				|

		52014PC0046

			Prijedlog ODLUKE VIJEĆA o odobrenju, u ime Europske unije, Haaške konvencije od 30. lipnja 2005. o sporazumima o izboru suda /* COM/2014/046 final - 2014/0021 (NLE) */

			   	OBRAZLOŽENJE
1.           KONTEKST PRIJEDLOGA
1.1.        Svrha prijedloga
Komisija predlaže da EU odobri Konvenciju o
sporazumima o izboru suda iz 2005. Unija je potpisala Konvenciju 1. travnja
2009. na temelju Odluke Vijeća 2009/397/EZ[1].
U Akcijskom planu za provedbu Stokholmskog
programa objavljena je namjera Komisije da predloži odobrenje Konvencije u
2012.
Odobrenjem Konvencije od strane EU-a smanjila
bi se pravna nesigurnost za trgovačka društva iz EU-a koja trguju izvan
EU-a osiguravajući  poštovanje sporazuma o izboru suda uključenih u
njihove ugovore te priznavanje i izvršenje presuda koje su donijeli sudovi
navedeni u tim sporazumima u drugim ugovornim strankama Konvencije.
Općenito govoreći, kada bi EU
odobrio Konvenciju, to bi pridonijelo ciljevima EU-a u vezi s prorogacijom
nadležnosti stvaranjem usklađenog niza pravila u EU-u u odnosu na
treće zemlje koje će postati ugovorne stranke Konvencije.
1.2.        Haaška konvencija od 30.
lipnja 2005. o sporazumima o izboru suda
Konvencija o sporazumima o izboru suda sklopljena
je 30. lipnja 2005. pod pokroviteljstvom  Haaške konferencije o privatnom
međunarodnom pravu. Cilj joj je ponuditi veću pravnu sigurnost i
predvidljivost strankama u sporazumima između trgovačkih društava i međunarodnim
sporovima stvaranjem  opcijskog međunarodnog mehanizma za rješavanje
sporova uz postojeći arbitražni sustav.
Cilj je Konvencije konkretno promicati
međunarodnu trgovinu i ulaganja putem pojačane pravosudne suradnje
uvođenjem ujednačenih pravila o nadležnosti na temelju
isključivih sporazuma o izboru suda i o priznavanju i izvršavanju presuda
koje su donijeli odabrani sudovi u ugovornim strankama.
Cilj je Konvencije postići ravnotežu
između (i) potrebe da se strankama jamči da će se predmet suditi
samo pred sudom koji su odabrali te da će presuda biti priznata i izvršiva
u inozemstvu, i (ii) potrebe da se državama omogući da ostvaruju neke
vidove svoje javne politike, koja je posebno povezana sa zaštitom slabijih
stranaka, zaštitom protiv nepravednosti u određenim situacijama i
zajamčenim poštovanjem nekih osnova za isključivu nadležnost država.
1.3.        Koja je veza između
Konvencije i Uredbe Bruxelles I
Na razini EU-a, međunarodna nadležnost
sudova u Uniji na temelju sporazuma o izboru suda uređena je Uredbom
Vijeća (EZ) br. 44/2001 o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih
odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (Uredba Bruxelles I)[2] (koja će biti
zamijenjena Uredbom (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća o
nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim
stvarima (preinačena)[3]
od 10. siječnja 2015.). Uredbom Bruxelles I, međutim, nije
uređena primjena sporazuma o izboru suda u Uniji u korist sudova
treće zemlje[4].
To će se moći postići kada Unija odobri Konvenciju o sporazumima
o izboru suda.
Nedavnim izmjenama Uredbe Bruxelles I (Uredba
Bruxelles I (preinačena)) povećana je neovisnost stranke jer je
osigurano da stranke ne mogu zaobići sporazume o izboru suda korištenjem
drugih sudova i kršenjem takvih sporazuma. Tim se izmjenama istovremeno osigurava
da je pristup sporazumima o izboru suda za situacije unutar EU-a u skladu s
pristupom koji bi se primjenjivao na situacije izvan EU-a u skladu s
Konvencijom, kada ju Unija odobri. Uredbom Bruxelles I (preinačenom) stoga
se priprema teren kako bi EU mogao nastaviti s odobrenjem Konvencije.
Odnos između pravila sadržanih u
Konvenciji i postojećih i budućih pravila EU-a propisan je u
članku 26. stavku 6. Konvencije kako slijedi:
„Ova Konvencija ne utječe na primjenu pravila Organizacije za
regionalnu ekonomsku integraciju koja je stranka ove Konvencije, bez obzira
jesu li donesena prije ili nakon ove Konvencije
a) ako niti jedna od stranaka nema
boravište u Državi ugovornici koja nije država članica Organizacije za
regionalnu ekonomsku integraciju;
b) ako se odnose na priznavanje ili
izvršavanje presuda između država članica Organizacije za regionalnu
ekonomsku integraciju.“
Konvencija stoga utječe na primjenu
Uredbe Bruxelles I ako barem jedna od stranaka ima boravište u državi
ugovornici Konvencije. Konvencija prevladava nad pravilima o nadležnosti iz
Uredbe, osim ako obje stranke imaju boravište u EU-u ili dolaze iz trećih
zemalja koje nisu države ugovornice Konvencije. U odnosu na priznavanje i
izvršavanje presuda, Uredba će prevladavati ako se sud koji je donio
presudu i sud na kojem se traži priznavanje i izvršenje presude nalaze u Uniji.

Konvencijom će se, kada ju odobri EU, suziti
područje primjene Uredbe Bruxelles I. Suženje područja primjene
prihvatljivo je u svjetlu većeg poštovanja neovisnosti stranke na
međunarodnoj razini i veće pravne sigurnosti za trgovačka
društva EU-a koja se bave trgovinom s trećim zemljama.
1.4.        Koristi za poslovanje u EU-u
Sporazum o izboru suda značajan je element
u pregovorima o međunarodnim ugovorima jer osigurava pravnu predvidljivost
u slučaju spora. On je stoga važan element u procjeni rizika
međunarodne trgovine za trgovačka društva. Podaci prikupljeni za
vrijeme pripreme prijedloga Komisije o potpisivanju konvencije o o Uredbi
Bruxelles I (preinačene) [5]
pokazuju važnost sporazuma o izboru suda za poslovanje u EU-u u odnosima
između trgovačkih društava.
Učinkovitost sporazuma o izboru suda u
EU-u osigurava se putem Uredbe Bruxelles I. Neovisnost stranke potrebno je
osigurati ne samo u EU-u već i izvan granica EU-a. Konvencija će
pružiti nužnu pravnu sigurnost trgovačkim društvima EU-a da će se
njihovi sporazumi o izboru suda u korist suda izvan EU-a poštovati u EU-u i da
će se sporazumi u korist suda u EU-u poštovati u trećim zemljama.
Njome će se osigurati da trgovačka društva u EU-u mogu biti sigurna
da se presuda koju je donio odabrani sud u EU-u može priznati i izvršiti u
trećim zemljama, ugovornim strankama Konvencije i obrnuto.
U ocjeni učinka Komisije o sklapanju
Konvencije od strane EU-a (SEC/2008/2389 završna verzija) zaključeno je da
bi se odobravanjem Konvencije mogla povećati sklonost trgovačkih
društava da, zbog veće pravne sigurnosti, uključe sporazume o izboru
suda u međunarodne sporazume. Ona, općenito, može djelovati kao
poticaj za međunarodnu trgovinu.
Koristi koje trgovačka društva u EU-u imaju
od odobrenja Konvencije povećat će se povećanjem broja potvrda
Konvencije, posebno u glavnim trgovinskim partnerima EU-a.
2.           REZULTATI SAVJETOVANJA SA
ZAINTERESIRANIM STRANAMA I OCJENE UČINKA
Prije predlaganja Odluke Komisije o
potpisivanju Konvencije, Komisija je u 2008. provela ocjenu učinka koju
će imati EU-ovo sklapanje Konvencije[6].
Ocjenom učinka utvrđeno je da bi Konvencija bila korisna u smislu
promicanja pravne sigurnosti i predvidljivosti za europska trgovačka
društva u odnosima s trećim zemljama.
U ocjeni učinka predloženo je da bi EU,
prilikom odobravanja Konvencije, trebao razmotriti davanje izjave u skladu s
člankom 21. Konvencije kojom se iz područja primjene Konvencije
isključuju autorska prava i povezana prava (kada je valjanost tih prava u
vezi s državama članicama) te ugovori o osiguranju (kada nositelji prava
na osiguranje imaju boravište u EU-u i rizik ili osigurani događaj,
predmet ili imovina isključivo su vezani uz EU). S obzirom na učinak
na obje industrije i činjenicu da su stajališta zainteresiranih strana u
prošlosti bila podijeljena, Komisija je dalje razmotrila potrebu za takvim
izjavama. Komisija je svoju odluku da predloži odobrenje Konvencije s izjavom o
području primjene Konvencije donijela nakon savjetovanja s državama
članicama u Radnoj skupini Vijeća o građanskim stvarima
(opća pitanja) 28. svibnja 2013 ( za daljnje informacije vidi donju
točku 3.2).
3.           PRAVNI ELEMENTI PRIJEDLOGA
3.1.        Nadležnost Unije u odnosu na
Konvenciju
Konvencija omogućuje Organizaciji za
regionalnu ekonomsku integraciju, ovisno o području opsegu nadležnosti nad
predmetom Konvencije, sklapanje Konvencije zajedno s njezinim državama
članicama ili odvojeno, pri čemu sklapanje Konvencije ima
obvezujuće posljedice za države članice (članci 29. - 30.). Odgovarajuća
izjava može se donijeti u trenutku potpisivanja, prihvaćanja, odobrenja
ili pristupanja Konvenciji.
Kada je EU potpisao Konvenciju, izjavio je u
skladu s člankom 30. Konvencije, da ima nadležnost nad svim pitanjima koja
su uređena Konvencijom i da njegove države članice neće biti
Ugovorne stranke Konvencije, ali će ih ona obvezivati na temelju toga što
ju je potpisao EU. Prema tome, prilikom odobravanja Konvencije, nema potrebe za
daljnjim izjavama EU-a u skladu s člankom 30.
3.2.        Izjave u skladu s Konvencijom
koje utječu na materijalno područje primjene
U interesu fleksibilnosti i održavanja
potencijalno širokog utjecaja, Konvencijom se Ugovornim strankama
omogućuje širenje ili smanjenje materijalnog područja primjene
Konvencije putem odgovarajućih izjava (članci 19.-22.). Izjave je
moguće dati nakon potpisivanja ili odobrenja ili u bilo kojem trenutku
nakon toga te se one u bilo kojem trenutku mogu povući ili izmijeniti.
