				|

		52012PC0130

			Javaslat A TANÁCS RENDELETE a kollektív fellépéshez való jognak a letelepedés szabadságával és a szolgáltatásnyújtás szabadságával összefüggésben való gyakorlásáról /* COM/2012/0130 final - 2012/0064 (APP) */

			   	INDOKOLÁS
1.           A JAVASLAT HÁTTERE
Háttér-információk
A Viking-Line[1] és a Laval[2] ügyekben hozott
ítéletében az Európai Bíróság első alkalommal elismerte a kollektív
fellépéshez való jogot (beleértve a sztrájkjogot) mint az uniós jog – melynek
betartását a Bíróság biztosítja – alapelveinek szerves részét képező
alapjogot[3]. Az Európai Bíróság
kifejezetten utalt arra, hogy mivel az Európai Uniónak nemcsak gazdasági, hanem
szociális célja is van, ezért az EK-Szerződésnek az áruk, a személyek, a
szolgáltatások és a tőke szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseiből
származó jogokat egyensúlyba kell hozni a szociálpolitika célkitűzéseivel,
amelyek között szerepel többek között az élet- és munkakörülmények javítása, a
megfelelő szociális védelem, valamint a szociális partnerek közötti
párbeszéd[4]. Továbbá azt is
elismerte, hogy a munkavállalók védelmét szolgáló kollektív fellépéshez való
jog olyan jogos érdeket képez, amely elvileg igazolja a Szerződésben
biztosított alapvető szabadságok korlátozását. A munkavállalók védelme
ezért szerepel a Bíróság által már elismert közérdeken alapuló kényszerítő
okok között[5].
A tisztázás ellenére az Európai Bíróság által
hozott ítéletek széleskörű, heves vitát váltottak ki a tekintetben, hogy
milyen következményekkel járnak a munkavállalók jogainak védelmére nézve és
általánosabb értelemben annak tekintetében, hogy a szakszervezetek a
jövőben milyen mértékben tudják megvédeni a munkavállalók jogait a
határokon átnyúló esetekben. Különösen a tekintet alakult ki vita, hogy a hatályos
uniós szabályok alkalmasak-e arra, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadságával és
a letelepedés szabadságával összefüggésben megvédjék a munkavállalók jogait[6].
A vitához az érdekeltek széles köre
csatlakozott, köztük a szociális partnerek, politikusok, gyakorló jogászok és
tudományos szakemberek. Míg a vita egyes résztvevői a belső piaci
szabályok szükséges pontosításaként üdvözölték az ítéleteket, sokan úgy vélték,
hogy az Európai Bíróság ítéletei a gazdasági szabadságok elsőbbségét
ismerik el az alapvető jogok gyakorlásával szemben, valamint a „szociális
dömping” és a tisztességtelen verseny kockázatát vonják maguk után, sőt,
adott esetben lehetővé is teszik azokat. A kritikusok különösen azt a
szempontot hangsúlyozták, hogy noha az Európai Bíróság a kollektív fellépés
jogát – a sztrájkjogot is beleértve – az uniós jog általános elveinek szerves
részét képező alapvető jogként ismeri el, azt is kifejezetten
elismerte, hogy „annak gyakorlását azonban bizonyos korlátozásoknak lehet
alávetni”[7]. Ez utóbbi esetben
különösen romlana a szakszervezetek azon képessége, hogy fellépjenek a
munkavállalók jogainak védelme érdekében.
Monti professzor szerint[8] az Európai Bíróság 2007-es és 2008-as ítéletei[9] rávilágítottak az egységes piac és a tagállami szintű szociális
dimenzió között futó törésvonalakra. „Kiéleztek egy eddig még nem orvosolt régi
törésvonalat: azt a megosztottságot, amely a szorosabb piaci integráció
szorgalmazói és azok között feszül, akik szemében a gazdasági szabadságjogok
érvényesítésének és a szabályozási akadályok leépítésének sürgetése nem más,
mint a nemzeti szinten védett szociális jogok lebontásának kódolt megnevezése.”
Arra is rámutatott, hogy „e megosztottság feléledése azt a veszélyt hordozza
magában, hogy elidegeníti az egységes piactól és az Uniótól a közvélemény egy
részét, a munkások mozgalmait és a szakszervezeteket, amelyek korábban a
gazdasági integráció legfontosabb támogatói közé tartoztak”.
A Lisszaboni Szerződés
Az Európai Unióról szóló szerződés
3. cikkének (3) bekezdése szerint a belső piac célja a magas
versenyképességű, teljes foglalkoztatottságot és társadalmi haladást célul
kitűző szociális piacgazdaság megteremtése. Politikái és
tevékenységei meghatározása és végrehajtása során az Európai Unió figyelembe
veszi a foglalkoztatás magas szintjének előmozdítására, a megfelelő szociális
biztonság biztosítására és a társadalmi kirekesztés elleni küzdelemre vonatkozó
követelményeket[10]. Ezenfelül a
Lisszaboni Szerződés hatálybalépésével az alapvető jogok
elsődleges jogba foglalását megerősítette, hogy az Európai Unió
Alapjogi Chartája immáron ugyanolyan jogi erővel bír, mint a
Szerződés[11].
Így a szociális dimenzió most már a belső
piac alapeleme, amely nem működhet megfelelően erős szociális
dimenzió és a polgárok támogatása nélkül[12].
Az Európai Bíróság azt is elismerte, hogy az
Uniónak nemcsak gazdasági, hanem szociális célja is van. Az Európai Unió
működéséről szóló szerződésnek (EUMSZ) az áruk, a személyek, a
szolgáltatások és a tőke szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseiből
eredő jogokat a szociálpolitika céljainak megfelelően kell
érvényesíteni, amelyek között – ahogyan az az
EUMSZ 151. cikkének első bekezdéséből kitűnik
– szerepel különösen az élet- és munkakörülmények javítása, a
megfelelő szociális védelem és a szociális partnerek közötti párbeszéd.
Ezenfelül az EUMSZ 152. cikke
szerint az Unió célja elismerni, ösztönözni és tovább erősíteni a
szociális partnerek uniós szintű szerepvállalását, valamint az egyes
nemzeti rendszerek különbözőségeit figyelembe véve és a szociális
partnerek autonómiáját tiszteletben tartva elősegíteni a köztük folyó
párbeszédet.
A 2009. június 18–19-én a
munkavállalók jogairól, a szociális politikáról és egyéb kérdésekről tett
ünnepélyes nyilatkozatában az Európai Tanács ismételten emlékeztetett többek
között arra, hogy a Lisszaboni Szerződéssel módosított szerződések
előírják, hogy az Európai Unió ismerje el és támogassa a szociális
partnerek szerepvállalását.
A kollektív tárgyaláshoz való jog – a
kollektív fellépéshez való jog – a sztrájkjog vagy a sztrájk szabadsága
Noha a vonatkozó jogi aktusok nem mindig
említik kifejezetten a sztrájkjogot vagy a sztrájk szabadságát, a kollektív
fellépéshez való jogot – amely a kollektív tárgyaláshoz való jog
szükségszerű következménye – elismerik azok a különböző
nemzetközi jogi aktusok, amelyek keretében a tagállamok együttműködtek,
vagy amelyekhez csatlakoztak[13]. E jog szerepel
továbbá az említett tagállamok által az Európai Unió szintjén kidolgozott
okmányokban[14], valamint az Európai
Unió Nizzában 2000. december 7-én kihirdetett[15] és Strasbourgban 2008. december 12-én elfogadott[16] Alapjogi Chartájában. E jog több tagállamban alkotmányos védelmet
élvez.
Ezzel összefüggésben az Európai Unió Alapjogi
Chartájának 28. cikke kifejezetten elismeri a kollektív tárgyalás jogát,
amely érdekütközés esetén magában foglalja az érdekek védelmében való együttes
fellépés jogát, a sztrájkot is beleértve[17].
Az Emberi Jogok Európai Bírósága szerint a
kollektív tárgyaláshoz, valamint a kollektív szerződésről folytatott
tárgyaláshoz és a kollektív szerződés megkötéséhez való jog az egyesülési
jognak – azaz az érdekvédelem céljából szakszervezetek alapítására és a
hozzájuk való csatlakozásra irányuló jognak – az elválaszthatatlan
része, mint azt az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről
szóló egyezmény[18] 11. cikke
előírja.
Az Emberi Jogok Európai Bírósága[19] azt is megerősítette, hogy a szakszervezetekkel kapcsolatos
szabadságot illetően – tekintettel a szociális partnerek érdekei
közötti megfelelő egyensúly megteremtéséhez szorosan kapcsolódó szociális
és politikai kérdések érzékenységére és a tagállami rendszerek között e
területen meglévő nagyfokú eltérésekre – a szerződő
államoknak nagyfokú mérlegelési jogkörük van a tekintetben, hogy miként lehet
biztosítani a szakszervezetek tagjaik munkahelyi jogai védelmére vonatkozó
szabadságát. Megjegyzi azonban, hogy ez a jogkör nem korlátlan, hanem az
Európai Bíróság felügyeletével jár együtt, amelynek feladata jogerős
ítéletet hozni arról, hogy egy korlátozás összeegyeztethető-e az az emberi
jogok európai egyezményének (EJEE) 11. cikke által védett egyesülési
szabadsággal.
Azonban az Európai Bíróság és a Emberi Jogok
Európai Bírósága kimondja[20], hogy a sztrájkjog nem
korlátlan, és e jog gyakorlására vonatkozhatnak egyes, a nemzeti alkotmányból,
jogból vagy gyakorlatból eredő korlátozások. A charta 28. cikke is
megerősíti, hogy e jogot az Európai Unió jogával, valamint a tagállamok jogával
és gyakorlatával összhangban kell gyakorolni.
A szakszervezetek ezért fontos szerepet
játszanak e tekintetben, és – miként az Európai Bíróság is megerősíti –
továbbra is jogukban kell, hogy álljon, hogy a munkavállalók jogainak védelme
érdekében fellépjenek, beleértve azt, hogy tagjaikat sztrájkra szólítsák fel,
bojkottra szólítsanak fel vagy blokádokat rendeljenek el a munkavállalók
érdekeinek és jogainak, valamint a munkahelyek vagy a foglalkoztatási
feltételek védelme érdekében, feltéve, hogy erre az uniós jog, valamint a
tagállamok joga és gyakorlata szerint kerül sor.
Gazdasági
szabadságjogok – Korlátozások – A munkavállalók jogainak védelme
A letelepedés szabadsága és a
szolgáltatásnyújtás szabadsága az uniós jog alapelveit képezik. A Bíróság
ítélkezési gyakorlata szerint e szabadságok korlátozása kizárólag akkor
engedhető meg, ha az a Szerződéssel összeegyeztethető jogos célt
szolgál, és azt közérdeken alapuló kényszerítő ok igazolja. Ilyen esetben
a korlátozásnak alkalmasnak kell lennie a kitűzött cél elérésére, és nem
lépheti túl a cél eléréséhez szükséges mértéket.
A munkavállalók védelme, különösen szociális
védelmük és jogaik védelme, valamint a munkaerő-piaci zavarok
elkerülésének igénye elismerten olyan nyomós közérdek, amely indokolttá teszi
az uniós jog által biztosított alapvető szabadságok korlátozását.
Ezenfelül a Bíróság elismerte, hogy a
tagállamoknak mérlegelési és döntési jogkörük van a szabad mozgás előtt
álló, magánszereplők magatartásából eredő akadályok leküzdése
tekintetében.
Összefoglalva tehát a gazdasági szabadságok és
alapvető jogok, valamint tényleges gyakorlásuk egyaránt korlátozások alá
eshetnek.
2.           AZ ÉRDEKELTEKKEL FOLYTATOTT KONZULTÁCIÓK
EREDMÉNYEI ÉS A HATÁSVIZSGÁLATOK
2.1.        Konzultáció az érdekeltekkel
Amint az a fentiekből kiderül, az Európai
Bíróság által a Viking-Line-, a Laval-, a Rüffert- és a Bizottság kontra
Luxemburg ügyekben 2007–2008-ban hozott ítéletek heves vitát váltottak ki
különösen a tekintetben, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadsága és a letelepedés
szabadsága milyen következményekkel jár a munkavállalók jogainak védelmére
nézve és a tekintetben, hogy a szakszervezetek milyen szerepet játszanak a
munkavállalók jogainak védelmében a határokon átnyúló esetekben.
Az európai szakszervezetek antiszociálisnak
tekintik ezeket az ítéleteket. Az említett felek a jogszabályok módosítására
törekednek annak érdekében, hogy tisztázódjon a jogi helyzet, és a bírák a
jövőben ne hozhassanak olyan ítéletet, amely véleményük szerint sérti a
munkavállalók érdekeit. Ennek érdekében két kulcsfontosságú követeléssel álltak
elő:
–
a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv
(a 96/71/EK irányelv) átdolgozása, hogy szerepeljen benne az „egyenlő
munkáért egyenlő díjazás” elve, és a „fogadó tagállam” az irányelv
3. cikke (1) bekezdése szerint betartandó alapvető munka- és
foglalkoztatási szabályoknál és feltételeknél kedvezőbb feltételeket
alkalmazhasson;
–
a „társadalmi haladásról szóló jegyzőkönyv”
beillesztése a Szerződésbe, hogy az alapvető szociális jogok
elsőbbséget élvezzenek a gazdasági szabadságokhoz képest.
Más érdekeltek eltérő állásponton vannak. A
BusinessEurope üdvözölte a bírósági ítéletek jelentette pontosabb értelmezést,
és az irányelv átdolgozását nem tekinti szükségesnek. Számos tagállam hasonló
véleménynek adott hangot. Egyes tagállamok (SE, DE, LU és DK) az ítéleteknek
megfelelően módosították jogszabályaikat.
Az Európai Parlament 2008 októberében
állásfoglalást fogadott el, amelyben valamennyi tagállamot felszólítja a
munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv megfelelő végrehajtására,
a Bizottságot pedig arra, hogy a problémák és a kihívások mélyreható értékelése
után ne zárja ki az irányelv részleges átdolgozásának lehetőségét[21]. Ugyanakkor hangsúlyozta, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadságának,
mely „az európai terv egyik sarokköve, egyensúlyban kell lennie egyrészt a
Szerződésekben rögzített alapvető jogokkal és szociális célokkal,
másrészt az állami és szociális partnerek azon jogával, hogy biztosítsák a
megkülönböztetés-mentességet, az egyenlő bánásmódot, valamint az élet- és
munkakörülmények javítását”[22].
2010. június 2-án a Foglalkoztatási és Szociális Bizottság
meghallgatott három szakértőt (akik a Bizottságot, az ESZSZ-t és a BE-t
képviselték); ennek során az S&D, a Baloldal és a Zöldek európai parlamenti
képviselői felszólították a Bizottságot, hogy az ESZSZ által javasolt
irányvonalat képviselve lépjen fel.
Špidla biztos úr és (a Tanács elnökének
szerepét betöltő) Bertrand miniszter úr közös meghívására a
2008 októberi Fórumon részt vevő európai szociális partnerek
megállapodtak abban, hogy közös elemzést készítenek a Bíróság ítéleteinek a
mobilitás és globalizáció vonatkozásában érvényesülő
következményeiről. Az európai szociális partnerek 2010 márciusában[23] jelentést terjesztettek elő az Európai Bíróság ítéleteinek
következményeiről. A dokumentum jelentős nézetkülönbségeket tárt fel.
Míg a BusinessEurope ellenzi az irányelv átdolgozását (noha elismeri a
végrehajtással összefüggő egyes szempontok tisztázásának szükségességét),
az ESZSZ alapjaiban módosítaná azt.
Az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság
2010-ben véleményt[24] fogadott el „Az
egységes piac szociális dimenziója” címmel, melyben a 96/71/EK irányelv
eredményesebb végrehajtását kérte, és támogatását fejezte ki egy olyan
bizottsági kezdeményezéssel kapcsolatban, amely tisztázná a nemzeti hatóságok,
a vállalkozások és a munkavállalók jogi kötelezettségeit, és magában foglalná
az irányelv részleges átdolgozását. A vélemény továbbá arra ösztönzi a
Bizottságot, hogy az egységes piacot mentesítse a sztrájkjog gyakorlásának jogától,
és vizsgálja meg egy „Európai Szociális Interpol” létrehozásának gondolatát,
amely a különböző tagállamok munkaügyi felügyeleteinek tevékenységeit
támogatná.
Monti professzor úr „Az egységes piac új
