
első fázisában alkalmazandó maximális bankközi díjak tiszteletben tartása
mellett megy végbe. Ezért az ilyen műveletekre vonatkozó rendelkezéseknek
hamar hatályba kellene lépniük, ami lehetőséget teremt a
kiskereskedők számára, hogy olcsóbb határokon átnyúló elfogadó szolgáltatásokat
keressenek, a belföldi banki közösségeket vagy rendszereket pedig elfogadási
díjaik csökkentésére ösztönzi.
(17)     A belföldi műveletek
esetében átmeneti időszakra van szükség annak érdekében, hogy
elegendő időt biztosítsunk a pénzforgalmi szolgáltatók és rendszerek számára
az új követelményekhez való alkalmazkodásra. Ezért az e rendelet
hatálybalépését követő kétéves időszak eltelte után annak érdekében,
hogy a kártyaalapú fizetések esetében megvalósuljon a belső piac, a
fogyasztói kártyaműveletek bankközi díjainak felső határait ki kell
terjeszteni valamennyi, vagyis a határokon átnyúló és a belföldi fizetésekre
egyaránt.
(18)     A
határokon átnyúló elfogadás megkönnyítése érdekében valamennyi (határokon
átnyúló és belföldi) „fogyasztói”
betétikártya-műveletre és kártyaalapú fizetési műveletre
maximum 0,20 %-os bankközi díjnak kell vonatkoznia, és minden (határokon
átnyúló és belföldi) fogyasztói hitelkártya-műveletre és azon alapuló kártyaalapú
fizetési műveletre maximum 0,30 %-os bankközi díjnak kell
vonatkoznia.
(19)     Ezek a felső határok a
gazdasági irodalom által kialakított, úgynevezett kereskedősemlegességi
teszten alapulnak, amely azt a díjszintet állapítja meg, amelyet a
kereskedő hajlandó lenne kifizetni, ha összehasonlítaná annak költségét,
amikor a vevő fizetési kártyát használ és a nem kártyával történő
(készpénzes) fizetések költségét (figyelembe véve az elfogadó bankoknak
fizetendő szolgáltatási díjat, vagyis a bankközi díjon felül
fizetendő kereskedői díjat). Ezáltal a hatékony fizetési eszközök
használatát ösztönzi, mivel azokat a kártyákat támogatja, amelyek magasabb
tranzakciós kedvezményeket biztosítanak, és egyúttal megakadályozza az
aránytalan kereskedői díjakat, amelyek rejtett költségeket rónának más
fogyasztókra. A túlzott kereskedői díjak a bankközi díjakra vonatkozó
kollektív megállapodások nyomán is létrejöhetnek, mivel a kereskedők az
üzleti lehetőség elvesztése miatti félelemből nem szívesen utasítanak
vissza költséges fizetési eszközöket. A tapasztalatok alapján ezek a mértékek arányosak,
mivel nem kérdőjelezik meg a nemzetközi kártyarendszerek és pénzforgalmi
szolgáltatók működését. Ezenkívül a kiskereskedők és a fogyasztók
számára is előnyösek, valamint gondoskodnak a jogbiztonságról.
(20)     E rendelet hatályának minden
olyan műveletre ki kell terjednie, amelyben mind a fizető fél
pénzforgalmi szolgáltatójának, mind a kedvezményezett pénzforgalmi szolgáltatójának
székhelye az Unióban van.
(21)     Az európai digitális
menetrendben meghatározott technológiai semlegesség elvének megfelelően ez
a rendelet alkalmazandó a kártyaalapú fizetési műveletekre, függetlenül
attól a környezettől, amelyben a művelet végbemegy, ideértve a
kiskereskedelmi fizetési eszközöket és szolgáltatásokat, amelyek offline,
online vagy mobil környezetet is jelenthetnek.
(22)     A fizetésikártya-műveletek
általában két fő üzleti modell, az úgynevezett háromszereplős
fizetésikártya-rendszer (kártyabirtokos – elfogadó és kibocsátó rendszer –
kereskedő) és a négyszereplős fizetésikártya-rendszer (kártyabirtokos
– kibocsátó bank – elfogadó bank – kereskedő) alapján teljesülnek. Számos
négyszereplős fizetésikártya-rendszer alkalmaz külön bankközi díjakat (az
elfogadó bankok által a kártyakibocsátás és a kártyahasználat ösztönzése
érdekében fizetett díjakat), amelyek jellemzően multilaterálisak. A
háromszereplős fizetésikártya-rendszerek magukban foglalják a bankközi
díjakat. Az implicit bankközi díjak létezésének elismerése, valamint az
egyenlő feltételek kialakításának elősegítése érdekében azok a
háromszereplős fizetésikártya-rendszerek, amelyek pénzforgalmi
szolgáltatókat használnak kibocsátóként vagy elfogadóként, négyszereplős
fizetésikártya-rendszernek tekintendők, és az azokra vonatkozó szabályokat
kell követniük; az átláthatósági és az üzleti szabályokkal kapcsolatos egyéb
intézkedések pedig valamennyi szolgáltató tekintetében alkalmazandók.
(23)     Fontos annak biztosítása, hogy
a pénzforgalmi szolgáltatók által fizetett vagy kapott bankközi díjakra
vonatkozó rendelkezések ne legyenek megkerülhetők a kibocsátó pénzforgalmi
szolgáltatók felé áramló alternatív díjakon keresztül. Ennek elkerülése
érdekében a kibocsátó pénzforgalmi szolgáltató által valamely
fizetésikártya-rendszeren keresztül fizetett és kapott díjak „nettó összege”
tekintendő a bankközi díjnak. A bankközi díj kiszámításakor annak
ellenőrzése érdekében, hogy nincs-e szó a szabályok kijátszásáról, a
kibocsátó pénzforgalmi szolgáltató által a szabályozott műveletekkel
kapcsolatban valamely fizetésikártya-rendszerből kapott valamennyi
kifizetés és ösztönző teljes összegét figyelembe kell venni, csökkentve a
kibocsátó pénzforgalmi szolgáltató által a rendszerbe befizetett díjakkal. A
számításba vett kifizetések, ösztönzők és díjak lehetnek közvetlenek
(volumenen alapuló vagy a konkrét műveletre vonatkozó) vagy közvetettek is
(ideértve a bizonyos műveleti volumen eléréséért járó marketing
ösztönzőket, jutalmakat és kedvezményeket is).