Prilikom potpisivanja Konvencije, Unija nije dala izjave u skladu s tim
člancima. Kako je gore navedeno, Komisija je u svibnju i lipnju 2013. s
državama članicama obavila daljnje savjetovanje o potrebi za takvim
izjavama. Rezultati savjetovanja prikazani su u nastavku.
3.2.1.     Izjave na temelju članaka
19., 20. i 22.
Člankom 19. dopušteno je državi da daje
izjave na temelju kojih njezini sudovi mogu odbiti rješavati sporove na koje se
primjenjuje sporazum o izboru suda u predmetima koji nemaju nikakve veze s tom
državom, osim izbora suda. Člankom 20. dopušta se državi da izjavi da
njezini sudovi mogu odbiti priznati ili izvršiti presudu koju je donio sud u
drugoj Državi ugovornici ako su stranke imale boravište u zamoljenoj državi i
odnos između stranaka i drugih elemenata važnih za spor, osim lokacije
odabranog suda, bio je povezan samo sa zamoljenom državom. Prema tome, na
temelju članaka 19. i 20. iz područja primjene Konvencije mogu se
isključiti određene situacije koje, osim izbora suda, nemaju
međunarodni element.
U članku 22. nudi se državi
mogućnost da proširi područje primjene Konvencije na
neisključive sporazume o izboru suda u vezi s priznavanjem i izvršenjem
presuda. Zbog načela uzajamnosti, obveza priznavanja i izvršenja presuda
na temelju neisključivih sporazuma o izboru suda primjenjuje se samo na
presude koje su donijeli sudovi drugih ugovornih stranaka koje su dale izjave u
skladu s člankom 22.
U odnosu na članke 19. i 20. potrebno je
istaknuti da se u zakonodavstvu Unije priznaju sporazumi o izboru suda u
situacijama kada je izbor suda jedina veza s državom odabranog suda.
Zakonodavstvo Unije ne zahtijeva dodatnu vezu s odabranom državom uz odabir
suda. Prema tome, čini se da nema razloga isključiti takve situacije
iz područja primjene Konvencije. To je potvrđeno za vrijeme
savjetovanja koje je Komisija organizirala s državama članicama u odnosu
na moguće izjave u skladu s člancima 19. i 20. Komisija stoga ne
predlaže davanje izjava u skladu s tim člancima.
U odnosu na članak 22., u slučaju
proširenja područja primjene Konvencije, priznavanje i izvršenje presuda
na temelju neisključivih sporazuma o izboru suda dovelo bi do toga da bi
sudovi u državama članicama EU-a općenito mogli odbiti nadležnost u
situacijama kada bi ih odabrala jedna od stranaka nakon što je sud u drugoj
državi ugovornici koja je dala izjavu u skladu s člankom 22. već
donio presudu na temelju neisključivog sporazuma o izboru suda. Komisija
predlaže da se ne daju izjave u skladu s člankom 22. prilikom odobravanja
Konvencije. Budući da se članak temelji na načelu uzajamnosti,
davanje izjave može se razmotriti kasnije kada postanu očiti interesi
drugih ugovornih stranaka Konvencije prilikom proširenja njezinog područja
primjene iz članka 22. Stajališta država članica koje su odgovorile
na savjetovanje Komisije u načelu podržavaju prijedlog Komisije da
trenutno nastavi bez izjave.
3.2.2.     Izjave iz članka 21.
3.2.2.1.  Izjave općenito
U članku 2. Konvencije već je
predviđen niz isključenja iz područja primjene. Osim toga, u
članku 21. dopušteno je ugovornoj stranci da proširi popis
isključenih predmeta sporova davanjem izjave u kojoj se navode predmeti
sporova koje planira isključiti. Konvencija se stoga ne bi primjenjivala
na taj predmet u državi koja je dala izjavu te, zbog uzajamnosti, druge države
ne bi primjenjivale Konvenciju na taj predmet kada se odabrani sud nalazi u
državi koja je dala izjavu. Nadalje, u odnosu na izjavu moraju biti zadovoljeni
sljedeći uvjeti: mora postojati snažan interes države koja daje izjavu da
se Konvencija ne primjenjuje na određeni predmet spora; izjava ne smije
biti šira nego što je nužno i određeno isključeni predmet mora biti
jasno i precizno definiran[7].

U ocjeni učinka Komisije iz 2008.
predloženo je da Unija razmotri davanje izjave u skladu s člankom 21.
Konvencije te da na taj način iz svog područja primjene isključi
predmete u vezi s ugovorima o osiguranju - kada nositelj prava na osiguranje
ima domicil u EU-u, a rizik ili osigurani događaj, predmet ili imovina
isključivo su povezani s EU-om - i s autorskim i povezanim pravima kada je
valjanost tih prava povezana s državom članicom. Cilj takvih izjava bio bi
zaštiti slabiju stranku u ugovoru o osiguranju (slično zaštiti koja je
dostupna u skladu s Uredbom Bruxelles I) i u ugovoru o autorskom pravu od
suđenja na izabranom sudu koji joj je nametnula ugovorna stranka u snažnijem
položaju te osigurati primjenu određenih normi o autorskom pravu i
povezanim pravima  utvrđenim u skladu s pravom EU-a.
Kao što je ranije spomenuto, Komisija je
obavila daljnja savjetovanja s državama članicama o potrebi za izjavama iz
članka 21. uzimajući u obzir politiku u vezi sa sporazumima o izboru
suda u zakonodavstvu Unije te imajući na umu da bi, zbog načela
uzajamnosti, isključenje određenog predmeta spora iz područja
primjene značilo da  se odredbe o izboru suda u korist sudova Unije koje
bi mogle pogodovati strankama iz EU-a neće primjenjivati u trećim
državama koje su ugovorne stranke Konvencije. Uzimajući u obzir rezultate
savjetovanja, Komisija predlaže ograničavanje izjave iz članka 21. na
one predmete u kojima zakonodavstvo Unije u jednakoj mjeri ograničava
neovisnost stranke. To je slučaj kada se radi o predmetima u okviru
područja primjene Konvencije, samo u odnosu na određenu vrstu ugovora
o osiguranju sklopljenih u svrhe za koje se može smatrati da su u okviru struke
ili zanimanja kojom se bave stranke. Takvim će se ograničenim
isključivanjem osigurati dosljedan pristup izboru suda unutar i izvan
Unije.
3.2.2.2.  Predložena izjava o ugovorima o
osiguranju.
U Uredbi
Bruxelles I (Odjeljak 3.) predviđena je posebna zaštitna nadležnost u
pitanjima osiguranja u cilju zaštite slabije stranke (nositelja prava na
osiguranje, osigurane stranke ili korisnika) i gospodarskih interesa opće
javnosti mjesta gdje se nalazi slabija stranka. Osigurana stranka, kao
tužitelj, stoga ima izbor tužiti osiguravatelja na nekoliko mjesta,
uključujući na mjestu gdje osigurana stranka ima domicil;
osiguravatelj, kao tužitelj, može osiguranika tužiti u načelu samo tamo
gdje ovaj potonji ima domicil. Ta zaštitna pravila o nadležnosti temelje se na
pretpostavci da je osigurana stranka uvijek slabija stranka, čak i ako
djeluje kao tržišni subjekt u odnosima između dva trgovačka društva. U
Uredbi Bruxelles I (preinačena) nema promjene te pretpostavke. Zbog toga
je mogućnost stranaka da sklope sporazum o izboru suda ograničena
(članak 13. Uredbe). Pravila o zaštitnoj nadležnosti iz Odjeljka 3 u
slučajevima protiv osiguravatelja primjenjuju se samo ako osiguravatelj
ima sjedište ili se smatra da ima sjedište u EU-u (zbog ogranka, agencije ili
sjedišta). U Uredbi Bruxelles I (preinačena).nema promjena te zaštitne
politike.
Konvencija se primjenjuje samo na
osiguravateljska pitanja bez ograničavanja neovisnosti stranke da sklapa
sporazume o izboru suda. Jedino materijalno ograničenje proizlazi iz
članka 2. stavka 1. točke (a) Konvencije kojim se isključuju
ugovori o osiguranju koje su sklopile privatne osobe kao potrošači. Ovo je
djelomično protivno režimu uspostavljenom u Uredbi Bruxelles I u mjeri u
kojoj se, primjerice, Konvencija primjenjuje na ugovore o osiguranju koje su
sklopili MSP-ovi. Kada EU odobri Konvenciju, određeni ugovori o osiguranju
na koje se sada primjenjuje Uredba Bruxelles I, odnosno, ugovori između
nositelja prava na osiguranje iz EU-a i ogranka u EU-u osiguravatelja sa
sjedištem izvan EU-a (članak 9. stavak 2. Uredbe) bili bi unutar
područja primjene Konvencije (članak 26. stavak 6. u vezi s
člankom 4. stavkom 2. Konvencije). Prema tome, ako bi se Konvencija
sklopila bez isključivanja ugovora o osiguranju, nedostajao bi paralelizam
sa zaštitnom politikom utvrđenom u Uredbi Bruxelles I koja omogućuje
osiguranoj stranci da tuži osiguravatelja u EU-u ( ili ogranak osiguravatelja
iz treće zemlje u EU-u) u mjestu gdje mu se nalazi sjedište bez obzira na
drugi nadležan sud dostupan na temelju ugovora o izboru suda. Negativna strana
potpunog isključivanja ugovora o osiguranju, prema mišljenju europskih
osiguravatelja, jest da odredbe o izboru suda koje su dogovorili s nositeljima prava
na osiguranje izvan Europe ne bi bile priznate i ne bi se primjenjivale u
trećim zemljama koje su ugovorne stranke Konvencije. Iz perspektive
europskih nositelja prava na osiguranje to bi značilo gubljenje prednosti
koja proizlazi iz toga da se odluke sudova iz EU-a (koje odaberu stranke), u
skladu s Konvencijom, mogu priznavati i izvršavati izvan Unije. Međutim,
prednosti postojanja vanjske razine istog režima kojim se štite interesi
slabijih stranaka EU-a kao i unutarnjim zakonodavstvom EU-a veće su od tih
negativnih strana.