stratégiája” című jelentésében elismerte, hogy az ítéletek vitára adnak
okot, ezért a következő ajánlásokat tette:
–
a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv
végrehajtásának tisztázása, valamint ‑ a személyek szabad mozgásának és a
határokon átnyúló szolgáltatásnyújtásnak a tekintetében – a munkavállalók és a
vállalkozások jogaira és kötelezettségeire vonatkozó információk fokozott
terjesztése és a közigazgatási együttműködés és szankciók
megerősítése;
–
rendelkezés beiktatása a sztrájkjog garantálására a
2679/98/EK tanácsi rendelet (az úgynevezett Monti II. rendelet)
2. cikkének mintájára, valamint mechanizmus bevezetése az irányelv
alkalmazásával kapcsolatos munkaügyi viták nem hivatalos rendezésére.
A Bizottság „Az egységes piaci
intézkedéscsomag felé – A magas szinten versenyképes szociális piacgazdaságért
– 50 javaslat az együttes munka, vállalkozás és a cserekapcsolatok javítása
érdekében” című közleményével[25] 2010 októberében
nyilvános konzultációt indított arról, hogy miként lehet felélénkíteni az
egységes piacot. Két, a polgárok bizalmának helyreállítását és támogatásuk visszaszerzését
célzó javaslatot (a 29. és a 30. számú) terjesztett elő, melyek az
alapvető szociális jogok és a gazdasági szabadságjogok közötti
egyensúlyra, illetve a munkavállalók kiküldetésére vonatkoznak.
–
29. javaslat: „Az Európai Unió Alapjogi
Chartájának hatékony végrehajtására irányuló új stratégiája értelmében a
Bizottság ügyelni fog arra, hogy figyelembe vegyék a Charta által garantált
jogokat, beleértve a kollektív fellépés jogát. …”
–
30. javaslat: „A Bizottság 2011-ben jogalkotási
javaslatot fogad el a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv
végrehajtásának javítása érdekében: ennek része lesz, vagy ezt ki fogja
egészíteni annak egyértelműsítése, hogy a szociális alapjogok hogyan
gyakorolhatók az egységes piacon érvényesülő gazdasági szabadságjogokkal
összefüggésben.”
A nyilvános konzultáció rávilágított arra,
hogy a szakszervezetek, az egyes állampolgárok és a nem kormányzati szervezetek
hatalmas érdeklődést tanúsítanak, és támogatják ezeket az intézkedéseket.
A (több mint 800 nyilatkozó fél közül)
740 válaszadó az Európai Unió Alapjogi Chartájának hatékony
végrehajtásáról és a szociális hatásvizsgálatról szóló 29. javaslatot
tekintette az egyik legfontosabb kérdésnek.
Az európai szociális partnerek konzultáció
során adott válaszai azok kiforrott irányvonalait követték. Az ESZSZ
megismételte a Szerződést módosító, „társadalmi haladásról szóló
jegyzőkönyv” iránti kérését, és fenntartotta, hogy a Bizottságnak nem
csupán tisztáznia és javítania kellene a munkavállalók kiküldetéséről
szóló irányelv végrehajtását, de alaposan át is kellene dolgoznia azt. A
BusinessEurope támogatta a Bizottság által a meglévő irányelv jobb
végrehajtása és érvényesítése érdekében követett megközelítést.
Az ESZSZ a társadalmi haladásról szóló
jegyzőkönyv mellett jó irányba tett pozitív lépésként üdvözölte az
úgynevezett Monti II. rendelet elfogadásának gondolatát (ezt több nemzeti
szakszervezet is kifejezetten említette válaszában). A BusinessEurope
véleményében nem nyilatkozik egyértelműen, úgy tűnik azonban, hogy
kétségbe vonja egy ilyen rendelet hozzáadott értékét, ami világosan utal arra,
hogy nem kérdőjelezné meg, ha a sztrájkjog kikerülne az EU
hatásköréből.
A
széleskörű nyilvános vitát követően, illetve a nyilvános vita során
megismert hozzászólások alapján a Bizottság 2011. április 13-án
elfogadta „Egységes piaci intézkedéscsomag – Tizenkét mozgatórugó a növekedés
serkentéséhez és a bizalom növeléséhez” című közleményét[26]. A társadalmi kohézióról szóló fejezetben meghatározott tizenkét
kiemelt kulcsintézkedés között a munkavállalók kiküldetésére vonatkozó
jogalkotási kezdeményezések is szerepelnek: „a munkavállalók
kiküldetésére vonatkozó irányelv átültetését, gyakorlatban történő
alkalmazását és érvényesítését megerősítő szabályozás,
ideértve az alkalmazandó szabályokkal kapcsolatos visszaéléseket és
szabálykerülő gyakorlatokat [megelőző és] szankcionáló
intézkedéseket is, kiegészítve a letelepedés és a szolgáltatásnyújtás
szabadsága gyakorlásának az alapvető szociális jogokkal való
összeegyeztethetőségét tisztázó szabályokkal”.
Az egységes piaci intézkedéscsomag elfogadása
után az Európai Parlament három állásfoglalást fogadott el
2011. április 6-án[27]. A mobilitás (és a
nyugdíjjogosultság hordozhatósága) általánosabb kérdésétől eltérően
azonban a munkavállalók kiküldetése nem tartozik a meghatározott
kulcsfontosságú prioritások közé.
Ezzel szemben a munkavállalók kiküldetése és a
gazdasági szabadságjogok szerepelnek az Európai Gazdasági és Szociális
Bizottság[28] által meghatározott
kulcsfontosságú prioritások között.
Az egységes piac megújításának prioritásairól
szóló következtetéseiben a Tanács:
„14. ÚGY VÉLI, hogy a munkavállalók
kiküldetéséről szóló irányelv megfelelő végrehajtása és alkalmazása
hozzájárulhat a kiküldött munkavállalók jogainak erőteljesebb védelméhez,
egyértelműbbé teheti a szolgáltatóvállalatok és a nemzeti hatóságok jogait
és kötelezettségeit, továbbá segíthet megakadályozni az alkalmazandó
jogszabályok kijátszását; ÚGY ÍTÉLI MEG továbbá, hogy világosabbá kell tenni,
miként egyeztethető össze a letelepedés és a szolgáltatásnyújtás
szabadságának gyakorlása az alapvető szociális jogokkal[29];”
Az alapvető szociális jogokról és a
munkavállalók kiküldetéséről tartott konferencián
(2011. június 27–28.) miniszterek, szociális partnerek, az uniós
intézmények képviselői és tudományos dolgozók gyűltek össze, hogy
megvitassák a rendelkezésre álló szabályozási lehetőségeket és a
jogalkotási kezdeményezések lehetséges tartalmát, és segítsenek kiválasztani a
megvalósítható megoldásokat[30]. A konferencia célja
az volt, hogy – nyílt, konstruktív vita révén – hozzájáruljon egy
általánosabban osztott vélemény kialakításához, és bemutassa a közelmúltbeli
tanulmányok eredményeit.
Emellett a Krakkói Nyilatkozat[31] ismételten hangsúlyozta, hogy a határokon átnyúló szolgáltatások
biztosítása és a kiküldött munkavállalók mobilitása az egységes piac lényeges
eleme. A határokon átnyúló ideiglenes szolgáltatásnyújtás megkönnyítésével
párhuzamosan megfelelő védelmet kell szavatolni az ezen szolgáltatások
nyújtása érdekében másik tagállamba kiküldött munkavállalóknak.
2.2         Hatásvizsgálat
A szabályozás javítására irányuló
politikájának megfelelően a Bizottság egy külső tanulmány alapján[32] elvégezte a szakpolitikai alternatívák hatásvizsgálatát.
A feltárt problémák kiváltó okait négy
csoportba sorolta; ezek közül a 4. probléma („a
szolgáltatásnyújtás/letelepedés szabadsága és a nemzeti munkaügyi kapcsolatok
közötti feszültség”) közvetlenül érinti ezt a javaslatot. A Bíróságnak az
irányelv és a Szerződés rendelkezéseit értelmező (a Viking- és
Laval-ügyekben hozott) ítéletei rámutattak arra, hogy feszültség áll fenn a
szolgáltatásnyújtás és a letelepedés szabadsága, valamint az olyan alapvető
szociális jogoknak, mint a kollektív tárgyalás és a munkavállalók szervezett
fellépéshez való jogának gyakorlása között. A szakszervezetek megítélése
szerint ezekkel az ítéletekkel az uniós vagy nemzeti bíróságok minden olyan
esetben felülvizsgálatot végeztek a munkavállalók szervezett fellépése felett,
amikor az ilyen fellépés érinthette vagy sérthette a szolgáltatásnyújtás vagy a
letelepedés szabadságának gyakorlását. Az ilyen megítélés a közelmúltban
negatív továbbgyűrűző hatást idézett elő, ahogyan azt
néhány, több országot érintő ágazati vita is szemléltette. Ennek a
problémának a jelentőségére 2010-es jelentésében az ILO Egyezmények és
Ajánlások Alkalmazásának Szakértői Bizottsága is felhívta a figyelmet,
amely „komoly aggodalmának” adott hangot azzal kapcsolatban, hogy az Európai
Bíróság ítéletei a gyakorlatban korlátozzák a sztrájkjog tényleges gyakorlását.
A sztrájkjogot a 87. sz. ILO-egyezmény erősíti meg, melyet valamennyi
tagállam aláírt.
A probléma kiváltó okainak felszámolását célzó
szakpolitikai lehetőségek között szerepel a kiindulási forgatókönyv
(5. lehetőség), valamint a nem szabályozáson alapuló beavatkozás
(6. lehetőség) és az uniós szintű szabályozáson alapuló
beavatkozás alternatívája (7. lehetőség).
A 6. és a 7. lehetőség értékelésére
a kiindulási forgatókönyvhöz viszonyítva került sor, azt vizsgálva, hogy e
lehetőségek mennyire alkalmasak arra, hogy megszüntessék a meghatározott
4. probléma kiváltó okait és elérjék az általános célkitűzéseket,
nevezetesen az egységes piac fenntartható fejlődését egy éles verseny
által jellemzett szociális piacgazdaságban, a szolgáltatásnyújtás szabadságát
és az egyenlő versenyfeltételek támogatását, az élet- és munkakörülmények
javítását, a tagállamokban létező munkaügyi kapcsolatok sokszínűségének
tiszteletben tartását, továbbá a szociális partnerek közötti párbeszéd
ösztönzését. Vizsgálatukra a kapcsolódó konkrétabb operatív célkitűzések,
nevezetesen a jogbiztonságnak a szociális jogok és a gazdasági szabadságjogok
közötti egyensúly tekintetében, különösen a munkavállalók kiküldetésével
összefüggésben, való növelése szempontjából is sor került. Az Európai Unió
Alapjogi Chartájának hatékony végrehajtására irányuló új stratégia alapján a
Bizottság a hatásvizsgálat révén meghatározta az esetlegesen érintett alapjogokat,
a kérdéses jog korlátozásának mértékét, valamint azt, hogy szükséges és
arányos-e ez a korlátozás a cselekvési lehetőségekhez és a kitűzött
célokhoz képest[33].
A hatásvizsgálat szerint a kiindulási
forgatókönyvnek negatív gazdasági és szociális hatásai vannak. A folyamatos
jogbizonytalanság eredményeként az egységes piac az érdekeltek jelentős
részének körében elveszítheti támogatását, és barátságtalan üzleti környezet
alakulhat ki, amelyet akár protekcionista viselkedés is jellemezhet. A kártérítési
igények kockázata és a tagállami bíróságok szerepével kapcsolatos kétségek
meggátolhatják, hogy a szakszervezetek gyakorolják sztrájkjogukat. Ez negatív
hatással lenne a munkavállalók jogainak védelmére és az Európai Unió Alapjogi
Chartájának 28. cikkére. A 6. és 7. lehetőségnek pozitív gazdasági és
szociális hatása lenne, mivel csökkentenék a jogbizonytalanság mértékét. A
7. lehetőségnek jelentősebb pozitív hatása lenne, mivel egy
jogalkotáson alapuló beavatkozás (rendelet) nagyobb jogbiztonságot eredményez,
mint egy nem kötelező erejű jogi megközelítés
(6. lehetőség). Egy riasztási mechanizmusnak további pozitív hatása
lenne. Ezenkívül egy jogalkotáson alapuló beavatkozás nagyobb elkötelezettséget
tükrözne a Bizottság arra irányuló politikai megközelítése részéről, hogy
megoldást találjon egy olyan problémára, amelyre a szakszervezetek és az
Európai Parlament egyes frakciói komoly aggodalommal tekintenek.
Az előnyben részesített lehetőség a
4. probléma kiváltó okainak megszüntetésére a 7. lehetőség. Ez
tekinthető a legeredményesebb és leghatékonyabb megoldásnak „a nemzeti
munkaügyi kapcsolatok és a szolgáltatásnyújtás szabadsága közötti feszültség
csökkentése” konkrét célkitűzésnek az elérésére, és az általános
célkitűzésekkel is ez áll a legnagyobb összhangban. Ezért lényegében ez a
lehetőség alkotja a jelen javaslat alapját.
A hatásvizsgálati testület kétszer is
tüzetesen megvizsgálta a hatásvizsgálat tervezetét; a testület konstruktív
javaslatai bekerültek a végleges jelentésbe. E javaslattal együtt közzétételre
kerül a hatásvizsgálati testület véleménye, valamint a végleges hatásvizsgálat
és annak vezetői összefoglalója.
3.           A JAVASLAT JOGI ELEMEI
3.1.        Háttérinformációk – a
javaslat összefoglalása
A fent említett európai bírósági ügyek két
módon is rávilágítottak az egységes piac és a szociális dimenzió között futó
törésvonalakra. Egyrészt az ügyek rávilágítottak arra, hogy megfelelő
egyensúlyt kell teremteni a szakszervezetek kollektív fellépéshez való joga és
ezen belül a sztrájkhoz való jog, valamint a Szerződésben foglalt
gazdasági szabadságok – a letelepedés és a szolgáltatásnyújtás szabadsága –
között. Másrészt még hangsúlyosabbá tették azt a kérdést, hogy a munkavállalók
kiküldetéséről szóló irányelv továbbra is megfelelő alapot nyújt-e a
munkavállalók jogainak védelméhez, figyelembe véve, hogy a szociális és
foglalkoztatási feltételek tagállamonként eltérnek. Különösen az irányelv
alkalmazásával és gyakorlati végrehajtásával kapcsolatban merültek fel
kérdések.
Miként Monti professzor fent említett jelentése
is elismeri, a két kérdés szorosan összefügg, de eltérő stratégiát igényel
az egységes piac és a szociális követelmények közötti egyensúly tekintetében.
Miként az Európai Unió Alapjogi Chartájának hatékony végrehajtására irányuló
stratégia is rávilágít, az uniós jog hatálya alá tartozó helyzetekben az érintett
személyeknek tudniuk kell élni a chartában foglalt jogokkal[34]. E kérdések tisztázásával nem lehet megvárni az Európai Unió Bírósága
vagy a tagállami bíróságok előtti esetleges jövőbeni jogvitákat[35]. Továbbá a sztrájkjog vagy a sztrájk szabadsága sem lehet puszta
jelmondat vagy jogi metafora.
Ezért ez a javaslat egy csomag része. A
végrehajtási irányelvre vonatkozó javaslattal együtt olyan célzott beavatkozást
alkot, melynek célja tisztázni azt, hogy miként hat egymásra a szociális jogok
gyakorlása, valamint a Szerződésben foglalt letelepedési és
szolgáltatásnyújtási szabadság Unión belüli gyakorlása a Szerződés egyik
kulcsfontosságú célkitűzésének számító „magas versenyképességű
szociális piacgazdasággal” összhangban, anélkül, hogy ez ellentmondana az
Európai Bíróság ítélkezési gyakorlatának.
E javaslat célja, hogy tisztázza a kollektív
fellépés alapjogának a szolgáltatásnyújtás szabadságával és a letelepedés
szabadságával összefüggésben való gyakorlására vonatkozó általános elveket és
uniós szinten alkalmazandó szabályokat, beleértve azok határon átnyúló
helyzetekben való gyakorlati összehangolásának szükségességét. Hatálya nemcsak
a határokon átnyúló szolgáltatásnyújtás céljából másik tagállamba kiküldött
munkavállalók ideiglenes kiküldetésére terjed ki, hanem minden, több tagállamot
érintő tervezett szerkezetátalakításra és/vagy áthelyezésre is.
3.2.        Jogalap
A javasolt intézkedéshez az EUMSZ
352. cikke képez megfelelő jogalapot (amely olyan esetekre van
fenntartva, amikor a Szerződések nem biztosítják a Szerződések
valamely célkitűzésének eléréséhez a Szerződésekben meghatározott
politikák keretében szükséges fellépések végrehajtásához szükséges hatáskört).
A rendelet minősül a legmegfelelőbb