(24)     A fogyasztók jellemzően
nincsenek tisztában azokkal a díjakkal, amelyeket az általuk alkalmazott
fizetési eszköz után a kereskedők fizetnek. Ugyanakkor a kibocsátó
pénzforgalmi szolgáltatók által alkalmazott számos ösztönző gyakorlat
(például utazási utalványok, jutalmak, kedvezmények, visszaterhelések, ingyenes
biztosítások stb.) a kibocsátó pénzforgalmi szolgáltatók számára magasabb
díjakat generáló fizetési eszközök használatára ösztönözhetik a fogyasztókat. E
hatás ellensúlyozása érdekében a bankközi díjakra korlátozásokat megállapító
intézkedéseknek csak azokra a fizetési kártyákra kell vonatkozniuk, amelyek
tömegtermékekké váltak, és amelyek elutasítása széles körű kibocsátásuk és
használatuk miatt általában nehézkes a kereskedők számára (azaz a
fogyasztói betéti és hitelkártyákra). Az ágazat nem szabályozott részében a
piac hatékony működésének elősegítése végett, valamint annak
korlátozása érdekében, hogy az ágazat szabályozott területeiről a nem
szabályozott területekre helyeződjön át az üzleti tevékenység, számos
intézkedés elfogadására van szükség, ideértve a következőkre vonatkozó
intézkedéseket: a rendszerek és az infrastruktúra elkülönítése, a fizető
fél kedvezményezett általi befolyásolása, valamint a fizetési eszközök
kedvezményezett általi szelektív elfogadásának lehetővé tétele.
(25)     A rendszer és az
infrastruktúra elkülönítése következtében valamennyi feldolgozó képes lesz
versenyezni a rendszerek ügyfeleiért. Mivel a feldolgozási költség a
kártyaelfogadás teljes költségének jelentős részét teszi ki, fontos, hogy
az értéklánc ezen része megnyíljon a tényleges verseny számára. A rendszer és
az infrastruktúra elkülönítése alapján a kártyarendszereknek és a
feldolgozóknak jogi formájukat, szervezetüket és döntéshozatali folyamataikat
tekintve függetleneknek kell lenniük. Nem alkalmazhatnak megkülönböztetést
például úgy, hogy kedvezményes elbánásban részesítik egymást, vagy olyan bizalmas információt szolgáltatnak egymásnak,
amely az adott piaci szegmensben nem érhető el a versenytársaik számára,
túlzott tájékoztatási követelményeket támasztanak a versenytársaikkal szemben
az adott piaci szegmensben, kölcsönösen támogatják egymás tevékenységét, vagy
közös irányítási rendszereik vannak.
Az ilyen megkülönböztető gyakorlatok hozzájárulnak a piac
széttagoltságához, negatív hatással vannak az új piaci szereplők piacra
lépésére, és akadályát képezik új, az egész Uniót lefedő piaci
szereplők megjelenésének, tehát hátráltatják a belső piac
megvalósítását a kártyás, valamint az internetes és mobilfizetések területén,
ami a kiskereskedőkre, a társaságokra és a fogyasztókra nézve is
hátrányos.
(26)     A fizetésikártya-rendszerek
által alkalmazott rendszerszabályok és a pénzforgalmi szolgáltatók által
alkalmazott gyakorlatok általában nem igyekeznek tájékoztatni a
kereskedőket és a fogyasztókat a díjak közötti különbségekről, és
csökkentik a piac átláthatóságát, például azáltal, hogy egységes díjakat
alkalmaznak („blending”), vagy megtiltják a kereskedőknek, hogy olcsóbb
kártyamárkát vagy társmárka-kártyát válasszanak, illetve hogy a fogyasztókat az
olcsóbb kártyák használatára ösztönözzék. Még ha a kereskedők tisztában is
vannak a különböző költségekkel, a rendszerszabályok gyakran
megakadályozzák, hogy lépéseket tegyenek a díjak csökkentése érdekében.
(27)     A fizetési eszközök
eltérő költségekkel járnak a kedvezményezett számára: egyes eszközök
sokkal drágábbak a többinél. A kedvezményezettnek képesnek kell lennie arra,
hogy szabadon úgy befolyásolja a fizető feleket, hogy azok egyes konkrét
fizetési eszközöket használjanak, kivéve, ha bizonyos fizetési kategóriák
esetében valamely fizetési eszközt jogszabály ír elő, illetve ha valamely
fizetési eszköz nem utasítható el, mivel törvényes fizetőeszköz. A
kártyarendszerek és a pénzforgalmi szolgáltatók ebben a tekintetben számos
korlátozást alkalmaznak a kedvezményezettekre nézve, amelyekre példaként
említhetők a következők: annak korlátozása, hogy alacsony összegek
tekintetében a kedvezményezett visszautasíthasson bizonyos fizetési eszközöket;
a kedvezményezett által egy adott fizetési eszköz után fizetendő díjakról
a fizető félnek nyújtható információ korlátozása; illetve annak
korlátozása, hogy a kedvezményezett üzletében hány olyan pénztár lehet, amely
csak bizonyos fizetési eszközöket fogad el. Ezeket a korlátozásokat el kell
törölni.
(28)     A COM (2013) 547 javaslat 55.
cikke szerint a kedvezményezett jogosult a fizető felet valamely konkrét
fizetési eszköz használatára ösztönözni. Azonban a kedvezményezettnek nem
szabad olyan fizetési eszköz használata után díjat kérnie, amely tekintetében a
bankközi díjakat ez a rendelet szabályozza, mivel ebben a helyzetben
korlátozottá válnak a pótdíjak megállapításával járó előnyök, a piac pedig
bonyolultabb lesz.