Države članice koje su odgovorile na
savjetovanje Komisije imale su drugačija stajališta i gotovo je isti broj
njih bio za i protiv isključivanja ugovora o osiguranju iz područja
primjene Konvencije. Komisija stoga predlaže, nakon ocjene učinka i kako
bi osigurala dosljednost s unutarnjim zaštitnim zakonodavstvom EU-a, isključiti
određenu vrstu osiguravajućih pitanja iz područja primjene
Konvencije bez dodatnih uvjeta. U članku 21. Konvencije propisano je da
izjave moraju biti oblikovane samo po predmetu spora. Uslijed toga, izjave u
skladu s člankom 21. nisu mogle biti tako oblikovane da koriste
jednostrano strankama EU-a.
Člancima 13. i 14. Uredbe Bruxelles I ne
ograničava se neovisnost stranke u ugovorima o osiguranju u svim
slučajevima. Postoji niz iznimaka u kojima stranke mogu odrediti nadležan
sud koji će rješavati njihov spor. Predložena izjava oblikovana je na
način koji će omogućiti u što većoj mogućoj mjeri onim
sporazumima o izboru suda koji su priznati pravom Unije da budu jednako
priznati na međunarodnoj razini putem Konvencije o izboru suda. IPak, u
svjetlu oblikovanja iznimaka u skladu sa zakonodavstvom Unije, čija je
namjera zaštititi samo nositelje prava na osiguranje u EU-u i zahtjeva
Konvencije da bi se izjava trebala odnositi samo na predmet spora, ne čini
se mogućim osigurati potpunu dosljednost između Konvencije s jedne
strane i prava Unije s druge strane. Člankom 13. stavkom 4. Uredbe
Bruxelles I posebno se priznaju i jačaju sporazumi o izboru suda
sklopljeni sa nositeljima prava na osiguranje s domicilom izvan EU-a, osim ako
je osiguranje obavezno ili se odnosi na nepokretnu imovinu u državi
članici. Budući da, u skladu s Konvencijom, nije moguće
razlikovati između nositelja prava na osiguranje s domicilom u Uniji ili
izvan nje, Komisija predlaže ponavljanje iznimke iz članka 13. stavka 4.
izjave. Izravni učinak toga bio bi da se Konvencija ne bi primjenjivala na
nositelje prava na osiguranje izvan Unije već bi se na njih primjenjivalo
unutarnje zakonodavstvo Unije. Kao rezultat toga, europska trgovačka
društva koja sklapaju sporazume sa nositeljima prava na osiguranje izvan EU-a
bila bi sigurna da će sudovi Unije na temelju članka 13. stavka 4.
poštovati njihov sporazum o izboru suda. Europski nositelji prava na osiguranje
koji sklapaju sporazume s pružateljima usluga osiguranja izvan EU-a imat
će pristup sudovima EU-a na temelju Odjeljka 3. Poglavlja II. Uredbe
Bruxelles I.
Općenito je cilj predložene izjave
osigurati:
·
iznimku koja nije veća nego što je potrebno za
ostvarenje cilja zaštite interesa slabije stranke u ugovorima o osiguranju što
se odražava u zaštitnim pravilima o nadležnosti iz Uredbe Bruxelles I. Sudovima
u državama članicama EU-a bit će dopušteno (na temelju prava EU-a ili
nacionalnog prava, ako je primjenjivo) suditi u sporovima u vezi s osiguranjem
unatoč sporazumu o izboru suda u korist sudova treće zemlje koja je
ugovorna stranka Konvencije;
·
usklađenost s Konvencijom. Izjava se temelji
samo na predmetu spora i neutralna je;
·
postojanje paralelizma između Uredbe Bruxelles
I. u čijim su člancima 13. i 14. definirane situacije u kojima su u
ugovorima o osiguranju dopušteni sporazumi o izboru suda;
·
jasnu definiciju isključenih predmeta spora - ugovora
o osiguranju - i situacija u kojima se ne primjenjuje iznimka.
2014/0021 (NLE)
Prijedlog
ODLUKE VIJEĆA
o odobrenju, u ime Europske unije, Haaške
konvencije od 30. lipnja 2005. o sporazumima o izboru suda
VIJEĆE EUROPSKE UNIJE,
uzimajući u obzir Ugovor o funkcioniranju
Europske unije, a posebno njegov članak 81. stavak 2. u vezi s člankom
218. stavka 6.,
uzimajući u obzir prijedlog Europske komisije,
uzimajući u obzir suglasnost Europskog
parlamenta[8],

budući da:
(1)       Europska unija radi na
uspostavljanju zajedničkog pravosudnog područja na temelju
načela uzajamnog priznavanja sudskih odluka.
(2)       Konvencijom o sporazumima o
izboru suda, koja je sklopljena 30. lipnja 2005. pod pokroviteljstvom Haške
konferencije o privatnom međunarodnom pravu (dalje u tekstu: Konvencija),
daje se vrijedan doprinos promicanju neovisnosti stranaka u međunarodnim
trgovinskim transakcijama i povećava se predvidljivost pravosudnih
rješenja u takvim transakcijama. Konvencijom se posebno osigurava nužna pravna
sigurnost za stranke da će se poštovati njihov sporazum o izboru suda i da
će presuda koju je donio odabrani sud biti priznata i izvršiva u
prekograničnim situacijama.
(3)       Člankom 29. Konvencije
omogućuje se Organizacijama za regionalnu ekonomsku integraciju poput
Europske unije potpisivanje, prihvaćanje, odobravanje i pristupanje
Konvenciji. Unija je potpisala Konvenciju 1. travnja 2009., podložno sklapanju
Konvencije na kasniji datum, u skladu s Odlukom Komisije 2009/397/EC[9].
(4)       Konvencija utječe na
sekundarno pravo Unije o nadležnosti na temelju izbora stranaka i priznavanju i
izvršavanju presuda, posebno Uredbe Vijeća (EZ) 44/2011 od 22. prosinca
2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i
trgovačkim stvarima[10].
Uredba (EZ) br. 44/2001 bit će zamijenjena 10. siječnja 2015. Uredbom
(EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o
nadležnosti i priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i
trgovačkim stvarima[11].
(5)        Budući da su se Uredbom
(EU) br. 1215/2012 izvršile pripreme za potvrđivanje Konvencije
osiguranjem usklađenosti između pravila Unije o izboru suda u
građanskim i trgovačkim stvarima i pravila Konvencije. Stoga bi bilo
prikladno da Konvencija stupi na snagu u Uniji na isti dan kada se počne
primjenjivati Uredba (EU) br. 1215/2012.
(6)       Prilikom potpisivanja
Konvencije, Unija je izjavila u skladu s člankom 30. Konvencije da ima
nadležnost nad svim stvarima na koje se primjenjuje Konvencija. Prema tome,
Konvencija bi trebala obvezivati države članice na osnovu toga što ju je
odobrila Unija.
(7)       Osim toga, prilikom
odobravanja Konvencije, Unija bi trebala dati izjavu u skladu s člankom
21. kojom se iz područja primjene Konvencije općenito isključuju
ugovori o osiguranju, uz definirane iznimke. Svrha je izjave očuvati
zaštitna pravila nadležnosti koja su dostupna nositelju prava na osiguranje,
osiguraniku ili korisniku u ugovorima o osiguranju u skladu s Odjeljkom 3
Uredbe (EZ) 44/2001. Isključenje bi trebalo biti
ograničeno na ono što je nužno za zaštitu interesa slabije stranke u
ugovorima o osiguranju.
(8)       Ujedinjena Kraljevina i Irska
obvezane su Uredbom (EZ) br. 44/2001 i stoga sudjeluju u donošenju ove
Odluke.
(9)       U skladu s člancima 1. i
2. Protokola (br. 22) o stajalištu Danske, koji se nalazi u prilogu
Ugovora o Europskoj uniji i Ugovora o funkcioniranju Europske unije, Danska ne
sudjeluje u donošenju ove Odluke koja za nju nije obvezujuća niti se u
odnosu na nju primjenjuje,
DONIJELO JE OVU ODLUKU:
Članak 1.
Ovime se u ime Europske unije odobrava Haaška
konvencija od 30. lipnja 2005. o sporazumima o izboru suda („Konvencija“).
Tekst Konvencije priložen
je ovoj Odluci kao Prilog I.
Članak 2.
Predsjednik Vijeća određuje osobu
koja će biti ovlaštena položiti, u ime Europske unije, instrument iz
članka 27. stavka 4. Konvencije, čime će Europska unija pristati
da bude obvezana Sporazumom.
Članak 3.
Prilikom pohrane instrumenta iz članka
27. stavka 4. Konvencije, Unija daje izjavu predviđenu u članku 21. o
ugovorima o osiguranju.
Tekst izjave nalazi se u Prilogu II.
Članak 4.
Ova Odluka
stupa na snagu na dan donošenja.
Sastavljeno u Bruxellesu
                                                                       Za
Vijeće
                                                                       Predsjednik
[1]               SL L 133, 29.5..2009., str. 1.
[2]               SL L 12, 16.1..2001., str. 1.
[3]               SL L 351, 20.12..2012., str. 1.
[4]               Provedba u Uniji sporazuma o izboru suda u korist
Švicarske, Islanda i Norveške uređena je Konvencijom iz Lugana iz 2007. o
nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudske odluke u građanskim i
trgovačkim stvarima.
[5]               Radni dokument službi Komisije uz prijedlog Odluke
Vijeća o potpisivanju Konvencije o sporazumima o izboru suda od strane
Europske komisije EC(2008) 2389 od 5 9 2008. i Ocjena učinka uz prijedlog
Komisije za Uredbu Bruxelles I (preinačena),  SEC (2010) 1547 konačna
verzija od 14 12 2010.
[6]               Iz bilješke 5.
[7]               Kako je dalje objašnjeno u Izvješću objašnjenja uz
Konvenciju: „namjera Diplomatske
sjednice bila je da se ova odredba primjenjuje samo na određena
područja prava vrste isključene u skladu s člankom 2. stavkom 2.
“ Kriterij za izjavu može biti
samo predmet spora. To bi moglo, na primjer, isključivati „ugovore o pomorskom osiguranju“, ali ne „ugovore o pomorskom osiguraju kada se izabrani sud nalazi u drugoj
državi“ (stavak 235.9 Prema tome,
jedini dopušteni kriterij je predmet spora.
[8]               SL C , , str...
[9]               SL L 133, 29.5..2009., str. 1.
[10]             SL L 12, 16.1..2001., str. 1.
[11]             SL L 351, 20.12..2012., str. 1.
PRILOG I.