jogi eszköznek az általános elvek és uniós szinten alkalmazandó szabályok
tisztázására, az alapvető jogok gyakorlásának a gazdasági szabadságokkal a
határokon átnyúló esetekben való összeegyeztetése céljából. A rendelet
közvetlenül alkalmazandó, ami az alkalmazandó szabályok egységesebb
meghatározása révén csökkenti a szabályozás összetettségét és nagyobb
jogbiztonságot nyújt azok számára, akik az Unió területén a jogszabály hatálya
alá esnek. Különösen a kkv-k számára fontos, hogy egyértelmű és
egyszerű legyen a szabályozás. Irányelv révén ez nem valósítható meg,
mivel az jellegénél fogva csak az elérendő célokat illetően
kötelező, azonban a forma és az eszközök megválasztását a nemzeti
hatóságokra hagyja.
3.3.        A szubszidiaritás és az
arányosság elve
Tekintettel arra, hogy a szükséges hatáskörre
vonatkozóan a Szerződés nem tartalmaz kifejezett rendelkezéseket, e
rendelet alapja az EUMSZ 352. cikke.
Az EUMSZ 153. cikkének (5) bekezdése
kizárja a sztrájkjogot azon kérdések köréből, amelyeket irányelvekkel
minimumszabályok révén szabályozni lehet az Unió egészében. A Bíróság ítéletei
azonban egyértelművé tették, hogy önmagában az a tény, hogy a
153. cikk nem vonatkozik a sztrájkjogra, nem zárja ki a kollektív
fellépést az uniós jog hatályából.
A rendelet célja – nevezetesen, hogy tisztázza
a kollektív fellépés alapjogának a szolgáltatásnyújtás szabadságával és a
letelepedés szabadságával összefüggésben való gyakorlására vonatkozó általános
elveket és uniós szinten alkalmazandó szabályokat, beleértve azok határon
átnyúló helyzetekben való gyakorlati összehangolásának szükségességét – uniós
szintű fellépést igényel, mivel a tagállamok egyedül nem tudják azt
megvalósítani.
Másfelől a Szerződésnek
megfelelően, minden e területen tett kezdeményezésnek nemcsak a szociális
partnerek autonómiájára kell tekintettel lennie, hanem a tagállamok szociális
modelljeire és a munkaügyi kapcsolatok rendszereinek sokszínűségére is.
Ami a javaslat tartalmát illeti, a
szubszidiaritás elvének tiszteletben tartását biztosítja az is, hogy a javaslat
elismeri a tagállami bíróságok szerepét a tények megállapításában, továbbá
annak ellenőrzésében, hogy a fellépések jogos érdeket képező célokat
szolgálnak, e célok elérésére alkalmasak, és nem lépik túl a cél eléréséhez
szükséges mértéket. Elismeri továbbá a sztrájkjog gyakorlásáról szóló meglévő
tagállami jogszabályok és eljárások – köztük a meglévő alternatív
vitarendezési intézmények – fontosságát, amelyeket nem fog módosítani vagy
érinteni. A javaslat nem hoz létre mechanizmust a munkaügyi viták nem
hivatalos, tagállami szintű rendezésére azzal a céllal, hogy bizonyos
fajta bírósági szintet megelőző ellenőrzést vezessen be az uniós
fellépésekre nézve (mint azt a 2010-es Monti-jelentés javasolta), és a több
tagállamban létező alternatív, nem hivatalos vitarendezési mechanizmusok
szerepének bemutatására korlátozódik.
E javaslat nem lépi túl a tervbe vett
célkitűzéseinek eléréséhez szükséges mértéket.
3.4.        A javaslat részletes
magyarázata
3.4.1.     Tárgy és az úgynevezett
Monti-záradék
A rendelet céljainak bemutatása mellett az
1. cikk az úgynevezett „Monti-rendelkezést” tartalmazza. A
2679/98/EK tanácsi rendelet[36] 2. cikkének és a
szolgáltatási irányelv[37] 1. cikke
(7) bekezdésének szövegét egyesíti. Emellett összhangban van többek között
a közelmúltban elkészült, a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint
a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló rendeletjavaslatban
(átdolgozott Brüsszel I. rendelet)[38] és a közelmúltban a makrogazdasági egyensúlyhiányokról elfogadott
rendeletben[39] szereplő hasonló
rendelkezések szövegével is.
3.4.2.     Kapcsolat az alapvető
jogok és a gazdasági szabadságok között – általános elvek
A 2. cikk megerősíti, hogy nincs
belső ellentét a kollektív fellépésre vonatkozó alapvető jog,
valamint a Szerződésben meghatározott és általa védett letelepedési
szabadság és szolgáltatásnyújtási szabadság gyakorlása között, és egyik sem
érvényesíthető a másikkal szemben, ugyanakkor elismeri, hogy
felmerülhetnek olyan helyzetek, amelyekben ellentét esetén gyakorlásukat
esetleg össze kell egyeztetni az arányosság elvének megfelelően, a
bíróságok általános gyakorlata és az uniós ítélkezési gyakorlat szerint[40].
Az alapvető jogoknak, valamint a
letelepedés és a szolgáltatásnyújtás szabadságának az elvi egyenrangúsága azt
jelenti, hogy az alapvető szabadságokat esetleg korlátozni kell az alapjogok
védelme érdekében. Azt is maga után vonja azonban, hogy e szabadságok
gyakorlása igazolhatja az alapjogok tényleges gyakorlásának korlátozását.
Azt megakadályozandó, hogy a határokon átnyúló
elemekre hivatkozó munkaadók a Viking-Line-ügyben hozott ítélet[41] alapján kártérítési igénnyel fenyegetve ténylegesen gátolják a
szakszervezeteket abban, vagy akár de facto megtiltsák nekik, hogy a valóságban
gyakorolják kollektív jogaikat, emlékeztetni kell arra, hogy azokban a
helyzetekben, amelyekben a határon átnyúló elem hiányzik vagy csupán
vélelmezett, a kollektív fellépésről azt kell feltételezni, hogy nem sérti
a letelepedés szabadságát vagy a szolgáltatásnyújtás szabadságát. Ez utóbbi nem
érinti a kollektív fellépés tagállami jognak és gyakorlatnak való megfelelését.
Az, hogy a kártérítési felelősségnek egy
pusztán vélelmezett helyzetben vagy olyan helyzetben, amelynek nincsenek
határon átnyúló elemei, is ilyen nagy a kockázata, igen megnehezíti – vagy akár
lehetetlenné is teszi – a szakszervezetek számára a sztrájkjoguk gyakorlását
olyan helyzetekben, amelyekben a letelepedés szabadsága vagy a
szolgáltatásnyújtás szabadsága még csak nem is kerül alkalmazásra.
3.4.3.     Vitarendezési mechanizmusok
A 3. cikk elismeri a sztrájkjog
gyakorlásával összefüggésben létező tagállami gyakorlatok – köztük az
olyan meglévő alternatív vitarendezési eszközök, mint a mediáció, a
békéltetés és/vagy a választottbíráskodás – szerepét és fontosságát. Ez a
javaslat nem vezet be változásokat a tagállami szinten meglévő ilyen
alternatív vitarendezési mechanizmusokra nézve, és nem is foglal magában
konkrét vagy velejáró kötelezettséget arra, hogy az ilyen mechanizmussal nem
rendelkező tagállamok bevezessék azokat. Azon tagállamok számára azonban,
amelyekben léteznek ilyen mechanizmusok, lefekteti az egyenlő hozzáférés
elvét a határon átnyúló ügyek tekintetében, és rendelkezik arról, hogy a
tagállamok végezzék el a szükséges módosításokat, hogy biztosítsák az elv
gyakorlati alkalmazását.
A javaslat nem tesz javaslatot olyan
mechanizmusokra, amelyek a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv
tagállami szintű alkalmazására vonatkozó munkaügyi viták nem hivatalos
megoldását szolgálják[42]. Egy ilyen mechanizmus
bizonyos fajta bírósági szintet megelőző ellenőrzést vezetne be
a szakszervezetek fellépéseit illetően, ami nemcsak, hogy további akadályt
támaszthatna vagy jelenthetne a sztrájkjog tényleges gyakorlása tekintetében,
hanem az EUMSZ 153. cikke (5) bekezdésével is
összeegyeztethetetlennek tűnik, amely ezen a területen kifejezetten kizárja
az uniós szintű jogalkotási hatáskört.
Továbbá a javaslat az EUMSZ 155. cikkének
megfelelően elismeri, hogy európai szinten a szociális partnerek
különleges szerepet töltenek be, és arra ösztönzi őket, hogy amennyiben
úgy kívánják, iránymutatásokat határozzanak meg az alternatív vitarendezési
mechanizmusok módozatai és eljárásai tekintetében.
3.4.4.     A tagállami bíróságok szerepe
A 3. cikk (4) bekezdése tovább
tisztázza a tagállami bíróságok szerepét: ha egy egyedi esetben valamely
alapjog gyakorlása következtében valamely gazdasági szabadság korlátozására
kerül sor, az érintett jogok és szabadságok között igazságos egyensúlyt kell
teremteni[43], és azokat össze kell
egyeztetni. Az Európai Unió Alapjogi Chartája 52. cikkének
(1) bekezdése értelmében a Chartában elismert jogok és szabadságok
gyakorlása csak e jogok és szabadságok lényeges tartalmának tiszteletben
tartásával korlátozható. Továbbá korlátozásukra az arányosság elvére
figyelemmel csak akkor és annyiban kerülhet sor, ha és amennyiben az elengedhetetlen,
és ez ténylegesen az Unió által elismert általános érdekű
célkitűzéseket vagy mások jogainak és szabadságainak védelmét szolgálja[44]. Az Európai Bíróság azt is elismerte, hogy az illetékes tagállami
hatóságoknak nagyfokú mérlegelési jogkörük van e tekintetben. A Bíróság
ítélkezési gyakorlatának megfelelően háromlépcsős vizsgálatban kell
megvizsgálni az érintett intézkedés (1) alkalmasságát, (2) szükségességét és
(3) arányosságát. Az alapjogok és az alapvető szabadságok közötti
igazságos egyensúly ütközés esetén csak akkor biztosított, „ha valamely
alapvető szabadság alapjog által történő korlátozása nem lépheti túl
az alapjog érvényesítéséhez alkalmas, szükséges és arányos mértéket. Ugyanakkor
megfordítva is: valamely alapjog alapvető szabadság által történő
korlátozása sem léphet túl az alapvető szabadság érvényesítéséhez
alkalmas, szükséges és arányos mértéken[45].”
Ez nem érinti azt a lehetőséget, hogy
maga a Bíróság is szükség esetén iránymutatást ad és pontosítja a tagállami
bíróságok számára, hogy mely elemeket kell figyelembe venni[46].
3.4.5.     Riasztási mechanizmus
A 4. cikk korai előrejelző
rendszerről rendelkezik, amely megköveteli a tagállamoktól, hogy olyan
súlyos tények vagy körülmények felmerülése esetén, amelyek súlyos zavart
okozhatnak a belső piac zavartalan működésében, vagy súlyos
társadalmi feszültségekhez vezethetnek, az esetleges kár megelőzése és –
amennyire csak lehetséges – korlátozása érdekében azonnal tájékoztassák és
értesítsék az érintett tagállamokat és a Bizottságot.
4.           KÖLTSÉGVETÉSI HATÁSOK
A javaslatnak nincsenek az uniós költségvetést
érintő vonzatai.
2012/0064 (APP)
Javaslat
A TANÁCS RENDELETE
a kollektív fellépéshez való jognak a
letelepedés szabadságával és a szolgáltatásnyújtás szabadságával összefüggésben
való gyakorlásáról
(EGT-vonatkozású szöveg)
AZ EURÓPAI UNIÓ TANÁCSA,
tekintettel az Európai Unió
működéséről szóló szerződésre és különösen annak
352. cikkére,
tekintettel az Európai Bizottság javaslatára,
a jogalkotási aktus tervezetének a nemzeti
parlamentek számára való megküldését követően,
tekintettel az Európai Parlament egyetértésére[47],
különleges jogalkotási eljárás keretében,
mivel:
(1)       A kollektív fellépéshez való
jogot ‑ amely a kollektív tárgyaláshoz való jog szükségszerű
következménye ‑ elismerik mind a különböző nemzetközi okmányok,
amelyek kidolgozásában a tagállamok együttműködtek, vagy amelyekhez
csatlakoztak, mint a Torinóban, 1961. október 18-án aláírt Európai
Szociális Charta, valamint a Nemzetközi Munkaügyi Szervezetnek az egyesülési
szabadságról, valamint a szervezkedési jog és a kollektív tárgyalási jog
védelméről szóló 87. és 98. számú egyezménye, mind pedig az említett
tagállamok által uniós szinten kidolgozott okmányok, mint az Európai Tanács
1989. december 9-én Strasbourgban tartott ülésén elfogadott, a munkavállalók
alapvető szociális jogairól szóló közösségi charta, valamint az Európai
Unió Nizzában 2000. december 7-én kihirdetett és Strasbourgban
2008. december 12-én elfogadott Alapjogi Chartája, amely ugyanolyan
jogi erővel bír, mint a Szerződések. E jog több tagállamban
alkotmányos védelmet élvez.
(2)       A kollektív tárgyaláshoz és
fellépéshez, valamint kollektív szerződés megkötéséhez való jog az
egyesülési jog elválaszthatatlan része, mint azt az emberi jogok és
alapvető szabadságok védelméről szóló egyezmény (a továbbiakban:
egyezmény) 11. cikke előírja[48].
(3)       Az Európai Bíróság a
kollektív fellépés jogát is alapvető jogként ismerte el, amely szerves
részét képezi az uniós jog általános elveinek, amelyek tiszteletben tartását a
Bíróság biztosítja[49]. Azonban a sztrájkjog
nem korlátlan, és e jog gyakorlására vonatkozhatnak egyes, a nemzeti
alkotmányból, jogból vagy gyakorlatból eredő korlátozások.
(4)       Ahogyan azt az Európai Unió
Alapjogi Chartájának 28. cikke ismételten megerősíti, a kollektív
fellépéshez való jog az uniós joggal, valamint a nemzeti jogszabályokkal és
gyakorlattal összhangban védelemben részesül.
(5)       Az Európai Unió
működéséről szóló szerződés 152. cikkének megfelelően
el kell ismerni és ösztönözni kell a szociális partnerek uniós szintű szerepvállalását,
valamint az egyes nemzeti rendszerek különbözőségeit figyelembe véve és a
szociális partnerek autonómiáját tiszteletben tartva elő kell segíteni a
köztük folyó párbeszédet.
(6)       A tagállamok továbbra is
szabadon határozzák meg a szóban forgó szociális jogok fennállásának
feltételeit és e jogok gyakorlásának módjait. Mindazonáltal e hatáskörük
gyakorlása során a tagállamok kötelesek tiszteletben tartani az uniós jogot,
különösen a Szerződésnek a letelepedés szabadságára és a szolgáltatásnyújtás
szabadságára vonatkozó rendelkezéseit, melyek az Európai Uniónak a
Szerződésben foglalt alapvető elveit képezik.
(7)       E szabadságok korlátozása
kizárólag akkor engedhető meg, ha az a Szerződéssel
összeegyeztethető jogos célt szolgál, és azt közérdeken alapuló
kényszerítő ok igazolja. Ilyen esetben alkalmasnak kell lennie a
kitűzött cél elérésére, és nem lépheti túl a cél eléréséhez szükséges
mértéket.
(8)       A munkavállalók védelme,
különösen szociális védelmük és a szociális dömpinggel szembeni jogaik védelme,
valamint a munkaerő-piaci zavarok elkerülésének igénye elismerten olyan
nyomós közérdek, amely indokolttá teszi az uniós jog által biztosított
alapvető szabadságok egyikének korlátozását.
(9)       A szakszervezeteknek továbbra
is jogukban kell, hogy álljon, hogy a munkavállalók érdekeinek, foglalkoztatási
feltételeinek és jogainak biztosítása és védelme érdekében együttesen lépjenek
fel, feltéve, hogy erre az uniós jog, valamint a tagállamok joga és gyakorlata
szerint kerül sor.
(10)     Mind az alapvető gazdasági
szabadságok, mind az alapvető jogok, valamint ezek tényleges gyakorlása
korlátozások alá eshetnek.
(11)     Ezért szükség lehet a
kollektív fellépéshez való jog ‑ és ezen belül a sztrájkjog vagy a
sztrájk szabadsága – gyakorlásának, valamint a letelepedés és a
szolgáltatásnyújtás szabadságával összefüggő követelményeknek az
arányosság elvével összhangban történő összeegyeztetésére, ami gyakran
igényel vagy von maga után összetett értékelést a tagállami hatóságok
részéről.
(12)     Az Európai Unió Alapjogi Chartájában
elismert jogok és szabadságok gyakorlása csak a törvény által és e jogok és