(29)     A bankkártyák általános
elfogadását előíró szabály olyan kettős kötelezettség, amelyet a
kibocsátó pénzforgalmi szolgáltatók és a fizetésikártya-rendszerek alkalmaznak
a kedvezményezettek tekintetében, azért, hogy azok ugyanannak a márkának
valamennyi kártyáját elfogadják (a termékek általános elfogadására
vonatkozó kötelezettség), függetlenül a szóban forgó kártyák eltérő
költségeitől, valamint függetlenül a kártyát kibocsátó banktól (a kibocsátók
általános elfogadására vonatkozó kötelezettség). A fogyasztó érdeke, hogy
azonos kártyakategória esetében a kedvezményezett ne tehessen különbséget a
kibocsátók vagy a kártyabirtokosok között, és a fizetési rendszerek, illetve a
pénzforgalmi szolgáltatók kötelezhetik erre a kedvezményezetteket. Ezért bár a kibocsátók
általános elfogadására vonatkozó kötelezettség – amely a bankkártyák általános
elfogadását előíró szabály részét képezi – egy fizetésikártya-rendszeren
belül igazolható, mivel megakadályozza, hogy a kedvezményezettek különbséget
tegyenek a kártyát kibocsátó egyes bankok között, a termékek általános
elfogadására vonatkozó kötelezettség lényegében olyan gyakorlatot jelent,
amelynek eredményeként az alacsony költségű kártyák elfogadását a magas
költségű kártyák elfogadásához kötik. Ha a bankkártyák általános
elfogadását előíró szabályból eltávolítanánk a termékek általános
elfogadására vonatkozó kötelezettséget, a kereskedők az általuk kínált
fizetési kártyák választékát az alacsony(abb) költségű fizetési kártyákra
korlátozhatnák, amiből a csökkent kereskedői költségeken keresztül a
fogyasztóknak is előnye származna. Így a betéti kártyákat elfogadó
kereskedők nem kényszerülnének a hitelkártyák elfogadására is, azok pedig,
akik elfogadják a hitelkártyákat, nem kényszerülnének arra, hogy elfogadják a
kereskedelmi kártyákat. Ugyanakkor a fogyasztó, valamint a fogyasztó azon
képességének védelme érdekében, hogy a lehető leggyakrabban fizetési
kártyákat használjon, a kereskedőket kötelezni kell arra, hogy minden
olyan kártyát elfogadjanak, amelyekre ugyanaz a szabályozott bankközi díj
vonatkozik. Ez a korlátozás továbbá versenyképesebb környezetet teremtene azon
kártyák számára, amelyeknek bankközi díjait ez a rendelet nem szabályozza,
mivel a kereskedők tárgyalási pozíciója erősebbé válna azzal
kapcsolatban, hogy milyen feltételekkel fogadják el ezeket a kártyákat.
(30)     A bankkártyák általános
elfogadását előíró szabályra vonatkozó korlátozások hatékony
működéséhez nélkülözhetetlenek bizonyos információk. Először is, a kedvezményezetteknek
megfelelő eszközzel kell rendelkezniük a különböző kártyakategóriák
azonosításához. Ezért a különféle kategóriáknak látható módon és elektronikusan
is azonosíthatónak kell lenniük az eszközön. Másodszor, a fizető felet is
tájékoztatni kell arról, hogy fizetési eszközét (eszközeit) elfogadták egy
adott értékesítési helyen. Fontos, hogy a kedvezményezett egyidőben és
ugyanolyan körülmények között tájékoztassa a fizető felet egy adott márka
használatának korlátozásáról, mint ahogy azt közli, hogy valamelyik márkát
elfogadja.
(31)     Annak érdekében, hogy
jogorvoslati lehetőséget biztosítsanak e rendelet téves alkalmazása
esetére, illetve arra az esetre, ha vita keletkezne a pénzforgalmi
szolgáltatást igénybe vevő fél és a pénzforgalmi szolgáltató között, a
tagállamoknak megfelelő és hatékony peren kívüli panasztételi és
jogorvoslati eljárásokat kell létrehozniuk. A tagállamoknak le kell fektetniük
a rendelet megszegésének szankcióira vonatkozó szabályokat, gondoskodniuk kell
róla, hogy a szankciók hatékonyak, arányosak és visszatartó erejűek
legyenek, és biztosítaniuk kell azok alkalmazását.
(32)     Mivel e rendelet
célkitűzését (nevezetesen a fizetésikártya-műveletek és a kártyás
fizetésen alapuló internetes és mobil műveletek egységes követelményeinek
lefektetését) a tagállamok nem tudják kielégítően megvalósítani, és ezért
azok az intézkedés léptéke miatt uniós szinten jobban megvalósíthatók, az Unió
intézkedéseket hozhat az Európai Unióról szóló szerződés 5. cikkében
meghatározott szubszidiaritás elvének megfelelően. Az említett cikkben
foglalt arányossági elvvel összhangban a rendelet nem lépi túl a szóban forgó
célkitűzések eléréséhez szükséges mértéket.
(33)     A rendelet tiszteletben tartja
különösen az Európai Unió Alapjogi Chartájában elismert alapvető jogokat
és elveket, nevezetesen a vállalkozás szabadságát, a fogyasztóvédelemhez,
valamint a hatékony jogorvoslathoz és a tisztességes eljáráshoz való jogot, és
azokkal összhangban alkalmazandó.
ELFOGADTA EZT A RENDELETET:
I. FEJEZET
ÁLTALÁNOS RENDELKEZÉSEK
1. cikk
Hatály
(1)
Ez a rendelet egységes technikai és üzleti
követelményeket határoz meg azokra az Unióban teljesített
fizetésikártya-műveletekre vonatkozóan, amelyek esetében mind a
fizető fél pénzforgalmi szolgáltatójának, mind a kedvezményezett
pénzforgalmi szolgáltatójának székhelye az Unióban van.