KONVENCIJA
O SPORAZUMIMA O IZBORU SUDA
Države stranke ove Konvencije,
želeći promicati međunarodnu trgovinu
i ulaganja putem pojačanje pravosudne suradnje,
vjerujući da se takva suradnja može
pojačati ujednačenim pravilima o nadležnosti i priznavanju i
izvršenju stranih presuda u građanskim ili trgovačkim stvarima,
vjerujući da takva pojačana suradnja
zahtijeva posebno međunarodni pravni režim koji pruža sigurnost i
osigurava učinkovitost isključivog sporazuma o izboru suda
između stranaka trgovačkih transakcija i kojim se uređuje
priznavanje i izvršenje presuda koje su rezultat postupaka utemeljenih na
takvim sporazumima,
odlučile su sklopiti ovu Konvenciju i
sporazumjele su se oko sljedećih odredbi:
POGLAVLJE I.
PODRUČJE PRIMJENE I DEFINICIJE
Članak 1.
Područje primjene
1. Ova se Konvencija primjenjuje u
međunarodnim predmetima na isključive sporazume o izboru suda
sklopljene u građanskim ili trgovačkim stvarima.
2. U svrhe Poglavlja II., predmet se smatra
međunarodnim osim ako stranke imaju boravište u istoj državi ugovornici i
odnos između stranaka i drugi elementi od važnosti za spor, bez obzira na
to gdje se nalazi odabrani sud, povezani su samo s tom državom.
3. U svrhe Poglavlja III, predmet se smatra
međunarodnim ako se traži priznavanje i izvršenje strane presude.
Članak 2.
Izuzeci iz
područja primjene
1. Ova se Konvencija ne primjenjuje na
isključive sporazume o izboru suda -
(a) kojima je stranka fizička osoba koja djeluje u prvom redu u
osobnu ili obiteljsku svrhu ili svrhu kućanstva (potrošač);
(b) koji se odnose na ugovore o radu, uključujući
kolektivne ugovore.
2. Konvencija se ne primjenjuje na
sljedeće:
(a) položaj i pravnu sposobnost fizičkih osoba;
(b) obveze održavanja;
(c) druga pitanja iz obiteljskog prava, uključujući režime
bračne imovine i druga prava i obveze koje proizlaze iz braka ili
sličnih odnosa;
(d) oporuke i nasljeđivanje;
(e) stečaj, namirenje vjerovnika i povezana pitanja;
(f) prijevoz putnika i robe;
(g) zagađenje mora, ograničenje odgovornosti za pomorske tražbine,
generalnu havariju i hitnu vuču i spašavanje;
(h) antimonopolska pitanja (tržišno
natjecanje);
(i) odgovornost za nuklearnu štetu;
(j) tužbene zahtjeve u slučaju osobnih
ozljeda koje podnose fizičke osobe ili koji se podnose u njihovo ime;
(k) tužbene zahtjeve u slučaju
odgovornosti za štetu na materijalnoj imovini koji ne proizlaze iz ugovornog
odnosa;
(l) stvarna prava na nekretnine i najam nekretnina;
(m) valjanost, nevaljanost i ukidanje
pravnih osoba i valjanost odluka njihovih tijela;
(n) valjanost prava intelektualnog vlasništva, osim autorskih i povezanih
prava;
(o) povredu prava intelektualnog vlasništva, osim autorskog i
povezanih prava, osim ako je postupak zbog povrede pokrenut zbog povrede
ugovora između stranaka povezanih s tim pravima, ili je mogao biti
pokrenut zbog povrede tog ugovora;
(p) valjanost unosa u javne registre.
3. Neovisno o stavku 2., postupci nisu
izuzeti iz područja primjene ove Konvencije ako predmet izuzet na temelju
tog stavka nastane samo kao prethodno pitanje, a ne kao predmet postupka. Sama
činjenica da predmet izuzet na temelju stavka 2. nastaje uslijed obrane ne
isključuje postupak iz područja primjene Konvencije, ako taj predmet
nije predmet postupka.
4. Konvencija se ne primjenjuje na
arbitražu i povezane postupke.
5. Postupci nisu izuzeti iz područja
primjene ove Konvencije samom činjenicom da je stranka u postupku država,
uključujući vladu, državnu agenciju ili bilo koju osobu koja djeluje
za državu.
6. Ništa u ovoj Konvenciji ne utječe
na povlastice i imunitete država ili međunarodnih organizacija, u odnosu
na njih ili njihovu imovinu.
Članak 3.
Isključivi
sporazumi o izboru suda
Za potrebe ove Konvencije -
(a) „isključivi sporazum
o  izboru suda“ znači
sporazum sklopljen između dvije ili više stranaka koji ispunjava zahtjeve
iz stavka (c) i kojim se određuje, u svrhu odlučivanja u sporovima koji su
nastali ili bi mogli nastati u vezi s određenim pravnim odnosom,
nadležnost sudova jedne Ugovorne države ili jednog ili više određenih
sudova države ugovornice te isključuje nadležnost bilo kojeg drugog suda;
(b) sporazum o izboru suda kojim se određuju sudovi jedne države
ugovornice ili jedan ili više određenih sudova druge države ugovornice
smatra se isključivim, osim ako su stranke izričito predvidjele
drugačije;
(c) isključivi sporazum o izboru suda mora biti sklopljen ili
dokumentiran -
(i) u pisanom obliku; ili
(ii) drugim načinima komunikacije kojima
se informacije čine dostupnima kako bi se mogle kao referenca koristiti i
u budućnosti;
(d) isključivi sporazum o izboru suda koji čini dio nekog
ugovora smatra se sporazumom neovisnim o drugim uvjetima ugovora. Valjanost
isključivog sporazuma o izboru suda ne može se osporiti samo na osnovu
toga da ugovor nije valjan.
Članak 4.
Ostale
definicije
1. U ovoj Konvenciji, „presuda“ znači bilo koja odluka koju je donio sud, bez obzira pod kojim
nazivom, uključujući rješenje ili nalog, te sudsko utvrđenje
troškova ili rashoda (uključujući sudskog službenika) pod uvjetom da
se to utvrđenje odnosi na odluku o meritumu koja se može priznati ili
provoditi u skladu s ovom Konvencijom. Privremena mjera zaštite nije presuda.
2. Za potrebe ove Konvencije, smatra se da
subjekt ili osoba koji nisu fizička osoba imaju boravište u državi -
(a) u kojoj imaju zakonsko sjedište;
(b) u skladu s čijim zakonima su osnovani;
(c) u kojoj imaju središnju upravu; ili
(d) u kojoj imaju glavno mjesto poslovanja.
POGLAVLJE II.
NADLEŽNOST
Članak 5.
Nadležnost
odabranog suda
1. Sud ili sudovi države ugovornice
određeni u isključivom sporazumu o izboru suda nadležni su
odlučiti u sporu na koji se primjenjuje sporazum, osim ako je sporazum
ništavan u skladu sa zakonima te države.
2. Sud koji ima nadležnost u skladu sa
stavkom 1. ne smije odbiti ostvarivati nadležnost na osnovi toga da bi u sporu
trebao odlučivati sud u drugoj državi.
3. Prethodni stavci ne utječu na
pravila -
(a) o nadležnosti povezanoj s predmetom spora ili vrijednosti
tužbenog zahtjeva;
(b) o unutarnjoj raspodjeli nadležnosti između sudova države
ugovornice. Međutim, ako odabrani sud ima diskrecijsko pravo odlučiti
hoće li prenijeti predmet, u obzir treba uzeti izbor stranaka.
Članak 6.
Obveze suda
koji nije odabran
Sud države ugovornice, osim one odabranog suda,
obustavlja ili odbacuje postupak na koji se primjenjuje isključivi sporazum
o izboru suda osim -
(a) je sporazum ništavan u skladu s pravom države izabranog suda;
(b) stranka nije imala sposobnost sklopiti sporazum u skladu s pravom
države suda na kojem je prvo pokrenut postupak;
(c) bi stupanje sporazuma na snagu uzrokovalo očitu nepravdu ili
bi bilo očito suprotno javnoj politici države suda na kojem je prvo
pokrenut postupak;
(d) se zbog iznimnih razloga izvan kontrole stranaka, sporazum ne
može razumno primijeniti; ili
(e) je odabrani sud odlučio da neće suditi u predmetu.
Članak 7.
Privremene mjere zaštite
Ova se Konvencija ne primjenjuje na privremene
mjere zaštite. Ovom se Konvencijom ne zahtijeva niti sprječava
odobravanje, odbijanje ili ukidanje privremenih mjera zaštite suda države
ugovornice i ona ne utječe na to može li stranka zatražiti od suda
odobravanje, odbijanje ili ukidanje takvih mjera.
POGLAVLJE III.
PRIZNAVANJE I IZVRŠENJE
Članak 8.
Priznavanje i izvršenje
1. Države ugovornice, u skladu s ovim
poglavljem, priznaju i izvršavaju presudu koju je donio sud države ugovornice
određen u isključivom sporazumu o izboru suda Priznavanje ili
izvršenje može se odbiti samo na osnovama navedenima u ovoj Konvenciji.
2. Ne dovodeći u pitanje
preispitivanje koje je nužno za primjenu odredaba ovog Poglavlja, osnovanost presude
koju je donio sud podrijetla ne preispituje se. Utvrđene činjenice na
kojima je sud podrijetla temeljio svoju nadležnost obvezuju predmetni sud, osim
u slučaju presude zbog izostanka.
3. Presuda se priznaje samo ako proizvodi
učinke u državi podrijetla i izvršava se samo ako je izvršiva u državi
podrijetla.
4. Priznavanje ili izvršenje može se
odgoditi ili odbiti ako je presuda predmet preispitivanja u državi podrijetla
ili ako nije istekao rok za traženje redovnog preispitivanja. Odbijanje ne
sprječava naknadno predavanje zahtjeva za priznavanje ili izvršenje
presude.
5. Ovaj se članak primjenjuje i na
presudu suda države ugovornice u skladu s prenošenjem predmeta s odabranog suda
u toj državi ugovornici, kako je dopušteno člankom 5. Stavkom 3. Međutim,
ako je odabrani sud imao diskrecijsko pravo odlučiti o prenošenju predmeta
na drugi sud, može se odbiti priznavanje ili izvršenje presude u odnosu na
stranku koja je pravovremeno prigovorila na prenošenje u državi podrijetla.
Članak 9.