szabadságok lényeges tartalmának tiszteletben tartásával korlátozható. Az
arányosság elvére figyelemmel, korlátozásukra csak akkor és annyiban kerülhet
sor, ha és amennyiben az elengedhetetlen és ténylegesen az Unió által elismert
általános érdekű célkitűzéseket vagy mások jogainak és szabadságainak
védelmét szolgálja.
(13)     Az alapjogok és az
alapvető szabadságok közötti igazságos egyensúly ütközés esetén csak akkor
biztosított, ha valamely alapvető szabadság alapjog által történő
korlátozása nem lépheti túl az alapjog érvényesítéséhez alkalmas, szükséges és
arányos mértéket. Ugyanakkor fordítva is igaz, hogy valamely alapjog
alapvető szabadság által történő korlátozása sem léphet túl az
alapvető szabadság érvényesítéséhez alkalmas, szükséges és arányos
mértéken. A szükséges jogbiztonság biztosításához, valamint a bizonytalanság
elkerülése és a tagállami szintű, egyoldalú megoldások megelőzése
érdekében tisztázni kell néhány, különösen a kollektív fellépéshez való jognak
– és ezen belül a sztrájkjognak vagy a sztrájk szabadságának – a gyakorlásával
összefüggő szempontot, továbbá azt, hogy a szakszervezetek milyen
mértékben védhetik a munkavállalók jogait a határon átnyúló helyzetekben.
(14)     El kell ismerni a szociális
partnerek mint a munkaadók és a munkavállalók közötti kapcsolatokat érintő
viták megoldásában elsődleges szereplők kulcsfontosságú, az idők
során kiforrott szerepét. Emellett el kell ismerni és meg kell őrizni a több
tagállamban létező peren kívüli vitarendezési mechanizmusok, mint a
mediáció, a békéltetés és/vagy a választottbíráskodás szerepét.
(15)     Egy értesítési és riasztási
mechanizmusnak megfelelő és gyors információcserét kell lehetővé
tennie a tagállamok és a Bizottság között olyan helyzetekben, amelyek súlyos
zavart okozhatnak a belső piac zavartalan működésében, és/vagy komoly
károkat okozhatnak az érintett személyeknek vagy szervezeteknek.
(16)     Ez a rendelet tiszteletben
tartja az alapvető jogokat, és betartja az Európai Unió Alapjogi Chartája
által elismert alapelveket, különösen a gyülekezési szabadságot és az
egyesülési szabadságot (12. cikk), a foglalkozás megválasztásának
szabadságát és a munkavállaláshoz való jogot (15. cikk), a vállalkozás
szabadságát (16. cikk), a kollektív tárgyaláshoz és fellépéshez való jogot
(28. cikk), a tisztességes és igazságos munkafeltételekhez való jogot
(31. cikk), valamint a hatékony jogorvoslathoz és a tisztességes
eljáráshoz való jogot (47. cikk); e rendeletet az említett jogoknak és
elveknek megfelelően kell alkalmazni.
ELFOGADTA EZT A RENDELETET:
1. cikk
Tárgy
(1)          Ez a rendelet azokat az
általános elveket és szabályokat határozza meg, amelyek uniós szinten
szabályozzák a kollektív fellépés alapjogának a letelepedés szabadságával és a
szolgáltatásnyújtás szabadságával összefüggésben való gyakorlását.
(2)          Ez a rendelet semmilyen módon
nem befolyásolja a tagállamokban elismert alapvető jogoknak – beleértve a
sztrájkjogot vagy a sztrájk szabadságát vagy a tagállamokban fennálló konkrét
munkaügyi kapcsolatok rendszerének keretébe tartozó más cselekmények
megtételének jogát vagy szabadságát – a nemzeti jog és gyakorlat szerinti
gyakorlását. Nem érinti továbbá a nemzeti joggal és gyakorlattal összhangban
lévő, kollektív megállapodásokkal kapcsolatos tárgyalásokhoz, azok
megkötéséhez és érvényesítéséhez való jogot, valamint a kollektív fellépéshez
való jogot.
2. cikk
Általános
elvek
A Szerződésben foglalt letelepedési
szabadság és szolgáltatásnyújtási szabadság gyakorlása során tiszteletben kell
tartani a kollektív fellépéshez való alapvető jogot és ezen belül a
sztrájkjogot vagy a sztrájk szabadságát, és fordítva is, a kollektív
fellépéshez való jognak – ezen belül a sztrájkjognak vagy a sztrájk
szabadságának – a gyakorlása során tiszteletben kell tartani ezeket az
alapjogokat.
3. cikk
Vitarendezési
mechanizmusok
(1)          A tagállamoknak, amelyek a
nemzeti jog, hagyományok vagy gyakorlat szerint alternatív, peren kívüli
vitarendezési mechanizmusokat biztosítanak a munkaügyi viták megoldására,
egyenlő hozzáférést kell biztosítaniuk az alternatív vitarendezési
mechanizmusokhoz olyan helyzetekben, amikor az ilyen viták a kollektív
fellépéshez való jognak – és ezen belül a sztrájkjognak vagy a sztrájk
szabadságának – a gyakorlásából erednek transznacionális helyzetekben vagy
határon átnyúló jellegű helyzetekben a letelepedés szabadságának vagy a
szolgáltatásnyújtás szabadságának a gyakorlásával összefüggésben, beleértve a
munkavállalók szolgáltatások nyújtása keretében történő kiküldetéséről
szóló, 1996. december 16-i 96/71/EK parlamenti és tanácsi
irányelv[50] alkalmazását.
(2)          Az (1) bekezdés ellenére
a Szerződés által megállapított jogaik, hatáskörük és szerepük határain
belül eljáró európai szintű szociális partnerek uniós szintű
megállapodásokat köthetnek vagy iránymutatásokat határozhatnak meg a kollektív
fellépéshez való jognak – és ezen belül a sztrájkjognak vagy a sztrájk
szabadságának – a transznacionális helyzetekben vagy határon átnyúló
jellegű helyzetekben való tényleges gyakorlásából eredő viták peren
kívüli rendezésére szolgáló mediáció, békéltetés és egyéb mechanizmusok
módozatai és eljárásai tekintetében.
(3)          A peren kívüli vitarendezés
módozatai és eljárásai nem foszthatják meg az érdekelt feleket attól, hogy
vitáik és konfliktusaik megoldására jogorvoslati lehetőségeket vegyenek
igénybe, ha az (1) bekezdésben említett mechanizmusok nem vezetnek
megoldáshoz ésszerű időn belül.
(4)          Az alternatív, peren kívüli
vitarendezési mechanizmusok igénybevétele nem érinti a tagállami bíróságoknak
az (1) bekezdésben említett helyzetekben munkaügyi vitákban betöltött
szerepét, különösen a tekintetben, hogy megállapítsák a tényállást és
értelmezzék a tagállami jogszabályokat, valamint – amennyiben az e rendelet
hatályát érinti – meghatározzák, hogy a nemzeti jogszabályok és a kollektív
tárgyalásokra érvényes, az adott fellépésre alkalmazandó rendelkezések
értelmében a kollektív fellépés nem lép-e túl, illetve ha igen, milyen
mértékben az elérni kívánt cél(ok) eléréséhez szükséges mértéket, anélkül, hogy
ez érintené az Európai Bíróság szerepét és hatáskörét.
4. cikk
Riasztási
mechanizmus
(1)          Ha a letelepedés vagy a
szolgáltatásnyújtás szabadságának tényleges gyakorlására hatást gyakorló olyan
súlyos tények vagy körülmények merülnek fel, amelyek súlyos zavart okozhatnak a
belső piac zavartalan működésében, és/vagy komoly kárt okozhatnak a
munkaügyi kapcsolatok rendszerében, vagy súlyos társadalmi feszültségekhez
vezethetnek a saját területén vagy más tagállamokban, az érintett tagállamnak
azonnal tájékoztatnia és értesítenie kell a szolgáltató székhelye vagy
származása szerinti tagállamot és/vagy a többi érintett tagállamot, valamint a
Bizottságot.
(2)          Az érintett tagállam(ok) a
lehető legrövidebb idő alatt válaszol(nak) a Bizottság és más
tagállamok információkérésére az akadály vagy a fenyegető akadály
jellegére vonatkozóan. A tagállamok közötti információcserét a Bizottságnak is
továbbítják.
5. cikk
Hatálybalépés
Ez a rendelet az Európai Unió Hivatalos
Lapjában való kihirdetését követő huszadik napon lép hatályba.
Ez a rendelet teljes egészében
kötelező és közvetlenül alkalmazandó valamennyi tagállamban.
Kelt Brüsszelben, 2012.3.21.-én.
                                                                       a
Tanács részéről
                                                                       az
elnök
[1]               A C-438/05. sz. ügyben 2007. december 11-én hozott
ítélet.
[2]               A C-341/05. sz. ügyben
2007. december 18-án hozott ítélet.
[3]               44. pont (Viking-Line) és 91. pont (Laval).
[4]               79. pont (Viking-Line) és 105. pont (Laval).
[5]               77. pont (Viking-Line); vö. 103. pont (Laval).
[6]               Jelentés az európai szociális partnereknek az Európai
Bíróság által a Viking-, a Laval-, a Rüffert- és a Luxemburg-ügyben hozott
ítéleteivel kapcsolatos közös munkájáról, 2010. március 19.
[7]               A 44. pont (Viking-Line) és a 91. pont (Laval)
első mondatának vége.
[8]               „Az egységes piac új stratégiája” című jelentés a
Bizottság elnökének, 2010. május 9., 68. o.
[9]               A már említett Viking-Line- és Laval-ügyekben hozott
ítéletek mellett lásd még a Rüffert-, valamint a Bizottság kontra Luxemburg
ügyet.
[10]             Az EUMSZ 9. cikke.
[11]             Az EUSZ 6. cikke.
[12]             Az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság véleménye – A
belső piac szociális dimenziója (saját kezdeményezésű vélemény),
előadó Thomas Janson, (HL C 44., 2011.2.11., 90. o.).
[13]             Mint például a Torinóban 1961. október 18-án
aláírt Európai Szociális Charta, amelyet egyébként az
EUMSZ 151. cikke kifejezetten említ, valamint a Nemzetközi Munkaügyi
Szervezet 1948. július 9-i, az egyesülési szabadság és a
szervezkedési jog védelméről szóló 87. számú egyezménye.
[14]             Mint például az Európai Tanács
1989. december 9-én Strasbourgban tartott ülésén elfogadott, a munkavállalók
alapvető szociális jogairól szóló közösségi charta, amelyre szintén utal
az EUMSZ 151. cikke.
[15]             HL C 364., 2000.12.18., 1. o.
[16]             Vö. Az Európai Unióról szóló szerződés 6. cikke.
[17]             Azzal, hogy az EUSZ 6. cikke általánosan utal a
chartára, a kollektív tárgyalás joga ezáltal kifejezetten bekerül az
elsődleges jogba (vö. Trstenjak főtanácsnok indítványa a
C-271/08. sz. Bizottság kontra Németország ügyben, 79. pont).
[18]             Az EJEB által 2008. november 12-én a
Demir-ügyben hozott ítélet 153/154. és 145. pontja.
[19]             Az EJEB által 2010. április 27-én a Vördur
Olaffson kontra Izland ügyben hozott ítélet 74/75. pontja.
[20]             Lásd például a 2009. április 21-én az Enerji
Yapi-Yol Sen kontra Törökország ügyben hozott ítélet (68959/01)
32. pontját.
[21]             Az EP 2008. október 22-i állásfoglalása a
kollektív megállapodásokkal szembeni kihívásokról az EU-ban (2008/2085(INI)),
25. és 30. pont.
[22]             1. pont; lásd még a 17. és a 31. pontot.
[23]             A szöveget a spanyol elnökség által 2010 márciusában
szervezett oviedói konferencián mutatták be. A viták ismét azt mutatták, hogy
megoszlanak az érdekeltek véleményei.
[24]             2011/C 44/15. vélemény.
[25]             COM (2010) 608., végleges/2, 2010.11.11.
[26]             COM(2011) 206 végleges.
[27]             „A vállalkozásokat és a növekedést szolgáló egységes piac”
[2010/2277(INI)], „Az európaiakat szolgáló egységes piac” [2010/2278(INI)], és
„Irányítás és partnerség az egységes piacon” [2010/2289(INI)].
[28]             Federspiel asszony, Siecker úr és Voles úr véleménye, INT
548, 2011. március 15.
[29]             A Versenyképességi Tanács 3094. ülése,
2011. május 30.
[30]             További információkat, a vitaindító beszédeket és a
kapcsolódó dokumentumokat lásd: http://ec.europa.eu/social/main.jsp?langId=en&catId=471&eventsId=347&furtherEvents=yes
[31]             Egységes piaci fórum, Krakkó,
2011. október 3–4., különösen a Nyilatkozat 5. bekezdése és az
operatív következtetések 5. pontja.
[32]             VT 2008/87. többszörös keretszerződés, Preparatory
study for an Impact Assessment concerning the possible revision of the
legislative framework on the posting of workers in the context of services
(Előkészítő tanulmány a szolgáltatásnyújtás keretében kiküldött
munkavállalókra vonatkozó jogi keret esetleges felülvizsgálatának
hatásvizsgálatához), (VT/2010/126).
[33]             COM(2010) 573 végleges, 6–7. o.
[34]             COM(2010) 573 végleges
[35]             A fent említett Monti-jelentés, 69. o.
[36]             A Tanács 1998. december 7-i
2679/98/EK rendelete az áruknak a tagállamok közötti szabad mozgásával
kapcsolatban a belső piac működéséről (HL L 337., 1998.12.12.,
8. o.).
[37]             2006/123/EK irányelv (HL L 376.,
2006.12.27., 36. o.); vö. a 96/71/EK irányelv (22) preambulumbekezdése.
[38]             COM(2010) 748 végleges, 2010.12.14., 85. cikk.
[39]             A makrogazdasági egyensúlyhiányok
megelőzéséréről és kiigazításáról szóló, 2011. november 16-i
1176/2011/EU rendelet (HL L 306., 2011.11.23., 25. o.)
1. cikke (3) bekezdésének utolsó mondata.
[40]             A Cruz Villalón főtanácsnok által a C-515/08. sz. dos
Santos Palhota és társai ügyben tett indítvány 53. pontja. Vö. az Európai
Bíróság által a C-438/05. sz. Viking-Line-ügyben hozott ítélet 46. pontja, a
C-341/05. sz. Laval-ügyben hozott ítélet 94. pontja, valamint a
C-271/08. sz. Bizottság kontra Németország ügyben hozott ítélet
44. pontja. Lásd még: Prof. Dr. M. Schlachter beszéde „az alapvető
szociális jogok és gazdasági szabadságok összeegyeztetéséről”
http://ec.europa.eu/social/main.jsp?langId=en&catId=471&eventsId=347&furtherEvents=yes.
[41]             További részletekért lásd: az ILO szakértői
bizottsága által az ügyről kiadott jelentése, mely a következő
webhelyen érhető el: http://www.ilo.org/wcmsp5/groups/public/---ed_norm/---relconf/documents/meetingdocument/wcms_123424.pdf,
valamint „The dramatic implications of Demir and Baykara” (A Demir és Baykara
ügy drámai következményei), K. Ewing és J. Hendy QC, Industrial Law Journal,
39. évfolyam, 1. sz., 2010. március, 2–51. o., azon belül 44–47. o.
[42]             Miként a Monti-jelentés ajánlja.
[43]             Vö. Trstenjak főtanácsnok indítványa a
C-271/08. sz. Bizottság kontra Németország ügyben, 188–190. pont.
Lásd még általánosabb értelemben: C. Barnard, „Proportionality and collective
action” (Arányosság és kollektív fellépés), ELR 2011.
[44]             A Cruz Villalón főtanácsnok által a C-515/08. sz. dos
Santos Palhota és társai ügyben tett indítvány 53. pontja. Vö. az Európai
Bíróság által a C-60/03. sz. Wolff & Müller ügyben
2004. október 12-én hozott ítélet 44. pontja.
[45]             Trstenjak főtanácsnok indítványa a C-271/08. sz.
ügyben, 190. pont.
[46]             Vö. a C-438/05. sz. Viking-Line-ügyben 2007. december
11-én hozott ítélet 80. és további pontjai.
[47]             HL C […]., […]., […]. o.
[48]             Az EJEB által 2008. november 12-én a
Demir-ügyben hozott ítélet.
[49]             A C-438/05. sz. Viking-Line-ügyben 2007. december
11-én hozott ítélet 44. pontja és a C-341/05. sz. Laval-ügyben
2007. december 18-án hozott ítélet 91. pontja.
[50]             HL L 18/1., 1997.1.21., 1. o.