(2)
Ez a rendelet nem alkalmazandó azokra a fizetési
eszközökre, amelyek csak olyan korlátozott hálózaton belül használhatók,
amelyet egyes konkrét igények korlátozottan használható fizetési eszközök segítségével
történő kiszolgálására hoztak létre, mivel ezek csak a kibocsátó
helyiségeiben, a hivatásos kibocsátóval közvetlen kereskedelmi
szerződésben álló szolgáltatók korlátozott hálózatán belül teszik
lehetővé az eszköz birtokosa számára az áruk, illetve szolgáltatások
beszerzését, vagy mivel csupán áruk és szolgáltatások korlátozott körének
beszerzésére használhatók.
(3)
A II. fejezet nem alkalmazandó a következőkre:
a)      kereskedelmi kártyákkal végzett
műveletek;
b)      bankjegykiadó automatákból történő
készpénzfelvétel; és
c)      háromszereplős
fizetésikártya-rendszerek által kibocsátott kártyákkal végzett műveletek.
(4)
A 7. cikk nem alkalmazandó a háromszereplős
fizetésikártya-rendszerekre.
2. cikk
Fogalommeghatározások
E rendelet alkalmazásában:
(1)
„elfogadó”: olyan pénzforgalmi szolgáltató, amely
közvetett vagy közvetlen szerződéses kapcsolatban áll a kedvezményezettel
annak fizetési műveleteinek feldolgozása érdekében;
(2)
„kibocsátó”: olyan pénzforgalmi szolgáltató, amely
közvetett vagy közvetlen szerződéses kapcsolatban áll a fizető féllel
annak fizetési műveleteinek elindítása, feldolgozása és teljesítése
érdekében;
(3)
„fogyasztó”: olyan természetes személy, aki az e
rendelet hatálya alá tartozó pénzforgalmi szolgáltatási szerződések
keretében saját szakmája, üzleti tevékenysége vagy foglalkozása körén kívül
eső célból jár el;
(4)
„betétikártya-művelet”: olyan kártyás fizetési
művelet – ideértve az előre fizetett kártyákkal végzett
műveleteket is –, amely egy folyószámlához vagy betéti számlához
kapcsolódik, amely számlát a művelet engedélyezését/kezdeményezését
követő legfeljebb 48 órán belül az adott művelettel megterhelik;
(5)
„hitelkártya-művelet”: olyan kártyás fizetési
művelet, amely esetében a műveletet az annak
engedélyezését/kezdeményezését követő 48 órán túl teljesítik;
(6)
„kereskedelmi kártya”: minden olyan, vállalkozások
vagy közszektorbeli intézmények részére kibocsátott fizetési kártya, amelynek
használata a munkavállalók vagy a köztisztviselők üzleti költségeire
korlátozódik, illetve minden olyan, üzleti tevékenységet végző önálló
vállalkozó természetes személyek részére kibocsátott kártya, amelynek
használata az érintett vállalkozó, illetve annak alkalmazottai üzleti
kiadásaira korlátozódik;
(7)
„kártyaalapú fizetési művelet”: valamilyen
kártya, telekommunikációs, digitális vagy informatikai eszköz vagy szoftver
segítségével elvégzett fizetési művelet teljesítésére használt
szolgáltatás, ha annak eredménye egy fizetésikártya-művelet. Nem tartoznak
a kártyaalapú fizetési műveletek körébe a pénzforgalmi szolgáltatások egyéb
fajtáin alapuló műveletek.
(8)
„határokon átnyúló fizetési művelet”: a
fizető fél vagy a kedvezményezett által kezdeményezett kártyás fizetési
vagy kártyaalapú fizetési művelet, ha a fizető fél pénzforgalmi
szolgáltatójának és a kedvezményezett fél pénzforgalmi szolgáltatójának
különböző tagállamban található a székhelye, vagy ha a fizetési kártyát
olyan kibocsátó pénzforgalmi szolgáltató bocsátotta ki, amelynek székhelye az
értékesítés helyének tagállamától eltérő tagállamban van;
(9)
„bankközi díj”: valamely fizetésikártya-műveletben
vagy fizetésikártya-alapú műveletben részt vevő fizető fél és
kedvezményezett pénzforgalmi szolgáltatói között, az egyes beszedési megbízási
műveletek után közvetve (harmadik személyen keresztül) vagy közvetlenül
fizetett díj;
(10)
„kereskedői díj”: a kedvezményezett által az
egyes műveletek után az elfogadó részére fizetett díj, amely a bankközi
díjat, a fizetési rendszer és a feldolgozás díját, valamint az elfogadó árrését
tartalmazza;
(11)
„kedvezményezett”: az a természetes vagy jogi
személy, aki vagy amely valamilyen fizetési művelet tárgyát képező pénzeszköz
szándékolt jogosultja;
(12)
„fizető fél”: az a természetes vagy jogi
személy, aki vagy amely egy fizetési számla tulajdonosa, és aki vagy amely az
adott fizetési számláról fizetési megbízást engedélyez, vagy – fizetési számla
hiányában – az a természetes vagy jogi személy, aki vagy amely fizetési
megbízást ad;
(13)
„fizetésikártya-rendszer”: szabályok, gyakorlatok,
szabványok és/vagy végrehajtási útmutatók egységes rendszere a fizetési
műveleteknek az Unióban és a tagállamokon belül történő
teljesítéséhez, amely elkülönül a működését támogató infrastruktúrától
vagy fizetési rendszertől;
(14)
„négyszereplős fizetésikártya-rendszer”: olyan
fizetésikártya-rendszer, amelyben a fizetéseket a rendszer, egy fizetési
kártyát kibocsátó pénzforgalmi szolgáltató (a kártyabirtokos oldalán) és egy
elfogadó pénzforgalmi szolgáltató (a kedvezményezett oldalán) közvetítésével a
kártyabirtokos fizetési számlájáról teljesítik a kedvezményezett fizetési
számlájára, valamint az ilyen struktúrán alapuló kártyaalapú