Odbijanje priznavanja
ili izvršenja
Priznavanje ili izvršenje može se odbiti u
sljedećim slučajevima:
(a) sporazum je bio ništavan u skladu sa zakonom države odabranog
suda, osim ako je odabrani sud utvrdio da je sporazum važeći;
(b) stranka nije imala sposobnost sklopiti sporazum u skladu s pravom
zamoljene države;
(c) dokument kojim je pokrenut postupak ili jednakovrijedan dokument,
uključujući bitne elemente tužbenog zahtjeva
(i) nije dostavljen optuženiku na vrijeme i na takav način da mu
omogući da organizira obranu, osim ako se optuženik pojavio na sudu i
izložio svoj predmet bez osporavanja obavijesti na sudu podrijetla, pod uvjetom
da zakon države podrijetla dopušta osporavanje obavijesti, ili
(ii) je optuženik obaviješten u zamoljenoj državi na način koji
nije u skladu s temeljnim načelima zamoljene države u vezi s dostavom
dokumenata;
(d) presuda je donesena prijevarom u vezi s postupkom;
(e) očito je da priznavanje ili izvršenje ne bi bilo u skladu s
javnom politikom zamoljene države, uključujući situacije u kojima
posebni postupci kojima se došlo do presude nisu bili u skladu s temeljnim
načelima pravičnosti postupka u toj državi;
(f) presuda nije u skladu s presudom koja je donesena u zamoljenoj
državi u sporu između istih stranaka; ili
(g) presuda nije u skladu s prethodnom
presudom donesenom u drugoj državi između istih stranaka o istom predmetu,
pod uvjetom da prethodna presuda ispunjava uvjete za priznanje u zamoljenoj
državi.
Članak 10.
Prethodna pitanja
1. Ako se predmet spora izuzet u skladu
s člankom 2. stavkom 2. ili člankom 21. pojavilo kao prethodno
pitanje, odluka o tome predmetu ne priznaje se niti izvršava u skladu s ovom
Konvencijom.
2. Priznavanje ili izvršenje presude
može se odbiti ako, i u mjeri u kojoj, se presuda temeljila na odluci o predmetu
spora izuzetom u skladu s člankom 2. stavkom 2.
3. Međutim, u slučaju odluke o
valjanosti prava intelektualnog vlasništva, osim autorskog ili povezanog prava,
priznanje ili izvršenje presuda može se odbiti ili odgoditi u skladu s
prethodnim stavkom samo u sljedećim slučajevima -
(a) presuda nije u skladu s presudom
ili odlukom nadležnog tijela o tome predmetu donesenom u državi u skladu s
čijim pravom je nastalo pravo intelektualnog vlasništva; ili
(b) u toj državi u tijeku su postupci o valjanosti prava
intelektualnog vlasništva.
4. Priznavanje ili izvršenje presude
može se odbiti ako, i u mjeri u kojoj, se presuda temeljila na odluci o
predmetu izuzetom u skladu s izjavom zamoljene države u skladu s člankom
21.
Članak 11.
Naknada štete
1. Priznavanje ili izvršenje presude
može se odbiti ako, i u mjeri u kojoj, se presudom dodjeljuje naknada štete,
uključujući primjernu i kaznenu odštetu, kojom se stranci ne
nadoknađuje stvarni gubitak ili pretrpljena šteta. 2. Predmetni sud
uzima u obzir služi li, i u kojoj mjeri, naknada štete koju je dodijelio sud
podrijetla za pokrivanje troškova i rashoda povezanih s postupkom.
Članak 12.
Sudske nagodbe (transactions judiciaires)
Sudske nagodbe (transactions
judiciaires) koje je odobrio sud države ugovornice
određene isključivim sporazumom o izboru suda, ili koje su sklopljene
pred tim sudom tijelom postupka, te koje su izvršive u državi podrijetla na
isti način kao i presuda, izvršavaju se u skladu s ovom Konvencijom na
isti način kao i presuda.
Članak 13.
Dokumenti koje
treba dostaviti
1. Stranka koja traži priznavanje ili
izvršenje mora dostaviti -
(a) potpunu i ovjerenu presliku presude;
(b) isključivi sporazum o izboru suda, njegovu ovjerenu
presliku ili drugi dokaz o njegovu postojanju;
(c) ako je presuda donesena u odsutnosti, izvornik i ovjerenu
presliku dokumenta kojim se potvrđuje da je dokument kojim je pokrenut
postupak ili jednakovrijedan dokument dostavljen stranci koja je odsutna;
(d) sve dokumente koji su nužni za utvrđivanje da presuda
proizvodi učinke ili je, ako je primjenjivo, izvršiva u državi podrijetla;
(e) u slučaju iz članka 12., potvrdu suda države
podrijetla da je sudska nagodba u državi podrijetla ili njezin dio izvršiva na
isti način kao i presuda .
2. Ako predmetni sud ne može na temelju
sadržaja presude provjeriti jesu li ispunjeni uvjeti iz ovog Poglavlja, taj sud
može zatražiti sve potrebne dokumente.
3. Zahtjev za priznavanje ili
izvršavanje može biti popraćen dokumentom, koji je izdao sud
(uključujući sudskog službenika) države podrijetla, u obliku koji
preporučuje i koji je objavila Haaška konferencija o međunarodnom
privatnom pravu.
4. Ako dokumenti iz ovog članka
nisu na službenom jeziku zamoljene države, moraju biti popraćeni ovjerenim
prijevodom na službeni jezik, osim ako je u zakonu zamoljene države
predviđeno drugačije.
Članak 14.
Postupak
Na postupak priznavanja, objavu izvršivosti
ili registraciju izvršivosti te izvršenje presude primjenjuje se pravo
zamoljene države, osim ako u ovoj Konvenciji nije predviđeno
drugačije. Predmetni sud mora djelovati brzo.
Članak 15.
Odvojivost
Priznavanje ili izvršenje odvojivog dijela
presuda odobrava se ako se traži priznavanje ili izvršenje tog dijela ili ako
se, u skladu s ovom Konvencijom, samo dio presude može priznati ili izvršiti.
POGLAVLJE IV.
OPĆE ODREDBE
Članak 16.
Prijelazne
odredbe
1. Ova se Konvencija primjenjuje na
isključive sporazume o izboru suda sklopljene nakon njezina stupanja na
snagu za državu odabranog suda.
2. Konvencija se ne primjenjuje na
postupke pokrenute prije njezina stupanja na snagu u državi suda koji je prvi
pokrenuo postupak.
Članak 17.
Ugovori o osiguranju i reosiguranju
1. Postupci na temelju ugovora o osiguranju
ili reosiguranju nisu izuzeti iz područja primjene ove Konvencije na
osnovu toga da se ugovor o osiguranju ili ponovnom osiguranju ne odnosi na
predmet na koji se primjenjuje ova Konvencija.
2. Priznavanje i izvršavanje presude u
odnosu na odgovornost na temelju uvjeta iz ugovora o osiguranju ili
reosiguranju ne ograničava se niti odbija na osnovu toga da odgovornost na
temelju tog ugovora uključuje odgovornost za naknadu štete osiguraniku ili
reosiguraniku u odnosu na -
(a) predmet na koji se ova Konvencija ne primjenjuje; ili
(b) dodjelu naknade štete na koju bi se mogao primijeniti članak
11.
Članak 18.
Nema legalizacije
Svi dokumenti koji se prosljeđuju ili
dostavljaju u skladu s ovom Konvencijom oslobođeni su legalizacije ili
bilo koje istovjetne formalnosti, uključujući apostil.
Članak 19.
Izjave kojima
se ograničava nadležnost
Država može izjaviti da njezini sudovi mogu
odbiti odrediti sporove na koje se primjenjuje isključivi sporazum o
izboru suda ako, osim u odnosu na lokaciju odabranog suda, ne postoji
povezanost između te države i stranaka u sporu.
Članak 20.
Izjave kojima se ograničava
priznavanje i izvršenje
Država može izjaviti da njezini sudovi mogu
odbiti priznati ili izvršiti presudu koju je donio sud u drugoj državi
ugovornici ako su stranke imale boravište u zamoljenoj državi i odnos
između stranaka i drugih elemenata važnih za spor, osim lokacije odabranog
suda, bio je povezan samo sa zamoljenom državom.
Članak 21.
Izjava u odnosu
na posebne predmete
1. Ako država ima izražen interes da ne
primjenjuje Konvenciju na određeni predmet spora, ta država može izjaviti
da neće primjenjivati Konvenciju na taj predmet. Država koja je to
izjavila mora osigurati da izjava ne bude šira nego što je potrebno i da
posebno izuzeti predmet jasno i precizno definiran.
2. U odnosu na taj predmet  Konvencija se
ne primjenjuje -
(a) u državi ugovornici koja je dala izjavu;
(b) u drugim državama ugovornicama, ako su isključivim
sporazumom o izboru suda određeni sudovi, ili jedan ili više posebnih
sudova, države koja je dala izjavu.
Članak 22.
Uzajamne izjave
o neisključivim sporazumima o izboru suda
1. Država ugovornica može izjaviti da
će njezini sudovi priznati i izvršiti presude koje su donijeli sudovi
drugih država ugovornica određeni u sporazumu o izboru suda koji su
sklopile dvije ili više stranaka i koji ispunjava zahtjeve iz članka 3.
stavka c) i određuje, u svrhu odlučivanja u sporovima koji su nastali
ili bi mogli nastati u vezi s određenim pravnim odnosom, sud ili sudove
jedne ili više država ugovornica (neisključivi sporazum o izboru suda).
2. Ako se u drugoj državi ugovornici
koja je dala takvu izjavu traži priznavanje ili izvršenje presude donesene u
državi ugovornici koja je dala takvu izjavu, presuda se može priznati i
izvršiti u skladu s ovom Konvencijom u sljedećim slučajevima:
(a)  sud podrijetla određen je neisključivim sporazumom
o izboru suda;
(b) ne postoji ni presuda koju je donio neki drugi sud pred kojim
se može voditi postupak u skladu s neisključivim sporazumom o izboru suda,
niti postupak koji je u tijeku između istih stranaka na bilo kojem drugom
takvom sudu u istom predmetu; i
(c)  sud podrijetla jest sud na kojem je
prvo pokrenut postupak.
Članak 23.
Ujednačeno tumačenje
Pri tumačenju ove Konvencije mora se uzeti
u obzir njezin međunarodni karakter i potreba za promicanjem njezine
ujednačene primjene.
Članak 24.
Preispitivanje
funkcioniranja Konvencije
Glavni tajnik Haaške konferencije o
međunarodnom privatnom pravu u redovitim razmacima dogovara -
(a) preispitivanje funkcioniranja Konvencije, uključujući
sve izjave;
(b)razmatranja o tome jesu li poželjne izmjene ove Konvencije.
Članak 25.