               EURÓPAI BIZOTTSÁG
            Brüsszel, 2017.1.10.
            COM(2017) 4 final
            2017/0001(NLE)
            Javaslat
            A TANÁCS RENDELETE
            a bizonyos halállományok és halállománycsoportok tekintetében a Balti-tengeren alkalmazandó halászati lehetőségeknek a 2017. évre történő meghatározásáról szóló (EU) 2016/1903 rendelet módosításáról

               INDOKOLÁS

               1.A JAVASLAT HÁTTERE

               2016. október 10–11-i ülésén a Tanács az (EU) 2016/1903 tanácsi rendelet útján halászati lehetőségeket állapított meg a Balti-tenger nyugati részén élő közönséges tőkehalra vonatkozóan (22–24 alkörzet) a 2017. évre, a Balti-tengerre vonatkozó többéves gazdálkodási terv ((EU) 2016/1139 rendelet) alapján és e tervnek megfelelően, valamint annak biztosítása érdekében, hogy az említett állomány szintje minél hamarabb visszaálljon a maximális fenntartható hozamot (MFH) előállítani képes szintet meghaladó szintre. Az említett rendelet 5. cikke (2) bekezdésének megfelelően a Tanács a teljes kifogható mennyiséget (kvótát) olyan szinten állapította meg, amely összhangban áll az MFH pontértéke alatti halászati mortalitással. A szóban forgó rendelet 5. cikke (2) és (3) bekezdésének megfelelően a Tanács további intézkedésekről határozott annak érdekében, hogy az állomány mihamarabb visszaálljon az említett szintre.