műveletek;
(15)
„háromszereplős fizetésikártya-rendszer”:
olyan fizetésikártya-rendszer, amelyben a fizetéseket a rendszer által a
kártyabirtokos nevében vezetett fizetési számláról teljesítik a rendszer által
a kedvezményezett nevében vezetett fizetési számlára, valamint az ilyen
struktúrán alapuló kártyaalapú műveletek. Ha egy
háromszereplős fizetésikártya-rendszer más pénzforgalmi szolgáltatók
részére engedélyezi a fizetési kártyák kibocsátását és/vagy elfogadását, akkor négyszereplős
fizetésikártya-rendszernek tekintendő;
(16)
„fizetési eszköz”: a pénzforgalmi szolgáltatás
igénybe vevője és a pénzforgalmi szolgáltató közötti megállapodás tárgyát
képező, a pénzforgalmi szolgáltatás igénybe vevője által vagy nevében
fizetési megbízás kezdeményezésére használt, személyre szabott eszköz(ök)
és/vagy eljárások;
(17)
„kártyaalapú fizetési eszköz”: minden olyan
fizetési eszköz, ideértve a kártyát, a mobiltelefont, a számítógépet és minden
egyéb technológiai eszközt, amely tartalmazza a fizető fél által olyan
fizetési megbízás kezdeményezésére használt megfelelő alkalmazást, amely
nem a 2012/260/EU rendelet 2. cikke értelmében vett átutalás vagy beszedés;
(18)
„fizetési alkalmazás”: valamilyen eszközre
telepített számítógépes szoftver vagy annak megfelelője, amely
lehetővé teszi a kártyaalapú fizetési műveletek kezdeményezését,
valamint azt, hogy a fizető fél fizetési megbízásokat adjon;
(19)
„fizetési megbízás”: a fizető fél által saját
pénzforgalmi szolgáltatójának adott utasítás valamely fizetési művelet
teljesítésére;
(20)
„fizetésikártya-művelet”: fizetési kártyával
vagy egy fizetésikártya-művelet infrastruktúrájának felhasználásával
teljesített fizetési művelet, amely egy fizetésikártya-művelet üzleti
szabályain alapul;
(21)
„pénzforgalmi szolgáltató”: olyan természetes vagy
jogi személy, aki vagy amely jogosult a 2007/64/EK irányelv mellékletében
felsorolt pénzforgalmi szolgáltatások nyújtására. A pénzforgalmi szolgáltató
lehet kibocsátó vagy elfogadó, illetve mindkettő;
(22)
„pénzforgalmi szolgáltatást igénybe vevő”: az
a természetes vagy jogi személy, aki vagy amely fizető félként,
kedvezményezettként vagy mindkét minőségében pénzforgalmi szolgáltatást
vesz igénybe;
(23)
„fizetési művelet”: a fizető fél, illetve
a fizető fél nevében vagy a kedvezményezett által kezdeményezett
pénzeszköz-transzfer, függetlenül a fizető fél és a kedvezményezett közötti
alapkötelezettségektől;
(24)
„feldolgozás”: fizetési műveletek feldolgozási
szolgáltatásainak teljesítése, azaz az elfogadó és a kibocsátó közötti fizetési
utasítás kezeléséhez szükséges lépések végrehajtása;
(25)
„feldolgozó”: minden olyan természetes vagy jogi
személy, aki vagy amely fizetési műveletek feldolgozására irányuló
szolgáltatást nyújt.
II. fejezet
Bankközi díjak
3. cikk
Bankközi díjak a határokon átnyúló fogyasztói betéti- vagy
hitelkártya-műveletek esetén
(1)
E rendelet hatálybalépését követő két hónap
elteltével a pénzforgalmi szolgáltatók a határokon átnyúló
betétikártya-műveletekért nem ajánlhatnak, illetve kérhetnek a
művelet értékének 0,2 %-át meghaladó műveletenkénti
bankközi díjat, illetve más, azzal azonos célú vagy hatású, megállapodás
szerinti díjazást.
(2)
E rendelet hatálybalépését követő két hónap
elteltével a pénzforgalmi szolgáltatók a határokon átnyúló
hitelkártya-műveletekért nem ajánlhatnak, illetve kérhetnek a művelet
értékének 0,3 %-át meghaladó műveletenkénti bankközi díjat,
illetve más, azzal azonos célú vagy hatású, megállapodás szerinti díjazást.
4. cikk
Bankközi díjak valamennyi fogyasztói betéti- és
hitelkártya-művelet esetén
(1)
E rendelet hatálybalépését követő két év
elteltével a pénzforgalmi szolgáltatók semmilyen betéti kártyán alapuló
műveletért nem ajánlhatnak, illetve kérhetnek a művelet értékének
0,2 %-át meghaladó műveletenkénti bankközi díjat, illetve más,
azzal azonos célú vagy hatású, megállapodás szerinti díjazást.
(2)
E rendelet hatálybalépését követő két év
elteltével a pénzforgalmi szolgáltatók semmilyen hitelkártyán alapuló
műveletért nem ajánlhatnak, illetve kérhetnek a művelet értékének
0,3 %-át meghaladó műveletenkénti bankközi díjat, illetve más,
azzal azonos célú vagy hatású, megállapodás szerinti díjazást.
5. cikk
A díjak kijátszásának tilalma
A 3. és a 4. cikkben említett felső
határok alkalmazása körében a kibocsátó bank által fizetési műveletekkel
vagy azokhoz kapcsolódó tevékenységekkel összefüggésben valamely
fizetésikártya-rendszertől kapott minden nettó ellentételezés a bankközi
díj részének tekintendő.
III. fejezet
Üzleti szabályok
6. cikk
Engedélyezés
(1)
A fizetési kártyák kibocsátását vagy a
fizetésikártya-műveletek elfogadását engedélyező megállapodások nem
tartalmazhatnak az Unión belüli területi korlátozást vagy azzal azonos hatású
szabályokat.
(2)
A négyszereplős fizetésikártya-rendszerek
szabályai nem tartalmazhatnak az Unión belüli területi korlátozást vagy azzal
azonos hatású szabályokat.