Različiti pravni sustavi
1. U odnosu na državu ugovornicu u kojoj
se primjenjuju dva ili više pravnih sustava u različitim teritorijalnim
jedinicama u odnosu na bilo koji predmet kojim se bavi ova Konvencija -
(a) smatra se da se upućivanje na
pravo ili postupak države odnosi, ako je primjenjivo, na pravo ili postupak na
snazi u odgovarajućoj teritorijalnoj jedinici;
(b) smatra se da se svako upućivanje na boravište u toj
državi odnosi, ako je primjenjivo, na boravište u odgovarajućoj
teritorijalnoj jedinici;
(c) smatra se da se upućivanje na sud ili sudove države
odnosi, ako je primjenjivo, na sud ili postupak u odgovarajućoj
teritorijalnoj jedinici;
(d) smatra se da se svako upućivanje na povezanost s državom
odnosi, ako je primjenjivo, na povezanost s odgovarajućom teritorijalnom
jedinicom;
2. Neovisno o prethodnom stavku, država
ugovornica s dvije ili više teritorijalnih jedinica u kojima se primjenjuju
različiti pravni sustavi ne mora primjenjivati ovu Konvenciju u
situacijama koje uključuju samo takve različite teritorijalne
jedinice.
3. Sud u teritorijalnoj jedinici države
ugovornice s dvije ili više teritorijalnih jedinica u kojima se primjenjuju
različiti pravni sustavi ne mora priznati ili izvršiti presudu iz druge
države ugovornice smo zato što je presuda priznata ili izvršena u drugoj
teritorijalnoj jedinici iste države ugovornice u skladu sovom Konvencijom.
4. Ovaj se članak ne primjenjuje na
organizacije za regionalnu ekonomsku integraciju.
Članak 26.
Odnos s drugim međunarodnim
instrumentima
1. Ova se Konvencija primjenjuje koliko
je to moguće u skladu s drugim ugovorima na snazi za države ugovornice,
bez obzira jesu i sklopljeni prije ili nakon ove Konvencije.
2. Konvencija ne utječe na primjenu
ugovora u državi ugovornici, bez obzira je li sklopljen prije ili nakon ove
Konvencije, u slučajevima kada niti jedna od stranaka nema boravište u
državi ugovornici koja nije stranka ugovora.
3. Ova Konvencija ne utječe na primjenu
ugovora u državi ugovornici koji je sklopljen prije stupanja na snagu ove
Konvencije u toj državi ugovornici, ako primjena Konvencije ne bi bila u skladu
s obvezama te države ugovornice prema bilo kojoj državi koja nije država
ugovornica. Ovaj se stavak primjenjuje i na ugovore kojima se revidira ili
zamjenjuje ugovor sklopljen prije stupanja na snagu ove Konvencije u to državi
ugovornici, osim ako revizija ili zamjena uzrokuje nove nedosljednosti u odnosu
na ovu Konvenciju.
4. Konvencija ne utječe na primjenu
ugovora u državi ugovornici, bez obzira je li sklopljen prije ili nakon ove
Konvencije, u svrhe stjecanja priznanja ili izvršenja presude koju je donio sud
u državi ugovornici koja je stranka tog ugovora. Međutim, presuda se ne
priznaje niti izvršava u manjoj mjeri nego što je propisano ovom Konvencijom.
5. Ova Konvencija ne utječe na
primjenu ugovora u državi ugovornici kojim se, u odnosu na poseban predmet
spora, uređuje nadležnost ili priznavanje ili izvršenje presuda, čak
i ako je sklopljen nakon ove Konvencije i čak iako su sve predmetne države
stranke ove Konvencije.
Ovaj se stavak primjenjuje samo ako je država
ugovornica dala izjavu u odnosu na ugovor iz ovog stavka. U slučaju takve
izjave, druge države ugovornice nisu obavezne primjenjivati ovu Konvenciju na
taj posebni predmet u slučaju nedosljednosti, ako se isključivim
sporazumom o izboru suda određuju sudovi, ili jedan ili više posebnih
sudova, države ugovornice koja je dala izjavu.
6. Ova Konvencija ne utječe na
primjenu pravila organizacije za regionalnu ekonomsku integraciju koja je
stranka ove Konvencije, bez obzira jesu li donesena prije ili nakon ove
Konvencije.
(a) ako niti jedna od stranaka nema boravište u državi ugovornici
koja nije država članica organizacije za regionalnu ekonomsku integraciju;
(b) ako se odnose na priznavanje ili izvršavanje presuda
između država članica organizacije za regionalnu ekonomsku
integraciju .
POGLAVLJE V.
ZAVRŠNE ODREDBE
Članak 27.
Potpisivanje, ratifikacija,
prihvaćanje, odobrenje ili pristupanje
1. Ova je Konvencija otvorena za
potpisivanje svim državama.
2. Ova Konvencija podliježe
ratifikaciji, prihvaćanju ili odobrenju država potpisnica.
3. Konvenciji mogu pristupiti sve države.
4. Instrumenti ratifikacije,
prihvaćanja, odobrenja ili pristupanja polažu se pri Ministarstvu vanjskih
poslova Kraljevine Nizozemske, depozitara Konvencije.
Članak 28.
Izjave u odnosu
na različite pravne sustave
1. Ako država ima dvije ili više
teritorijalnih jedinica u kojima se u odnosu na predmete iz ove Konvencije
primjenjuju različiti pravni sustavi, ona u trenutku potpisivanja,
ratifikacije, prihvaćanja, odobravanja odnosno pristupanja može izjaviti
da se Konvencija primjenjuje na sve njezine teritorijalne jedinice, samo jednu
teritorijalnu jedinicu ili više tih jedinica i može u svakom trenutku
promijeniti ovu izjavu podnošenjem nove izjave.
2. O izjavi je potrebno obavijestiti
depozitara i u njoj se izričito navode teritorijalne jedinice u kojima se
primjenjuje ova Konvencija.
3. Ako država ne donese nikakvu izjavu u
skladu s ovim člankom, Konvencija se primjenjuje na sve teritorijalne
jedinice te države.
4. Ovaj se članak ne primjenjuje na
organizacije za regionalnu ekonomsku integraciju.
Članak 29.
Organizacije za
regionalnu ekonomsku integraciju
1. Organizacija za regionalnu ekonomsku
integraciju koja se sastoji samo od suverenih država i ima nadležnost u nekim
ili svim predmetima koji se uređuju ovom Konvencijom može potpisati,
prihvatiti, odobriti ili pristupiti ovoj Konvenciji. Organizacija za regionalnu
ekonomsku integraciju u tom slučaju ima prava i obveze države ugovornice u
mjeri u kojoj organizacija ima nadležnost u predmetima koji se uređuju
ovom Konvencijom.
2. Organizacija za regionalnu ekonomsku
integraciju u trenutku potpisivanja, prihvaćanja, odobrenja ili
pristupanja pisanim putem obavješćuje depozitara o predmetima koji se
uređuju ovom Konvencijom u odnosu na koju su njezine države članice
nadležnost prenijele na Organizaciju. Organizacija bez odlaganja
obavješćuje pisanim putem o promjenama nadležnosti kako je navedeno u
najnovijoj obavijesti dostavljenoj u skladu s ovim stavkom.
3. U svrhe stupanja na snagu ove
Konvencije, svaki instrument koji položi organizacija za regionalnu ekonomsku
integraciju ne uzima se u obzir osim ako organizacija za regionalnu ekonomsku
integraciju izjavi u skladu s člankom 30. da njezine države članice
neće biti stranke ove Konvencije.
4. Svako upućivanje na „državu ugovornicu“ ili „državu“ jednako se primjenjuje, ako je prikladno,
na organizaciju za regionalnu ekonomsku integraciju koja je njezina stranka.
Članak 30.
Pristupanje organizacije za regionalnu
ekonomsku integraciju bez njezinih država članica
1. U trenutku potpisivanja,
prihvaćanja, odobrenja ili pristupanja, organizacija za regionalnu
ekonomsku integraciju može izjaviti da ima nadležnost u svim predmetima koji se
uređuju ovom Konvencijom i da njezine države članice neće biti
stranke Konvencije, ali će ih ona obvezivati na temelju potpisa,
prihvaćanja, odobrenja ili pristupanja organizacije.
2. U slučaju da organizacija za
regionalnu ekonomsku integraciju da izjavu u skladu sa stavkom 1.,
upućivanje na „državu
ugovornicu“ ili „državu“  u ovoj Konvenciji jednako se primjenjuje, ako je prikladno, na
države članice organizacije.
Članak 31.
Stupanje na snagu
1. Ova Konvencija stupa na snagu prvoga
dana mjeseca nakon  isteka tri mjeseca od dana polaganja drugog instrumenata
ratifikacije, prihvaćanja, odobrenja ili pristupanja iz članka 27.
2. Nakon toga ova Konvencija stupa na
snagu-
(a) u svakoj državi ili organizaciji za regionalnu ekonomsku
integraciju koja naknadno ratificira, prihvati, odobri ili pristupi istoj,
prvog dana mjeseca nakon isteka tri mjeseca od dana polaganja instrumenata
ratifikacije, prihvaćanja, odobrenja ili pristupanja;
(b) u svakoj teritorijalnoj jedinci na koju je proširena ova
Konvencija u skladu s člankom 28. stavkom 1. prvog dana mjeseca nakon
isteka tri mjeseca od dana obavijesti o izjavi iz tog članka.
Članak 32.
Izjave
1. Izjave iz članaka 19. 20., 21.,
22. i 26. mogu se dati nakon potpisivanja, ratifikacije, prihvaćanja,
odobrenja ili pristupanja ili u bilo kojem trenutku nakon toga te se mogu
izmijeniti ili povući u bilo kojem trenutku.
2. U izjavama, izmjenama i
povlačenjima obavješćuje se depozitar.
3. Izjava dana u trenutku otpisivanja,
ratifikacije, prihvaćanja, odobrenja ili pristupanja stupa na snagu
istovremeno kada i Konvencija za predmetnu državu.
4. Naknadno dana izjava i sve njene
izmjene ili povlačenja stupaju na snagu prvog dana mjeseca nakon isteka
tri mjeseca od dana kada depozitar primi obavijest.
5. Izjava iz članaka 19., 20. 21. i
26. ne primjenjuje se na isključive sporazume o izboru suda sklopljene
prije njezina stupanja na snagu.
Članak 33.
Otkazivanje
1. Konvencija se može otkazati davanjem
pismene obavijesti depozitaru. Otkazivanje može biti ograničeno na
određene teritorijalne jedinice s različitim pravnim sustavima na
koje se primjenjuje Konvencija.