               Közelebbről: a Tanács kizárólag 2017. január 1. és 31., illetve április 1. és december 31. között tette lehetővé a szóban forgó kvóta halászatát.  Az, hogy a Balti-tenger nyugati részén élő közönséges tőkehal állományainak ívási időszaka alatt két hónapig nem használható a kvóta, a zavartalanabb ívás miatti javuló állománypótlódási feltételek és a korszerkezet kedvező változásai útján elősegíti az állomány olyan szintű helyreállítását, amely meghaladja a fogások mennyiségi korlátozását.

               Azáltal, hogy magában foglalja a közös halászati politika célkitűzéseit (az (EU) 2016/1139 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése), a Balti-tengerre vonatkozó többéves gazdálkodási terv kötelezi a Tanácsot annak biztosítására, hogy a halászati tevékenységek környezeti szempontból hosszú távon fenntarthatóak legyenek, ugyanakkor összhangban álljanak a gazdasági, a társadalmi és a foglalkoztatási előnyök elérésére irányuló célkitűzésekkel (a 2013. december 11-i 1380/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet 2. cikkének (1) bekezdése). Az arányosság elve megkívánja, hogy a szezonális halászati tilalmat csak ott alkalmazzák, ahol az szükséges ahhoz, hogy a szaporodóképes állomány védelme útján elérje a célját.

               A tudományos adatok szerint a Balti-tenger nyugati részén élő közönséges tőkehal ívása 20 méternél mélyebb tengeri területeken történik
                  1
               , míg az elsősorban a tőkehalfogásokra alapozó kisebb, part menti hajók 20 méternél sekélyebb területeken is halásznak. A Halászati Tudományos, Műszaki és Gazdasági Bizottság (HTMGB) elemzése szerint a halászatnak a 20 méternél sekélyebb területekre és 15 méternél rövidebb hajókra történő korlátozása nem gyakorol jelentős hatást a szimulált végeredményre az állomány státusza szempontjából.

               Meg kell jegyezni azt is, hogy a 2015-ös évben, amíg a 12 méter alatti hajók ki voltak zárva az eltérésből, ugyanakkor más feltételek vonatkoztak rájuk, jelentősen csökkent az állományra nehezedő nyomás, és a tilalmi időszak elérte a célját.

               Emellett a teljes halászati tilalom nemkívánatos hatást gyakorolhatna a közönséges tőkehal egy másik balti-tengeri állományára, ugyanis növekedne a keleti részen élő közönséges tőkehal halászati terhelése.

               A halászat 15 méternél rövidebb hajók számára és 20 méternél sekélyebb tengeri területeken való engedélyezése továbbá lehetővé fogja tenni a kisüzemi halászatot folytató halászok egy szűkebb köre számára, hogy folytassák a halászati műveleteiket, és stabilabb jövedelemre tegyenek szert, mint abban az esetben, ha teljes mértékben megszakadna a halászat.

               Az ilyen hajók más fajokra is halásznak, így a közönséges tőkehal halászatának megtiltása e hajók esetében a gyakorlatban a más fajokra irányuló halászatot is korlátozná, mivel a közönséges tőkehalat az érintett területeken jellemzően járulékos fogásként fogják ki.

               A 20 méternél mélyebb területeken folytatott halászat tilalmának betartatása érdekében az ilyen területeken csak a hajómegfigyelési rendszerrel (VMS) felszerelt hajók lehetnek jogosultak halászatra. Az 1224/2009/EK rendelet 9. cikke (2) bekezdésének megfelelően az említett rendelet 9. cikkének (5) bekezdését nem lehet alkalmazni.

               Mindezek mellett a HTMGB megállapításaira figyelemmel – amelyek szerint az állomány helyreállítását biztosító legfontosabb korrekciós intézkedés a fogások korlátozása annak érdekében, hogy érvényre jusson az élő tengeri biológiai erőforrások felelősségteljes kiaknázásának elve – a 22–24 alkörzetben élő közönségestőkehal-állomány esetében indokolt korlátozni az 1380/2013/EU rendelet 15. cikke (9) bekezdésének alkalmazását az (EU) 2016/1139 rendelet tiszteletben tartása érdekében.

               2.AZ ÉRDEKELT FELEKKEL FOLYTATOTT KONZULTÁCIÓK ÉS A HATÁSVIZSGÁLATOK EREDMÉNYEI

               Az intézkedést értékelte a HTMGB, és az értékelést követően az érintett tagállamok napirendre tűzték és megvitatták a Mezőgazdasági és Halászati Tanács 2016. december 12–13-i ülésén, valamint a balti tagállamok is decemberben. A javasolt intézkedés csak akkor lehet teljes mértékben eredményes, ha még az előtt a dátum előtt hatályba lép, amelytől kezdve nem áll rendelkezésre halászati lehetőség, ez a dátum pedig 2017. február 1.

               3.A JAVASLAT JOGI ELEMEI

               A javasolt módosítás az (EU) 2016/1903 tanácsi rendelet megváltoztatását célozza az alább kifejtettek szerint.

               Az (EU) 2016/1903 rendelet mellékletében található, a „22–24 alkörzet (COD/3BC+24)” övezetben élő közönséges tőkehalra vonatkozó táblázathoz kapcsolt lábjegyzetet módosítani kell, hogy tükrözze azokat a feltételeket, amelyek mellett a halászati lehetőség nem vehető igénybe.

               2017/0001 (NLE)

               Javaslat

               A TANÁCS RENDELETE

               a bizonyos halállományok és halállománycsoportok tekintetében a Balti-tengeren alkalmazandó halászati lehetőségeknek a 2017. évre történő meghatározásáról szóló (EU) 2016/1903 rendelet módosításáról

               AZ EURÓPAI UNIÓ TANÁCSA,

               tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre és különösen annak 43. cikke (3) bekezdésére,

               tekintettel az Európai Bizottság javaslatára,

               mivel:

               (1)Az (EU) 2016/1903 tanácsi rendelet megállapítja az ICES 22–24 alkörzetben élő közönséges tőkehalra (a továbbiakban: a Balti-tenger nyugati részén élő közönségestőkehal-állomány) vonatkozó, 2017. január 1. és január 31. között, valamint 2017. április 1. és december 31. között igénybe vehető halászati lehetőségeket.

               (2)2016 decemberében a Halászati Tudományos, Műszaki és Gazdasági Bizottság (HTMGB) közzétette a Balti-tenger nyugati részén élő közönségestőkehal-állományt érintő, 2017. február 1. és március 31. közötti halászati tilalom hatásaira vonatkozó tudományos értékelését.  Ebben megerősítette, hogy a tilalom előnyös lesz a szóban forgó állomány számára.

               (3)Az (EU) 2016/1903 rendeletben előírt tilalom vonatkozik a közönséges tőkehal 15 méternél rövidebb hajók által 20 méternél sekélyebb vizű területeken végzett halászatára is.  A HTMGB értékelése ugyanakkor megemlítette, hogy a közönséges tőkehal 20 méternél sekélyebb vizű területeken folyó vagy 15 méter alatti teljes hosszúságú hajók által végzett halászatának korlátozása nem járul hozzá jelentős mértékben az érintett állomány helyreállításához.

               (4)Ezenkívül a Balti-tenger nyugati részére vonatkozó halászati lehetőségek teljes visszatartása a halászati tevékenységek esetleges áthelyezése miatt nemkívánatos hatással járhat a közönséges tőkehal többi balti-tengeri állományára, elsősorban a keleti állományra nézve.

               (5) Emellett a halászat 15 méternél rövidebb hajók számára és 20 méternél sekélyebb vizű tengeri területeken való engedélyezése lehetővé fogja tenni a halászok egy szűkebb köre számára, hogy folytassák a halászati műveleteiket, és a közönséges tőkehaltól eltérő fajokat vegyenek célba.

               (6)Ezért arányosnak tekinthető a halászati jog biztosítása a 15 méter alatti teljes hosszúságú hajók számára a legfeljebb 20 méter mélységű sekély vizekben.

               (7)A páros vonóhálós hajók számára azonban a nagy halászati kapacitásuk miatt nem biztosítható halászati lehetőség, függetlenül a hosszuktól.

               (8)A legfeljebb 20 méter mélységű halászati terület hatékony ellenőrzésének és figyelemmel kísérésének biztosítása érdekében gondoskodni kell arról, hogy az 1224/2009/EK rendelet 9. cikke (2) bekezdésének megfelelően valamennyi érintett hajó fel legyen szerelve hajómegfigyelési rendszerrel.  Ezért az említett rendelet 9. cikkének (5) bekezdése, amely lehetővé teszi a tagállamok számára a 15 méter teljes hosszúságnál kisebb halászhajók mentesítését a hajómegfigyelési rendszer felszerelésével kapcsolatos kötelezettség alól, nem lehet alkalmazandó a Balti-tenger nyugati részén élő közönségestőkehal-állományt célzó halászat esetében.

               (9)A Balti-tenger nyugati részén élő közönségestőkehal-állomány (EU) 2016/1139 rendeletnek megfelelő fenntartható kiaknázásának biztosítása érdekében az említett állomány esetében nem lehet alkalmazandó a kirakodási kötelezettséghez kapcsolódó, az 1380/2013/EU rendelet 15. cikkének (9) bekezdésével bevezetett, egymást követő évek közötti rugalmasság.

               (10)Az (EU) 2016/1903 rendeletet ezért ennek megfelelően módosítani kell.

               (11)A közönséges tőkehal ICES 22–24 alkörzetben folytatott halászatára vonatkozó, az (EU) 2016/1903 rendelettel megállapított tilalom 2017. február 1-jén lép hatályba. Ahhoz tehát, hogy teljes mértékben eredményes legyen, ezt a rendeletet ugyanettől a dátumtól kell alkalmazni, és a kihirdetését követő napon hatályba kell lépnie,

               ELFOGADTA EZT A RENDELETET:

               1. cikk

               Az (EU) 2016/1903 rendelet mellékletében az ICES 22–24 alkörzetben élő közönséges tőkehalra vonatkozó bejegyzés helyébe a következő szöveg lép:

                        „Faj:

                        Közönséges tőkehal

                        Övezet:

                        22–24 alkörzet

                        Gadus morhua

                        (COD/3BC+24)

                        Dánia

                        2 444

                        Németország

                        1 194

                        Észtország

                        54

                        Finnország

                        48

                        Lettország

                        202

                        Litvánia

                        131

                        Lengyelország

                        654

                        Svédország

                        870

                        Unió

                        5 597

                        TAC

                        5 597

                        (1)

                        Analitikai TAC

                        A 847/96/EK rendelet 3. cikkének (2) és (3) bekezdése nem alkalmazandó.

                        A 847/96/EK rendelet 4. cikke nem alkalmazandó.

                        Az 1380/2013/EU rendelet 15. cikkének (9) bekezdése nem alkalmazandó.

                        (1) Ez a kvóta 2017. január 1-jétől január 31-ig és 2017. április 1-jétől december 31-ig halászható. Azok a 15 méter alatti teljes hosszúságú halászhajók (a páros vonóhálós hajók kivételével) azonban, amelyek az 1224/2009/EK rendelet 9. cikke (2) bekezdésének megfelelően fel vannak szerelve hajómegfigyelési rendszerrel, 2017. február 1. és március 31. között is halászhatják az említett kvótát azokon a területeken, ahol a vízmélység nem éri el a 20 métert. Az 1224/2009/EK rendelet 9. cikkének (5) bekezdése nem alkalmazandó.

               2. cikk

               Ez a rendelet az Európai Unió Hivatalos Lapjában való kihirdetését követő napon lép hatályba.

               Ez a rendelet teljes egészében kötelező és közvetlenül alkalmazandó valamennyi tagállamban.

               Kelt Brüsszelben, -án/-én.

                     a Tanács részéről

                     az elnök

                     (1)
                  ICES WKBALTCOD jelentés 2015, 19. o.