(3)
A fizetési kártyák kibocsátását vagy a
fizetésikártya-műveletek elfogadását engedélyező megállapodások nem
tartalmazhatnak olyan előírást vagy kötelezettséget (illetve ezekkel
egyenértékű szabályt), amely szerint országspecifikus engedélyt kell beszerezni
a határokon átnyúló működéshez.
(4)
A négyszereplős fizetésikártya-rendszerek
szabályai nem tartalmazhatnak olyan előírást vagy kötelezettséget (illetve
ezekkel egyenértékű szabályt), amely szerint országspecifikus engedélyt
kell beszerezni a határokon átnyúló működéshez.
7. cikk
A fizetésikártya-rendszer és a feldolgozók elkülönítése
(1)
A fizetésikártya-rendszerek és a feldolgozók jogi
formájukat, szervezetüket és döntéshozatali folyamataikat tekintve függetlenek.
Semmilyen formában nem tehetnek különbséget egyrészről a leányvállalataik
és a részvényeseik, másrészről pedig a rendszerek használói és más
szerződéses partnereik között, ideértve különösen, hogy semmilyen módon nem tehetik függővé az általuk kínált
szolgáltatásokat attól, hogy szerződéses partnerük elfogad-e bármilyen más
általuk kínált szolgáltatást.
(2)
A fizetésikártya-rendszereknek lehetővé kell
tenniük, hogy az egyazon kártyával végzett műveletek engedélyező és
elszámoló üzenetei elkülönüljenek, és hogy azokat különböző feldolgozók
dolgozzák fel.
(3)
A fizetésikártya-rendszerek feldolgozási szabályai
nem tartalmazhatnak területi alapú megkülönböztetést.
(4)
Az Unión belüli feldolgozók a nemzetközi és az
európai szabványügyi szervezetek által kialakított szabványok használatán
keresztül kötelesek biztosítani a rendszerük és az Unión belüli más feldolgozók
rendszerei közötti kölcsönös műszaki átjárhatóságot. Ezenkívül a
feldolgozók nem fogadhatnak el, illetve alkalmazhatnak olyan üzleti
szabályokat, amelyek korlátozzák az Unión belüli más feldolgozókkal való
kölcsönös átjárhatóságot.
8. cikk
Közös jelzésű fizetési eszköz kibocsátása
(co-badging) és a fizetési alkalmazás megválasztása
(1)
Tilos minden olyan rendszerszabály, illetve az
engedélyezési megállapodások minden olyan szabálya, amely a kibocsátót akadályozza
vagy hátráltatja abban, hogy két vagy több különböző fizetésieszköz-márkát
egyetlen kártyán, telekommunikációs, digitális vagy informatikai eszközön
megjelenítsen (co-badging).
(2)
Ha a rendszerszabályok, illetve az engedélyezési
megállapodások szabályai valamely kibocsátót vagy elfogadót eltérő módon
kezelnek a kártyán, telekommunikációs, digitális vagy informatikai eszközön
megvalósított co-badging tekintetében, azt objektív módon indokolni kell,
továbbá a megkülönböztetés nem lehet hátrányos.
(3)
A fizetésikártya-rendszerek nem írhatnak elő
bejelentési, díjfizetési vagy más, ezzel azonos célú vagy hatású
kötelezettséget a kártyakibocsátó és -elfogadó pénzforgalmi szolgáltatók
számára olyan műveletekkel kapcsolatban, amelyeket a márkajelzésüket viselő
eszközzel végeznek, de amelyeknek lebonyolítása során nem használják az adott
rendszert.
(4)
Minden olyan átirányítási elv, amely valamely
konkrét csatornába vagy folyamathoz irányítja a műveleteket, valamint az
egynél több fizetésikártya-márkát tartalmazó kártyák, telekommunikációs,
digitális vagy informatikai eszközök kezelésére vonatkozó egyéb műszaki és
biztonsági szabványok és előírások nem lehetnek megkülönböztető
jellegűek, illetve nem alkalmazhatók megkülönböztető módon.
(5)
Ha a fizetésre alkalmas eszköz választási
lehetőséget kínál a fizetési eszközök különböző márkái között, az
adott fizetési műveletre vonatkozó márkát a fizető fél határozza meg
az értékesítés helyén.
(6)
A fizetésikártya-rendszerek, kibocsátók, elfogadók
és a fizetési kártyákat kezelő infrastruktúra-szolgáltatók nem építhetnek
be olyan automatikus mechanizmusokat, szoftvert vagy eszközöket a fizetési
eszközbe vagy az értékesítés helyén használt berendezésbe, amelyek korlátozzák
a fizető fél választási lehetőségét a közös jelzésű fizetési
eszköz használatakor.
9. cikk
Az egységes kereskedői díjak alkalmazásának tilalma
(unblending)
(1)
A fizetési kártyák különböző kategóriái és
márkái után az elfogadók egyedileg megállapított kereskedői díjakat
ajánlanak, illetve számítanak fel a kedvezményezetteknek, kivéve, ha a
kereskedők írásban kérik az elfogadó pénzforgalmi szolgáltatóktól, hogy
egységes kereskedői díjakat számítsanak fel.
(2)
Az elfogadó pénzforgalmi szolgáltatók és a
kedvezményezettek közötti megállapodásoknak egyedileg meghatározott
információkat kell tartalmazniuk a fizetési kártyák egyes kategóriáira és
márkáira vonatkozó kereskedői díjakról, bankközi díjakról és
rendszerdíjakról.
10. cikk
A bankkártyák általános elfogadását előíró szabály
(1)
A fizetési rendszerek és a pénzforgalmi
szolgáltatók nem alkalmazhatnak olyan szabályt, amely egy adott
fizetésieszköz-rendszer keretein belül valamely kibocsátó pénzforgalmi
szolgáltató által kibocsátott kártyákat vagy más fizetési eszközöket elfogadó
kedvezményezetteket arra kötelezheti, hogy ugyanabba a márkába és/vagy
kategóriába tartozó, ugyanazon rendszer keretein belül más kibocsátó
pénzforgalmi szolgáltató által kibocsátott fizetési eszközöket is elfogadjanak,
kivéve, ha azokra ugyanaz a szabályozott bankközi díj vonatkozik.