2. Otkazivanje stupa na snagu prvog dana
mjeseca nakon isteka dvanaest mjeseci od dana kada je depozitar primio
obavijest. Ako je u obavijesti predviđeno duže razdoblje za stupanje
ukidanja na snagu, ukidanje će stupiti na snagu po isteku tog dužeg
razdoblja nakon datuma kada je depozitar primio obavijest.
Članak 34.
Obavijesti depozitara
Depozitar obavješćuje članice
Haaške konferencije o međunarodnom privatnom pravu i druge države i
organizacije za regionalnu ekonomsku integraciju koje su potpisale,
ratificirale, potvrdile, odobrile ili pristupile u skladu s člancima 27.,
29. i 30. o sljedećem -
(a) potpisima, ratifikacijama, prihvaćanima, odobrenjima i
pristupanjima iz članaka 27., 29. i 30.;
(b) datumu kada ova Konvencija stupa na snagu u skladu s člankom
31.;
(c) obavijestima, izjavama, izmjenama i povlačenjima izjava iz
članaka 19., 20., 21., 22., 26., 28., 29. i 30.;
(d) otkazivanjima iz članka 33.
U potvrdu gore navedenoga niže potpisani,
propisno ovlašteni, potpisali su ovu Konvenciju.
Sastavljeno u Haagu dana 30 lipnja 2005., na
engleskom i francuskom jeziku, od kojih su oba teksta jednako vjerodostojna, u
jednom primjerku koji se polaže u arhiv Vlade Kraljevine Nizozemske i čija
se ovjerena preslika šalje, diplomatskim putem, svakoj državi članici
Haaške konferencije o međunarodnom privatnom pravu na dan njezine
dvadesete sjednice i svakoj državi koja je sudjelovala na toj sjednici.
PRILOG
II.
Izjava
Unije u skladu s člankom 21. Konvencije o sporazumima o izboru suda
1. Europska unija ovime izjavljuje u skladu s
člankom 21. Konvencije da, osim u dolje predviđenim slučajevima,
neće primjenjivati Konvenciju na ugovore o osiguranju.
2. Izjava se ne primjenjuje ako:
(a)
sporazum o izboru suda sklopljen je nakon nastanka
spora; ili
(b)
ne dovodeći u pitanje članak 1.,
stavak 2. Konvencije, sporazum o izboru suda koji je sklopljen između
nositelja prava na osiguranje i osiguravatelja, od kojih obojica u trenutku
sklapanja ugovora imaju domicil ili uobičajeno boravište u istoj državi
članici, i koji ima za učinak prenošenje nadležnosti na sudove te
države čak i ako se štetni događaj dogodio u inozemstvu, pod uvjetom
da takav dogovor nije suprotan pravu te države; ili
(c)
sporazum o izboru suda odnosi se na ugovor o
osiguranju u onoj mjeri u kojoj on pokriva jedan ili više velikih rizika
opisanih u članku 3.
3. Veliki rizici iz točke (c) stavka 2.
uključuju prijevoz (zrakoplovom, brodovima, željeznicom i robom u
provozu), kredite i jamstva te druge rizike kada nositelj osiguranja vodi
trgovačko društvo određene veličine, kako je predviđeno u
stavku 4.
4. Rizici iz stavka 3. su
sljedeći:
(2)
svaki gubitak ili šteta na:
(a)
pomorskim plovilima, priobalnim postrojenjima ili
onima na otvorenome moru, ili zrakoplovu, do kojih je došlo zbog opasnosti koje
su u vezi s njihovom uporabom u komercijalne svrhe;
(b)
robi u tranzitu osim putničke prtljage, ako
tranzit podrazumijeva ili uključuje prijevoz tim plovilima ili
zrakoplovima;
(3)
svaka odgovornost, osim one za tjelesne ozljede
putnika ili za gubitak ili oštećenje njihove prtljage:
(a)
nastala zbog korištenja ili upravljanja
plovilima, postrojenjima ili zrakoplovom iz stavka 1. točke (a), osim ako,
u posljednjem slučaju, pravo države članice u kojoj je takav
zrakoplov registriran, ne zabranjuje dogovore o nadležnosti s obzirom na
osiguravanje od takvih rizika;
(b)
za gubitak ili štetu koju prouzrokuje roba u
tranzitu, kako je opisano u stavku 1. točki (b);
(4)
svaki financijski gubitak povezan s korištenjem ili
upravljanjem plovilima, postrojenjima ili zrakoplovom iz točke 1.(a), a
posebno gubitak tovara ili čartera;
(5)
svaki rizik ili interes povezan s bilo kojim od
rizika iz točaka 1. do 3.;
(6)
bez obzira na točke 1. do 4., svi dolje
navedeni sljedeći rizici:
(a)
oštećenje ili gubitak željezničkih
vozila;
(b)
oštećenje ili gubitak zrakoplova;
(c)
oštećenje ili gubitak riječnih ili
kanalskih plovila, jezerskih plovila, pomorskih plovila;
(d)
oštećenje ili gubitak robe u provozu ili
prtljage, bez obzira na vrstu prijevoza;
(e)
odgovornost koja proizlazi iz korištenja
zrakoplova (uključujući odgovornost prijevoznika);
(f)
odgovornost koja proizlazi iz uporabe brodova,
plovila ili čamaca na moru, jezerima, rijekama ili kanalima
(uključujući odgovornost prijevoznika);
(g)
rizik od kredita ili jamstva kada se nositelj
prava na osiguranje profesionalno bavi industrijskom ili komercijalnom
djelatnošću ili jednim od slobodnih zanimanja i rizik se odnosi na tu
djelatnost;
(h)
u slučaju nositelja prava na osiguranje
koji je vlasnik trgovačkog društva određene veličine:
·
svaki gubitak ili oštećenje kopnenih vozila
(uključujući motorna vozila);
·
svaki gubitak ili oštećenje imovine zbog
vatre, eksplozije, prirodnih sila (uključujući oluje), nuklearne
energije, obrade zemljišta, tuče, mraza ili krađe;
·
svaka odgovornost koja proizlazi iz uporabe
motornih vozila na kopnu (uključujući odgovornost prijevoznika);
·
razni financijski gubici uslijed rizika od
zapošljavanja, nedovoljnog prihoda (općenito), lošeg vremena, gubitka
naknada, stalnih općih troškova, nepredviđenih trgovinskih troškova,
gubitka tržišne vrijednosti, gubitka najamnine ili prihoda, drugih neizravnih
troškova trgovine, drugih financijskih gubitaka koji nisu povezani s
financijskim gubitkom ili druge vrste financijskih gubitaka.
5. U svrhe
točke 5. stavka (h), nositelj prava na osiguranje koji vodi trgovačko
društvo određene veličine znači nositelj prava na osiguranje
koje prelazi granice barem dva od sljedećih kriterija:
·
ukupna bilanca od 6,2 milijuna EUR;
·
neto promet od 12,8 milijuna EUR;
·
prosječan broj od 250 zaposlenih tijekom
financijske godine.


				|

		52013PC0575

			Prijedlog ODLUKE VIJEĆA o utvrđivanju stajališta Europske unije u Glavnom vijeću Svjetske trgovinske organizacije u vezi sa zahtjevom za produženje izuzeća WTO-a u odnosu na dodatne autonomne trgovinske povlastice koje je Europska unija odobrila Republici Moldovi /* COM/2013/0575 final - 2013/0276 (NLE) */

			   	OBRAZLOŽENJE
1.           KONTEKST PRIJEDLOGA
Cilj je ovog prijedloga utvrditi stajalište Europske unije u Glavnom
vijeću Svjetske trgovinske organizacije (WTO). Od Vijeća se zahtijeva
da Komisiju ovlasti da podnese zahtjev za produženje izuzeća WTO-a u
odnosu na autonomne trgovinske povlastice koje je Europska unija odobrila
Moldovi, kako bi se Europska unija mogla priključiti konsenzusu o zahtjevu
za izuzeće u skladu s člankom IX. Sporazuma o WTO-u.
Vijeće je 21. siječnja 2008.
donijelo Uredbu (EZ) br. 55/2008 o uvođenju autonomnih trgovinskih
povlastica za Republiku Moldovu. Tom je uredbom EU ispunio svoju obvezu u
okviru Akcijskog plana europske politike susjedstva (Akcijski plan EPS-a) za
Moldovu. Planom dogovorenim 2005. EU se poziva da razmotri mogućnost da Moldovi
odobri olakšani pristup tržištu EU-a kako bi se podupro gospodarski razvoj
Moldove poboljšanjem njezina izvoznog rezultata, uz uvjet da Moldova znatno
poboljša svoj sustav kontrola i potvrđivanja podrijetla robe.
Kako bi EU mogao primijeniti povlašteni
tretman na uvoz iz Republike Moldove bez obveze da isti povlašteni tretman
primijeni na slične proizvode iz drugih članica WTO-a, Glavno
vijeće WTO-a odobrilo je izuzeće Europskoj uniji kojim su privremeno
obustavljene određene obveze u WTO-u u mjeri u kojoj je to bilo potrebno
za ispunjenje navedenog cilja.
U skladu s
postupcima odlučivanja iz članaka IX. i XII. Sporazuma o WTO-u,
Glavno vijeće WTO-a je 15. svibnja 2008. dokumentom WT/L/722 donijelo
odluku o izuzeću od odredaba članka I. stavka 1. i odredaba
članka XIII. GATT-a 1994. u razdoblju od 1. ožujka 2008. do 31. prosinca
2013. u mjeri u kojoj je to potrebno kako bi Europska unija mogla pružiti
bescarinski ili povlašteni tretman za proizvode podrijetlom iz Moldove,
uključujući određene poljoprivredne proizvode za koje se daju
ograničene koncesije kako je utvrđeno u Prilogu ovoj Odluci, bez
obveze da isti bescarinski odnosno povlašteni tretman primijeni na slične
proizvode drugih članica WTO-a.
Uredba
Vijeća (EZ) br. 55/2008 izmijenjena je Uredbom (EU) br. 581/2011 Europskog
parlamenta i Vijeća o produženju primjene autonomnih trgovinskih
povlastica odobrenih Republici Moldovi do 31. prosinca 2015. To je produženje
bilo nužno jer napredni odnos povlaštene trgovine između EU-a i Moldove u
okviru Europskog partnerstva još nije ostvaren. Uzimajući u obzir
navedeno, Komisija od Vijeća zahtijeva da je ovlasti da u ime Europske
unije WTO-u podnese zahtjev za produženje tekućeg izuzeća do 31.
prosinca 2015.