               EURÓPAI BIZOTTSÁG
            Brüsszel, 2015.7.22.
            COM(2015) 372 final
            2015/0162(NLE)
            Javaslat
            A TANÁCS RENDELETE
            az európai pénzügyi stabilizációs mechanizmus létrehozásáról szóló 407/2010/EU tanácsi rendelet módosításáról

               INDOKOLÁS

               Az euróövezeti tagállamok magas fokú monetáris és gazdasági integrációja, valamint a Szerződés 136. cikke alapján az euróövezeti tagállamok között megvalósuló gazdasági koordinációval összefüggésben hozott megerősített különintézkedések uniós pénzügyi támogatás nyújtásakor egyedi elbánást tesznek indokolttá.

               Teljes mértékben tiszteletben tartva az elvet, mely szerint az uniós tagállamok mindegyikének helyt kell állnia az uniós költségvetés kötelezettségvállalásaiért, megfelelő módon rendelkezni kell arról, hogy az európai pénzügyi stabilizációs mechanizmus keretében nyújtott támogatás visszafizetésének elmaradása esetén, mely esemény az uniós költségvetés forrásainak felhasználását és/vagy pótlólagos forrásoknak a nem résztvevő tagállamoktól történő Bizottság általi lehívását vonja maga után, az euróövezeten kívüli tagállamok teljes körű kártalanításban részesüljenek.

               2015/0162 (NLE)

               Javaslat

               A TANÁCS RENDELETE

               az európai pénzügyi stabilizációs mechanizmus létrehozásáról szóló 407/2010/EU tanácsi rendelet módosításáról

               AZ EURÓPAI UNIÓ TANÁCSA,

               tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre és különösen annak 122. cikke (2) bekezdésére,

               tekintettel az Európai Bizottság javaslatára
                  1
               ,

               mivel:

               (1)Az elmúlt években fokozódott az euróövezeten belüli monetáris és gazdasági integráció, továbbá az olyan tagállamnak nyújtott bármely pénzügyi támogatás, amelynek pénzneme az euró, hozzájárul az euróövezet egészének pénzügyi stabilitásához.

               (2)Ezenfelül az európai pénzügyi stabilizációs mechanizmus létrehozása óta a Szerződés 136. cikkét (a 2011/199/EU határozat révén) egy új (3) bekezdéssel egészítették ki, amellyel pontosították, hogy a tagállamok, amelyek pénzneme az euró, milyen feltételek mellett hozhatnak létre az euróövezetre vonatkozó stabilitási mechanizmust. A tagállamok, amelyek pénzneme az euró, az Európai Stabilitási Mechanizmust (ESM) az euróövezet legfőbb stabilitási mechanizmusaként hozták létre.

               (3)Az EUMSZ 122. cikkének (2) bekezdésében és a 407/2010/EU rendeletben meghatározott feltételek fennállta esetén az európai pénzügyi stabilitási mechanizmus révén bármely tagállam részére uniós pénzügyi támogatás nyújtható. Ugyanakkor attól függően, hogy az adott tagállam az euróövezet részét képezi-e vagy sem, alapvetően eltérő kockázatokkal jár az a helyzet, ha egy tagállam elveszíti a piaci finanszírozáshoz való hozzáférését. A lehetséges negatív továbbgyűrűző hatások számottevően súlyosabbak az euróövezet esetében, mivel itt egy pénzügyi nehézségekkel szembesülő tagállam valószínűleg az euróövezet egészének pénzügyi stabilitását veszélyeztető kockázatokat generál.

               (4)Az euróövezeti tagállamoknak nyújtandó pénzügyi támogatás kapcsán a pénzügyi eszközök közül a legtöbb esetben az Európai Stabilitási Mechanizmust kell igénybe venni. Előfordulhatnak ugyanakkor olyan helyzetek, amelyek gyakorlati, eljárási vagy pénzügyi okokból az európai pénzügyi stabilizációs mechanizmus igénybevételét teszik szükségessé, többnyire az Európai Stabilitási Mechanizmus keretében nyújtott pénzügyi támogatást megelőzően vagy azzal párhuzamosan. Ilyen helyzetekben indokolt az euróövezeti tagállamok közötti, a monetáris unió megfelelő működéséhez szükséges megerősített szolidaritás elvét az uniós jog alapján működtetett pénzügyi támogatási mechanizmusra alkalmazni.

               (5)Ezen helyzetekre vonatkozóan az olyan tagállamnak nyújtandó új uniós pénzügyi támogatást, amelynek pénzneme az euró, olyan rendelkezések megalkotásának feltételéhez kell kötni, amelyek biztosítják, hogy az európai pénzügyi stabilizációs mechanizmus keretében nyújtott támogatás visszafizetésének elmaradása esetén, mely esemény az uniós költségvetés forrásainak felhasználását és/vagy pótlólagos forrásoknak a nem résztvevő tagállamoktól történő Bizottság általi lehívását vonja maga után, az euróövezeten kívüli tagállamok teljes körű kártalanításban részesüljenek.

               (6)Ezt az elvet a Bizottság és a Tanács 2015. július 17-én együttes nyilatkozatában megerősítette.

               (7)A 407/2010/EU rendeletet ezért ennek megfelelően módosítani kell,

               ELFOGADTA EZT A RENDELETET:

               1. cikk

               A 407/2010/EU rendelet 3. cikke a következő (2a) bekezdéssel egészül ki:

               „(2a)
                     Amennyiben a kedvezményezett tagállam olyan tagállam, amelynek pénzneme az euró, az uniós pénzügyi támogatás feltétele, hogy jogilag kötelező erejű rendelkezések garantálják az egységes valuta nem résztvevő tagállamainak teljes körű kártalanítását olyan kötelezettségeikkel összefüggésben, amelyek abból kifolyólag merülnek fel, hogy a kedvezményezett tagállam a pénzügyi támogatást bármilyen tekintetben nem a pénzügyi támogatásra vonatkozó feltételekkel összhangban törleszti.”

               2. cikk

               Ez a határozat az Európai Unió Hivatalos Lapjában való kihirdetését követő napon lép hatályba.

               Ez a rendelet teljes egészében kötelező és közvetlenül alkalmazandó valamennyi tagállamban.

               Kelt Brüsszelben,

                     a Tanács részéről

                     az elnök

                     (1)
                  HL C… , , . .o.


Fontos jogi nyilatkozat

|

52008PC0129

Javaslat: a Tanács rendelete egyes halászati termékek Kanári-szigetekre irányuló behozatalára vonatkozóan autonóm közösségi vámkontingensek megnyitásáról és kezeléséről  /* COM/2008/0129 végleges - CNS 2008/0054 */