(2)
A bankkártyák általános elfogadását előíró
szabály (1) bekezdésben említett korlátozása nem érinti a fizetési rendszerek
és a pénzforgalmi szolgáltatók azon lehetőségét, hogy úgy rendelkezzenek,
hogy bizonyos kártyák nem utasíthatók el a kibocsátó pénzforgalmi szolgáltató
vagy a kártyabirtokos személye alapján.
(3)
Azok a kereskedők, akik úgy döntenek, hogy nem
fogadják el egy fizetésikártya-rendszer összes kártyáját vagy más fizetési
eszközét, kötelesek erről világosan és félreérthetetlen módon tájékoztatni
a fogyasztókat, azzal egyidejűleg, hogy a rendszer más kártyáinak és
fizetési eszközeinek elfogadásáról tájékoztatják őket. Ezt az információt
jól láthatóan fel kell tüntetni az üzlet bejáratánál, a pénztárnál, a
weboldalon vagy más megfelelő elektronikus vagy mobil médiumban, és
időben közölni kell a fizető féllel, mielőtt adásvételi
szerződést kötne a kedvezményezettel.
(4)
A kibocsátó pénzforgalmi szolgáltatóknak
gondoskodniuk kell arról, hogy a fizetési eszközeik szemmel láthatóan, valamint
elektronikusan is azonosíthatók legyenek, ezáltal lehetővé téve a
kedvezményezettek számára, hogy egyértelműen megállapíthassák, hogy a
fizető fél az előre kifizetett, betéti, hitel- vagy kereskedelmi
kártyák, illetve az ezeken alapuló kártyaalapú fizetések márkái és kategóriái
közül melyiket választotta.
11. cikk
A fogyasztók befolyásolására vonatkozó szabályok
(1)
Az engedélyezési megállapodásokban, a
fizetésikártya-rendszerek által alkalmazott szabályokban, valamint a
kártyaelfogadó pénzforgalmi szolgáltatók és a kedvezményezettek között
létrejött szerződésekben nem szerepelhet olyan szabály, amely
megakadályozza, hogy a kedvezményezettek az általuk előnyben részesített
valamely fizetési eszköz használatára ösztönözzék a fogyasztókat. Ez a tilalom
továbbá minden olyan szabályra kiterjed, amely megtiltja a kedvezményezetteknek,
hogy valamely rendszer fizetésre szolgáló eszközeit előnyben részesítsék
vagy mellőzzék másokkal szemben.
(2)
Az engedélyezési megállapodásokban, a
fizetésikártya-rendszerek által alkalmazott szabályokban, valamint a
kártyaelfogadó pénzforgalmi szolgáltatók és a kedvezményezettek között
létrejött szerződésekben nem szerepelhet olyan szabály, amely
megakadályozza, hogy a kedvezményezettek tájékoztassák a fizető feleket a
bankközi díjakról és a kereskedői díjakról.
(3)
Az (1) és a (2) bekezdés nem érinti a COM (2013)
547 javaslat 55. cikkében és a 2011/83/EU irányelv[22] 19. cikkében meghatározott, a
díjakra, kedvezményekre és egyéb ösztönzőkre vonatkozó szabályokat.
12. cikk
A kedvezményezett tájékoztatása az egyedi fizetési
műveletekről
(1)
Egy egyedi fizetési művelet teljesítését
követően a kedvezményezett pénzforgalmi szolgáltatója köteles közölni a
kedvezményezettel az alábbi információkat:
a)      a hivatkozást, amely alapján a
kedvezményezett azonosítani tudja a fizetési műveletet;
b)      a fizetési művelet összegét abban a
pénznemben, amelyben a kedvezményezett fizetési számláján jóváírták;
c)      a fizetési művelettel kapcsolatos
díjak összegét, külön feltüntetve a bankközi díj összegét.
Az első albekezdésben említett információk a
kedvezményezett előzetes kifejezett hozzájárulásával márkánként,
alkalmazásonként, a fizetési eszköz kategóriája szerint és a műveletre
vonatkozó bankközi díjak szerint összevonhatók.
(2)
Az elfogadók és a kedvezményezettek közötti
szerződések úgy rendelkezhetnek, hogy az (1) bekezdés első
albekezdésében említett információt időszakosan, legalább havonta egy
alkalommal kell megadni, illetve elérhetővé tenni, olyan egyezetett
formában, amely lehetővé teszi a kedvezményezett számára az információ
tárolását és változatlan formában történő reprodukálását.
IV. fejezet
Záró rendelkezések
13. cikk
Az illetékes hatóságok
(1)
A tagállamoknak ki kell jelölniük azokat az
illetékes hatóságokat, amelyek fel vannak hatalmazva e rendelet végrehajtásának
biztosítására, és amelyek vizsgálati és végrehajtási jogkörrel rendelkeznek.
(2)
A tagállamok már meglévő testületeket is
kijelölhetnek abból a célból, hogy illetékes hatóságként járjanak el.
(3)
A tagállamok különböző illetékes hatóságokat
is kijelölhetnek.
(4)
A tagállamok e rendelet hatálybalépését követő
két hónapon belül bejelentik a Bizottságnak ezeket az illetékes hatóságokat. Az
e hatóságokat érintő bármely későbbi változást a tagállamok
haladéktalanul bejelentik a Bizottságnak.
(5)
Az (1) bekezdésben említett kijelölt illetékes
hatóságoknak elegendő forrásokkal kell rendelkezniük a feladataik
teljesítéséhez.
(6)
A tagállamok előírják az illetékes
hatóságaiknak, hogy kövessék nyomon e rendelet betartását, és tegyék meg a
megfelelés biztosításához szükséges intézkedéseket.
(7)
A tagállamok gondoskodnak róla, hogy az (1)
bekezdésben említett kijelölés ellen jogorvoslattal lehessen élni.