	[pic] | AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA |Brüsszel, 7.3.2008COM(2008) 129 végleges2008/0054 (CNS)Javaslat:A TANÁCS RENDELETEegyes halászati termékek Kanári-szigetekre irányuló behozatalára vonatkozóan autonóm közösségi vámkontingensek megnyitásáról és kezeléséről(előterjesztő: a Bizottság)INDOKOLÁS1. A JAVASLAT HÁTTERE-  A javaslat indokai és célkitűzéseiAz egyes ipari termékek behozatalára vonatkozó, a Közös Vámtarifa szerinti autonóm vámtételek ideiglenes felfüggesztéséről és egyes halászati termékeknek a Kanári-szigetekre irányuló behozatalára vonatkozóan autonóm közösségi vámkontingensek megnyitásáról és kezeléséről szóló 704/2002/EK tanácsi rendelet 5. cikke.-  Általános háttérAz Európai Unió 1991 óta részben vagy egészben felfüggesztette Közös Vámtarifa szerinti vámtételek alkalmazását az egyes halászati termékek Kanári-szigetekre irányuló behozatalára. A Kanári-szigetek földrajzi helyzete kivételes egyes, a belföldi fogyasztásban lényeges halászati termékek ellátási forrásai tekintetében, ami a szóban forgó ágazat számára további költségeket jelent. Ez a természeti hátrány többek között a kérdéses termékek harmadik országból történő behozatalára vonatkozó vámok ideiglenes felfüggesztésével küszöbölhető ki megfelelő mennyiségű közösségi vámkontingensen belül.-  Hatályos rendelkezések a javaslat által szabályozott területenA támogatás alapját a 704/2002/EK rendelet képezi; az abban szabályozott időszak 2006. december 31-én lejárt.-  Összhang az Unió többi szakpolitikájával és célkitűzésévelA vámkontingensek megnyitásáról és kezeléséről szóló javaslat összhangban van az EK-Szerződés 299. cikkének (2) bekezdésével, amely egyedi intézkedéseket ír elő a legkülső régiók támogatására. Megfelel továbbá a legkülső régiókkal fennálló partnerség megerősítéséről szóló, 2004. május 26-i bizottsági közleményben (COM(2004) 343 végleges) tett vállalásnak is, amely szerint fontolóra kell venni a Közös Vámtarifa szerinti vámtételek csökkentését, sőt eltörlését azzal céllal, hogy a legkülső régiókban a termelés előmozdítása érdekében lehetővé tegyék a nem mezőgazdasági nyersanyagokkal való ellátást.A javasolt vámmentes kontingenseket a Kanári-szigetek halászati ágazatának nyújtott támogatás összefüggésében úgy kell tekinteni, mint az EK-Szerződés 299. cikkének (2) bekezdése alapján meghozott egyéb, kiegészítő intézkedéseket, különös tekintettel az egyes, a legtávolabbi régiókból származó halászati termékek forgalmazása során felmerült további költségek ellensúlyozására irányuló programra (a Tanács 2007. május 21-i 791/2007/EK rendelete).2. KONZULTÁCIÓ AZ ÉRDEKELT FELEKKEL ÉS HATÁSVIZSGÁLAT-  Konzultáció az érdekelt felekkelA kanári-szigeteki halászati ágazat érdekelt feleivel a spanyol hatóságok által a 704/2002/EK rendelet 3. cikkében említett intézkedések végrehajtásáról szóló jelentések készítése során folytattak konzultációt. A spanyol hatóságokkal 2007 első felében került sor további konzultációkra azzal a céllal, hogy pontosítsák az említett jelentések tartalmát.A spanyol hatóságok hivatalosan kérelmezték a szóban forgó intézkedések meghosszabbítását a 2007–2013-as időszakra.-  Szakértői vélemények összegyűjtése és felhasználásaLásd fent.-  HatásvizsgálatNem volt szükség hatásvizsgálatra, mert a javaslat nem tartozik a jelentős politikai kezdeményezések körébe, pusztán a meglévő intézkedések folytatásáról gondoskodik.A spanyol hatóságok által az intézkedések folytatására vonatkozóan benyújtott kérelem elbírálásakor a szolgálatok figyelembe vették, hogy a javasolt vámkontingensek és a Tanács által a legkülső régiókbeli halászati ágazat támogatása céljából 2007 májusában elfogadott intézkedések együttvéve milyen hatást fejthetnek ki a Kanári-szigetek halászati ágazatára, különös tekintettel az egyes, a legtávolabbi régiókból származó halászati termékek forgalmazása során felmerült további költségek ellensúlyozására irányuló programra (a Tanács 2007. május 21-i 791/2007/EK rendelete).3. A JAVASLAT JOGI ELEMEI-  A javasolt intézkedés összefoglalásaA javaslat szerint az egyes halászati termékek Kanári-szigetekre irányuló behozatalára vonatkozóan két vámmentes kontingenst kell megnyitni a 2007–2013-as időszakra.-  JogalapAz EK-Szerződés 299. cikkének (2) bekezdése.-  A szubszidiaritás elveA Közös Vámtarifa módosítása a Közösség kizárólagos hatáskörébe tartozik.-  Az arányosság elveA javaslat a következő ok(ok) miatt felel meg az arányosság elvének:A javaslat vámkontingensek mennyiségét jobban összhangba hozza a Kanári-szigetekre irányuló tényleges behozatallal.A javaslat minimális szinten tartja a tagállamok nemzeti és regionális hatóságaira, illetőleg a Bizottság szervezeti egységeire háruló adminisztrációs terheket, különösen az intézkedések végrehajtásáról benyújtandó jelentések tekintetében.-  Az eszközök megválasztásaJavasolt eszközök: rendelet.Más eszközök nem felelnének meg a következő ok(ok) miatt: A javaslat rendelettel meghatározott intézkedések felfüggesztésére vonatkozik.4. KÖLTSÉGVETÉSI VONZATA javaslatnak nincs pénzügyi hatása a kiadásokra, csupán a bevételekre – ez a hatás a következő: A saját források (a Közös Vámtarifa szerinti vámok) csökkenése a becslések szerint évi nettó 7,9 millió EUR.5. KIEGÉSZÍTő INFORMÁCIÓK-  Felülvizsgálati/módosító/megszüntetési rendelkezésA javaslat felülvizsgálati rendelkezést tartalmaz.A javaslat megszüntető záradékot tartalmaz.2008/0054 (CNS)Javaslat:A TANÁCS RENDELETEegyes halászati termékek Kanári-szigetekre irányuló behozatalára vonatkozóan autonóm közösségi vámkontingensek megnyitásáról és kezelésérőlAZ EURÓPAI UNIÓ TANÁCSA,tekintettel az Európai Közösséget létrehozó szerződésre és különösen annak 299. cikke (2) bekezdésére,tekintettel a Bizottság javaslatára[1],tekintettel az Európai Parlament véleményére[2],tekintettel az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság véleményére[3],tekintettel a Régiók Bizottságának véleményére[4],mivel:(1) A spanyol hatóságok 2000 októberében és novemberében kérelmezték az először a közösségi jogi rendelkezések Kanári-szigetekre történő alkalmazásáról szóló, 1991. június 26-i 1911/91/EGK tanácsi rendelettel[5] bevezetett, 2001. december 31-én lejárt Közös Vámtarifa (KVT) intézkedések további tízéves időtartamra történő fenntartását, és kérelmük alátámasztására több dokumentumot is benyújtottak. A dokumentumok értékelésére rendelkezésre álló idő azonban nem volt elegendő ahhoz, hogy végleges következtetést vonjanak le azzal kapcsolatban, hogy az intézkedések fenntartása a kérelmezett időszakra továbbra is indokolt volt-e. A tarifális intézkedések alkalmazását ezért a 2001. május 30-i 1105/2001/EGK tanácsi rendelet egy évvel meghosszabbította.(2) A 2002. március 25-i 704/2002/EK tanácsi rendelet[6] a 2002. január 1-jétől 2006. december 31-ig tartó időszakra vonatkozóan az egyes halászati termékeknek a Kanári-szigetekre irányuló behozatala tekintetében autonóm közösségi vámkontingenseket nyitott meg, és rendelkezett kezelésük módjáról.(3) A 2007. május 21-i 791/2007/EK tanácsi rendelet[7] új rendszert vezetett be az Azori-szigetekről, Madeiráról, a Kanári-szigetekről, Francia Guyanáról és Réunionról mint legkülső régiókból származó egyes halászati termékek forgalomba hozatala során felmerülő többletköltségek ellentételezésére. A rendszer célja a régió gazdasági és társadalmi fejlődésének elősegítése, továbbá annak lehetővé tétele, hogy a régió élhessen az egységes piac előnyeivel, amelynek annak ellenére is szerves részét képezi, hogy objektív tényezőkből kifolyólag földrajzilag és gazdaságilag elszigetelt.(4) A Kanári-szigetek földrajzi helyzete kivételes egyes, a belföldi fogyasztásban lényeges halászati termékek ellátási forrásai tekintetében, ami a szóban forgó ágazat számára további költségeket jelent. Ez a távolságból, a szigetjellegből és a peremterületi fekvésből eredő természeti hátrány – amelyet az EK-szerződés 299. cikkének (2) bekezdése is elismer – többek között a kérdéses termékek harmadik országokból történő behozatalára vonatkozó vámok ideiglenes felfüggesztésével küszöbölhető ki megfelelő mennyiségű közösségi vámkontingensen belül.(5) A Bizottság „A legkülső régiókkal fennálló partnerség megerősítése” című, 2004. május 26-i közleményében (COM(2004) 343 végleges) kinyilvánította készségét arra, hogy fontolóra vegye a Közös Vámtarifa szerinti vámtételek csökkentését, sőt eltörlését azzal céllal, hogy a legkülső régiókban a termelés előmozdítása érdekében lehetővé tegyék a nem mezőgazdasági nyersanyagokkal való ellátást; a Bizottság az említett közleményben azt is vállalta, hogy indokolt körülmények között megvizsgálja a vámoknak az ezen ágazatokban történő ideiglenes felfüggesztésére vonatkozó kérelmeket. A halászati termékek esetében ilyen intézkedések csak a helyi piacra szánt termékek tekintetében hagyhatók jóvá.(6) A spanyol hatóságok 2004. július 29-én és 2006. július 19-én jelentést nyújtottak be a 704/2002/EK rendelet 3. cikkében említett intézkedések végrehajtásáról, és kérelmezték ezen intézkedések meghosszabbítását a 2007–2013-as időszakra. A Bizottság az említett jelentések alapján megvizsgálta az egyes halászati termékek Kanári-szigetekre irányuló behozatalára vonatkozó intézkedések hatását.(7) A spanyol hatóságok által benyújtott jelentésekből kiderült, hogy a 704/2002/EK rendelettel megnyitott vámkontingenseket nem merítették ki.(8) Egyes halászati termékek tekintetében indokolt a 2002. március 25-i 704/2002/EK rendelettel megnyitott kontingensekhez hasonló vámkontingenseket megnyitni, mert azok lefednék a Kanári-szigetek belföldi piacának szükségleteit, egyúttal biztosítanák, hogy a csökkentett vámtételű behozatalok Közösségbe történő beáramlása előrelátható és egyértelműen azonosítható maradjon.(9) Mivel a 704/2002/EK rendelettel megnyitott vámkontingenseket nem merítették ki, a kontingensek mennyiségét célszerű alacsonyabb szinten rögzíteni.(10) A belső piac működésének közvetlen befolyásolását elkerülendő, intézkedéseket kell hozni annak biztosítására, hogy a vámfelfüggesztési kérelemmel érintett halászati termékek kizárólag a Kanári-szigetek belföldi piacára irányuljanak.(11) A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2-i 2454/93/EGK bizottsági rendelet[8] előírta a vámáru-nyilatkozatok időrendje szerint felhasználni tervezett vámkontingensek kezelési szabályait.(12) Intézkedéseket kell hozni annak biztosítására, hogy a Bizottság rendszeres tájékoztatást kapjon a szóban forgó behozatalok mennyiségéről úgy, hogy szükség esetén lépéseket tehessen a spekulatív árumozgások, illetve a kereskedelem eltérítésének megakadályozására.(13) A 704/2002/EGK rendeletben megállapított intézkedésekkel való folytonosság biztosítására e rendelet intézkedéseit indokolt 2007. január 1-jétől alkalmazni.(14) Ezenkívül a 791/2007/EK tanácsi rendelettel bevezetett rendszerrel való koherencia érdekében a vámkontingenseket a 2007–2013-as időszakra kell megnyitni,ELFOGADTA EZT A RENDELETET:1. cikk(1) Az e rendelet mellékletében felsorolt halászati termékek kanári-szigeteki behozatalára alkalmazandó, Közös Vámtarifa szerinti vámokat 2007. január 1-jétől 2013. december 31-ig az említett mellékletben jelzett mennyiségig teljes egészében fel kell függeszteni.(2) Az (1) bekezdésben említett felfüggesztés kizárólag a Kanári-szigetek belföldi piacára irányuló termékekre alkalmazható. A vámfelfüggesztés csak olyan halászati termékekre vonatkozik, amelyeket azelőtt rakodnak ki hajóról vagy repülőgépről, hogy a kanári-szigeteki vámhatóságnak benyújtanák a szabad forgalomba bocsátásra vonatkozó vámáru-nyilatkozatot.2. cikk(1) Az illetékes spanyol hatóságok 2010. május 31-ig jelentést nyújtanak be a Bizottságnak az 1. cikkben említett intézkedések végrehajtásáról. A Bizottság megvizsgálja a szóban forgó intézkedések hatását, és a szóban forgó időközi vizsgálat alapján szükség esetén javaslatot tesz a Tanácsnak a behozandó mennyiségek bármely releváns módosítására.(2) Az illetékes spanyol hatóságok 2012. május 31-ig jelentést nyújtanak be a Bizottságnak az 1. cikkben említett intézkedések 2010 utáni végrehajtásáról. A Bizottság ismételten megvizsgálja a szóban forgó intézkedések hatását, majd a vizsgálati eredmények alapján a Tanácsnak előterjeszti a 2013 utáni időszakra vonatkozó javaslatát.3. cikk(1) Ha a Bizottságnak oka van azt feltételezni, hogy az e rendeletben előírt felfüggesztés egy adott termék esetében a kereskedelem eltérítéséhez vezetett, a Vámkódex Bizottság véleményének kézhezvételét követően 12 hónapnál nem hosszabb időszakra átmenetileg visszavonhatja a felfüggesztést. Azon termékek esetében, amelyeknél a vámfelfüggesztést ideiglenesen viszzavonják, a behozatali vámok kifizetését biztosíték előírásával kell szavatolni. E termékeknek a Kanári-szigeteken történő szabad forgalomba bocsátását ilyen biztosíték feltételéhez kell kötni.(2) A Tanács a Bizottság javaslatára az (1) bekezdésben említett 12 hónapos időszakon belül határozhat a felfüggesztés végleges visszavonásáról. Ebben az esetben a biztosítékkal fedezett vámösszegeket véglegesen be kell szedni(3) Ha a 2. cikknek megfelelően a 12 hónapos időszakon belül nem fogadtak el végleges döntést, a biztosítékokat fel kell szabadítani.4. cikkEz a rendelet az Európai Unió Hivatalos Lapjában való kihirdetését követő harmadik napon lép hatályba.Rendelkezéseit 2007. január 1-jétől 2013. december 31-ig kell alkalmazni.Ez a rendelet teljes egészében kötelező és közvetlenül alkalmazandó valamennyi tagállamban.Kelt Brüsszelben, […]-án/-én.a Tanács részérőlaz elnökMELLÉKLETTételszám | KN-kód | Árumegnevezés | Kontingens mennyisége (tonnában) | Kontingens vámtétele (%) |09.2997 | 0303 | Fagyasztott hal, a 0304 vtsz. alá tartozó filézett vagy más halhús kivételével | 15 000 | 0 |0304 | Halfilé és más halhús (aprított is), frissen, hűtve vagy fagyasztva |09.2651 | 0306 | Rákféle héjában is, élve, frissen, hűtve, fagyasztva, szárítva, sózva vagy sós lében tartósítva; rákféle héjában gőzölve vagy vízben forrázva, hűtve, fagyasztva, szárítva, sózva vagy sós lében tartósítva is; emberi fogyasztásra alkalmas liszt, dara és labdacs (pellet) rákféléből | 15 000 | 0 |0307 | Puhatestű állat kagylóban is, élve, frissen, hűtve, fagyasztva, szárítva, sózva vagy sós lében tartósítva; a gerinctelen víziállatok, a rákfélék és puhatestűek kivételével élve, frissen, hűtve, fagyasztva, szárítva, sózva vagy sós lében tartósítva; emberi fogyasztásra alkalmas liszt, dara és labdacs (pellet) gerinctelen víziállatból a rákfélék kivételével |PÉNZÜGYI KIMUTATÁS A KIZÁRÓLAG A BEVÉTELI OLDALRA KORLÁTOZOTT KÖLTSÉGVETÉSI HATÁSSAL JÁRÓ JAVASLATOKHOZ1. A JAVASLAT CÍME:A Tanács rendeletjavaslata az egyes halászati termékek Kanári-szigetekre irányuló behozatalára vonatkozóan autonóm közösségi vámkontingensek megnyitásáról és kezeléséről2. KÖLTSÉGVETÉSI TÉTELEK:Alcím és jogcímcsoport: 12. alcím, 120. jogcímcsoportAz érintett évben a költségvetésben szereplő összeg:3. JOGALAPA Szerződés 299. cikke4. PÉNZÜGYI HATÁS( A javaslatnak nincsenek pénzügyi vonzatai( A javaslatnak nincs pénzügyi hatása a kiadásra, van azonban pénzügyi hatása a bevételre – a hatás a következő:(millió EUR egy tizedesjegyig)Költségvetési tétel | Bevétel[9] | 2007. év |120. jogcímcsoport | A saját forrásokra gyakorolt hatás (Közös Vámtarifa) | - 7,9/év |5. CSALÁS ELLENI INTÉZKEDÉSEKA vámkontingens igazgatására szolgáló rendelkezések tartalmazzák a csalás és egyéb szabálytalanságok megelőzéséhez szükséges intézkedéseket (a Közösségi Vámkódexben és az annak végrehajtására irányuló rendelkezésekben meghatározott ellenőrzések alkalmazása).6. EGYÉB ÉSZREVÉTELEKAz intézkedés becsült költségeA művelet összköltségének kiszámítására vonatkozó módszerA legfrissebb (2006-os) teljes statisztikát alapul véve az e rendelet alkalmazásából fakadó éves bevételkiesés tehát 10,5 millió euróra becsülhető (lásd az alábbi táblázatot). A megállapított összeg a legnagyobb kedvezményes vámtételeket (MFN) alapján számították ki, és a maximális értéket jelöli figyelembe véve azt a tényt, hogy a Bizottság több országból érkező behozatal tekintetében alacsonyabb vámtételeket alkalmaz. Mivel azonban a legnagyobb kedvezményes vámtételek nem alkalmazandók állandó jelleggel, a tényleges bevételkiesés általában alacsonyabb.Tételszám | Kontingensmennyiség (tonna) | Becsült ár (EUR/tonna) | MN-vám (%) | Kontingens vámtétele (%) | Nem beszedett vámok (EUR/év) |09.2997 | 15 000 t | 2784 | 11 (átlagos vám) | 0 | 4 592 891 |09.2651 | 15 000 t | 3826 | 10,3 (átlagos vám) | 0 | 5 910 927 |Összesen | 10 503 818 |A teljes bevételkiesés becsült összege az autonóm vámkontingensek nélküli helyzethez képest: 10 503 818 EUR[1] HL C […]., [ …]., […]. o.[2] HL C […]., [ …]., […]. o.[3] HL C […]., [ …]., […]. o.[4] HL C […]., [ …]., […]. o.[5] HL L 171., 1991.6.29., 1. o.[6] HL L 111., 2002.4.6. 1. o.[7] HL L 176., 2007.7.6., 1. o.[8] HL L 253, 1993.10.11., 1. o. A legutóbb a 993/2001/EK rendelettel (HL L 141., 2001.5.28., 1. o.) módosított rendelet.[9] A hagyományos saját források (mezőgazdasági vámok, cukorlefölözések, vámok) tekintetében a feltüntetett összegeknek nettó összegeknek – azaz a 25%-os beszedési költségek levonása utáni bruttó összegeknek – kell lenniük.