14. cikk
Szankciók
(1)
A tagállamok megállapítják az e rendelet megsértése
esetén alkalmazandó szankciókra vonatkozó szabályokat, és megtesznek minden
szükséges intézkedést, hogy biztosítsák azok alkalmazását. E szankcióknak
hatékonynak, arányosnak és visszatartó erejűnek kell lenniük.
(2)
A tagállamok legkésőbb két hónappal e rendelet
hatálybalépését követően közlik e rendelkezéseket a Bizottsággal, és
haladéktalanul értesítik a Bizottságot az azokat érintő bármely
későbbi módosításról.
15. cikk
Egyezség; peren kívüli panasztételi és jogorvoslati
eljárások
(1)
A tagállamok megfelelő és hatékony peren
kívüli panasztételi és jogorvoslati eljárásokat hoznak létre a
kedvezményezettek és pénzforgalmi szolgáltatóik közötti, e rendeletből
eredő viták rendezésére. E célból a tagállamok már meglévő
testületeket jelölnek ki, vagy adott esetben új testületeket állítanak fel.
(2)
A tagállamok e rendelet hatálybalépését követő
két éven belül bejelentik a Bizottságnak ezeket a testületeket. Az e
testületeket érintő bármely későbbi változásról haladéktalanul
értesítik a Bizottságot.
16. cikk
Felülvizsgálati záradék
E rendelet hatálybalépését követő négy év
elteltével a Bizottság jelentést tesz az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak a
rendelet alkalmazásáról. A Bizottság jelentése különösen a bankközi díjak
szintjének megfelelőségét, valamint az ösztönző mechanizmusokat (mint
például a díjakat) fogja értékelni, figyelembe véve a különböző fizetési
eszközök használatát és költségét, illetve azt, hogy milyen mértékben jelentek
meg új szereplők és új technológia a piacon.
17. cikk
Hatálybalépés
Ez a rendelet az Európai Unió Hivatalos
Lapjában való kihirdetését követő huszadik napon lép hatályba.
Ez a rendelet
teljes egészében kötelező és közvetlenül alkalmazandó valamennyi
tagállamban.
Kelt Brüsszelben,
az Európai Parlament részéről                      a
Tanács részéről
az elnök                                                          az
elnök
[1]               Lásd például az alapszintű fizetési számlához való
hozzáférésről szóló, nemrégiben készült javaslatot (COM (2013) 266 final,
2013. május 8.).
[2]               http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=OJ:L:2007:319:0001:01:HU:HTML
[3]               A Törvényszék T-111/08. sz., MasterCard és társai
kontra Bizottság ügyben 2012. május 24-én hozott ítélete (még nem tették
közzé).
[4]               A
Bizottság COMP/34.579 sz. MasterCard-ügyben 2007. december 19-én hozott
határozata.
http://ec.europa.eu/competition/antitrust/cases/dec_docs/34579/34579_1889_2.pdf
[5]                      A pénzforgalmi szolgáltatásokról és az elektronikus pénzről szóló
dán törvény 80. cikke, a 2011. április 26-i 365. sz. egységes szerkezetbe
foglalt törvény, http://www.finanstilsynet.dk/en/Regler-og-praksis/Translated-regulations/~/media/Regler-og-praksis/2012/C_Act365_2011_new.ashx. Ez szabályozza a személyes
találkozás során lebonyolított ügyletekért fizetendő kereskedői
díjakat, továbbá a nyolc különböző költségkategóriába sorolt
kereskedőknek éves díjat is kell fizetniük; az adott összegekről a
Gazdasági Minisztérium dönt.
[6]               https://www.gov.uk/government/consultations/opening-up-uk-payments
[7]               http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CELEX:52011DC0941:HU:NOT
[8]               http://ec.europa.eu/internal_market/payments/docs/cim/gp_feedback_statement_en.pdf
[9]               http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?pubRef=-//EP//TEXT+TA+P7-TA-2012-0426+0+DOC+XML+V0//HU
[10]             http://ec.europa.eu/internal_market/payments/docs/cim/gp_feedback_statement_en.pdf
[11]             COM (2013) 266 final.
[12]             Vö. a hatásvizsgálat 208. oldalával.
[13]             http://www.autoritedelaconcurrence.fr/user/standard.php?id_rub=418&id_article=1895
[14]             http://www.autoritedelaconcurrence.fr/user/standard.php?id_rub=418&id_article=1895
[15]             HL C ., ., o.
[16]             HL C ., ., o.
[17]             Az Európai Parlament és a Tanács 2007. november 13-i
2007/64/EK irányelve a belső piaci pénzforgalmi szolgáltatásokról és a
97/7/EK, a 2002/65/EK, a 2005/60/EK és a 2006/48/EK irányelv módosításáról és a
97/5/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről (HL L 319, 2007.12.5., 1. o.).
[18]             Az Európai Parlament és a Tanács 2009. szeptember 16-i
924/2009/EK rendelete a Közösségben történő határokon átnyúló
fizetésekről és a 2560/2001/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről (HL L 266, 2009.10.9., 11.
o.).
[19]             Az Európai Parlament és a Tanács 2012. március 14-i
260/2012/EU rendelete az euroátutalások és -beszedések technikai és üzleti
követelményeinek megállapításáról és a 924/2009/EK rendelet módosításáról (HL L 94, 2012.3.30., 22. o.).
[20]             Az Európai Parlament és a Tanács 2011. október 25-i
2011/83/EU irányelve a fogyasztók jogairól, a 93/13/EGK tanácsi irányelv és az
1999/44/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv módosításáról, valamint a
85/577/EGK tanácsi irányelv és a 97/7/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv
hatályon kívül helyezéséről (HL L 304, 2011.11.22., 64. o.).
[21]             Olaszország, Magyarország, Lengyelország és az Egyesült
Királyság.
[22]             Az Európai Parlament és a Tanács 2011. október 25-i
2011/83/EU irányelve a fogyasztók jogairól.