2.           PRAVNI ELEMENTI PRIJEDLOGA
Člankom 218. stavkom 9. Ugovora o funkcioniranju Europske unije
(UFEU) predviđa se da Vijeće na prijedlog Komisije donese odluku o
utvrđivanju stajališta Unije u slučaju kada je potrebno da tijelo
osnovano međunarodnim sporazumom donese odluku koja proizvodi pravni
učinak. Odobrenje izuzeća o dodatnim autonomnim trgovinskim
povlasticama koje je Europska unija odobrila Republici Moldovi podložno je toj
odredbi jer odluka koju donosi tijelo osnovano međunarodnim sporazumom
(Glavno vijeće ili Ministarska konferencija WTO-a) utječe na prava i
obveze EU-a.
2013/0276 (NLE)
Prijedlog
ODLUKE VIJEĆA
o utvrđivanju stajališta Europske unije
u Glavnom vijeću Svjetske trgovinske organizacije u vezi sa zahtjevom za
produženje izuzeća WTO-a u odnosu na dodatne autonomne trgovinske povlastice
koje je Europska unija odobrila Republici Moldovi
VIJEĆE EUROPSKE UNIJE,
uzimajući u obzir Ugovor o funkcioniranju
Europske unije, a posebno njegov članak 207. stavak 4., u vezi s
člankom 218. stavkom 9.,
uzimajući u obzir prijedlog Europske
komisije,
budući da:
(1)       Člankom IX. Sporazuma iz
Marakeša o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije („Sporazum o WTO-u”)
utvrđeni su postupci za odobravanje izuzeća u vezi s multilateralnim
trgovinskim sporazumima iz Priloga 1.A, 1.B ili 1.C Sporazuma o WTO-u i njihovih
priloga.
(2)       Uredba Vijeća (EC) br.
55/2008 od 21. siječnja 2008. o uvođenju autonomnih trgovinskih
povlastica za Republiku Moldovu[1]
izmijenjena je Uredbom (EU) 581/2011 Europskog parlamenta i Vijeća,
između ostaloga kako bi se autonomne trgovinske povlastice odobrene
Republici Moldovi produžile do 31. prosinca 2015.[2]. Uredbom se predviđa
slobodan pristup tržištu Unije za sve proizvode podrijetlom iz Republike
Moldove osim određenih poljoprivrednih proizvoda iz Priloga I. Uredbi. Na
proizvode iz Priloga I. Uredbi primjenjuju se ograničene koncesije u
obliku izuzeća od carina u okviru carinskih kvota ili smanjenja carina.
(3)       Kada se na obveze Europske
unije na temelju članka I. stavka 1. Općeg sporazuma o carinama i
trgovini (GATT 1994.) i članka XIII. GATT-a 1994. ne bi u potrebnoj mjeri
primijenilo izuzeće, tretman koji proizlazi iz autonomnih trgovinskih
povlastica morao bi se primjenjivati na sve ostale članice Svjetske
trgovinske organizacije (WTO).
(4)       U interesu je Europske unije
zatražiti produženje izuzeća WTO-a u odnosu na autonomne trgovinske
povlastice koje je Europska unija odobrila Republici Moldovi na temelju
članka IX. stavka 3. Sporazuma iz Marakeša o osnivanju Svjetske trgovinske
organizacije.
(5)       Europska unija podnijet
će odgovarajući zahtjev WTO-u. Glavno vijeće WTO-a zasjedat
će 9. listopada 2013.
(6)       Stoga je potrebno utvrditi
stajalište Europske unije u Glavnom vijeću WTO-a u odnosu na taj zahtjev,
DONIJELO JE OVU ODLUKU:
Članak 1.
Stajalište Europske unije u Glavnom
vijeću Svjetske trgovinske organizacije jest da treba zatražiti produženje
izuzeća WTO-a u odnosu na autonomne trgovinske povlastice koje je Europska
unija odobrila Republici Moldovi do 31. prosinca 2015.
To će stajalište
zastupati Europska komisija.
Članak 2.
Ova Odluka stupa na snagu na dan donošenja.
Sastavljeno u Bruxellesu
                                                                       Za
Vijeće
                                                                       Predsjednik
[1]               SL L 20, 24.1.2008., str. 1.
[2]               SL L 165, 24.6.2011., str. 5.


				|

		52015PC0022

			Prijedlog ODLUKE VIJEĆA o stajalištu koje treba donijeti u ime Europske unije u okviru Privremenog odbora osnovanog Privremenim sporazumom o trgovini i trgovinskim pitanjima između Europske zajednice, s jedne strane, i Bosne i Hercegovine, s druge strane, u pogledu zamjene Protokola 2. uz taj Sporazum o definiciji pojma „proizvodi s podrijetlom” i načinima administrativne suradnje novim protokolom u kojem se u pogledu pravila o podrijetlu upućuje na Regionalnu konvenciju o paneuropsko-mediteranskim povlaštenim pravilima o podrijetlu /* COM/2015/022 final - 2015/0014 (NLE) */

			   	OBRAZLOŽENJE
1.           KONTEKST PRIJEDLOGA
Regionalnom konvencijom o
paneuropsko-mediteranskim povlaštenim pravilima o podrijetlu[1] (dalje u tekstu
„Konvencija”) predviđene su odredbe o podrijetlu robe kojom se trguje na
temelju odgovarajućih sporazuma sklopljenih između ugovornih
stranaka. EU i Bosna i Hercegovina potpisali su Konvenciju 15. lipnja 2011.
odnosno 24. rujna 2013.
EU i Bosna i Hercegovina položili su kod
depozitara Konvencije svoje isprave o prihvatu 26. ožujka 2012. odnosno
26. rujna 2014. Stoga je Konvencija primjenom svojeg članka 10.
stavka 3. stupila na snagu 1. svibnja 2012. za EU i 1. studenoga 2014. za Bosnu
i Hercegovinu.
Člankom 6. Konvencije predviđa se da
svaka ugovorna stranka poduzima odgovarajuće mjere kako bi se osigurala
učinkovita primjena Konvencije. U tu bi svrhu Privremeni odbor osnovan
Privremenim sporazumom o trgovini i trgovinskim pitanjima između Europske
zajednice, s jedne strane, i Bosne i Hercegovine, s druge strane[2], trebao donijeti odluku
kojom se Protokol 2. o definiciji pojma „proizvodi s podrijetlom” i
načinima administrativne suradnje zamjenjuje novim protokolom u kojem se u
pogledu pravila o podrijetlu upućuje na Konvenciju. Stajalište koje treba
zauzeti EU u okviru Privremenog odbora trebalo bi odrediti Vijeće.
2.           REZULTATI SAVJETOVANJA SA
ZAINTERESIRANIM STRANAMA I PROCJENA UČINKA
Na sastanku Odbora za Carinski zakonik, odjela
za podrijetlo, 13. svibnja 2013. države članice EU-a obaviještene su o
nacrtu Odluke Vijeća. Posljednja savjetovanja s ugovornim strankama održana
su na sastanku paneuropsko-mediteranske radne skupine 22. i 23. listopada 2014.
Nije bilo potrebno obratiti se vanjskim
stručnjacima. Nadalje, procjena učinka nije bila potrebna jer su
predložene izmjene tehničke prirode i ne utječu na sadržaj Protokola
o pravilima o podrijetlu koji je trenutačno na snazi.
3.           PRAVNI ELEMENTI PRIJEDLOGA
Pravna je osnova Odluke Vijeća
članak 207. stavak 4. prvi podstavak u vezi s
člankom 218. stavkom 9. Ugovora o funkcioniranju Europske unije.
Prijedlog je u isključivoj nadležnosti
Unije. Načelo supsidijarnosti stoga se ne primjenjuje.
Predloženi instrument: Odluka Vijeća.
2015/0014 (NLE)
Prijedlog
ODLUKE VIJEĆA
o stajalištu koje treba donijeti u ime
Europske unije u okviru Privremenog odbora osnovanog Privremenim sporazumom o
trgovini i trgovinskim pitanjima između Europske zajednice, s jedne
strane, i Bosne i Hercegovine, s druge strane, u pogledu zamjene Protokola 2.
uz taj Sporazum o definiciji pojma „proizvodi s podrijetlom” i načinima
administrativne suradnje novim protokolom u kojem se u pogledu pravila o
podrijetlu upućuje na Regionalnu konvenciju o paneuropsko-mediteranskim
povlaštenim pravilima o podrijetlu
VIJEĆE EUROPSKE UNIJE,
uzimajući u obzir Ugovor o funkcioniranju
Europske unije, a posebno njegov članak 207. stavak 4. prvi podstavak, u
vezi s člankom 218. stavkom 9.,
uzimajući u obzir prijedlog Europske
komisije,
budući da:
(1)       Protokol 2. uz Privremeni
sporazum o trgovini i trgovinskim pitanjima između Europske zajednice, s
jedne strane, i Bosne i Hercegovine, s druge strane[3] (dalje u tekstu
„Sporazum”), odnosi se na definiciju pojma „proizvodi s podrijetlom” i
načine administrativne suradnje (dalje u tekstu „Protokol 2.”).
(2)       Regionalnom konvencijom o
paneuropsko-mediteranskim povlaštenim pravilima o podrijetlu[4] (dalje u tekstu
„Konvencija”) predviđene su odredbe o podrijetlu robe kojom se trguje na
temelju odgovarajućih sporazuma sklopljenih između ugovornih
stranaka. Bosna i Hercegovina i ostali sudionici procesa stabilizacije i
pridruživanja sa zapadnog Balkana bili su pozvani da se pridruže sustavu
paneuropske dijagonalne kumulacije podrijetla utvrđenom Solunskim
programom koji je podržalo Europsko vijeće u lipnju 2003. Odlukom
europsko-mediteranske ministarske konferencije od listopada 2007. bili su
pozvani da pristupe Konvenciji.
(3)       Unija i Bosna i Hercegovina
potpisale su Konvenciju 15. lipnja 2011. odnosno 24. rujna 2013.
(4)       Unija i Bosna i Hercegovina
položile su kod depozitara Konvencije svoje isprave o prihvatu 26. ožujka 2012.
odnosno 26. rujna 2014. Stoga je Konvencija primjenom svojeg članka 10.
stavka 3. stupila na snagu 1. svibnja 2012. za Uniju i 1. studenoga 2014. za
Bosnu i Hercegovinu.
(5)       Člankom 6. Konvencije
predviđa se da svaka ugovorna stranka poduzima odgovarajuće mjere
kako bi se osigurala učinkovita primjena Konvencije. U tu svrhu Privremeni
odbor osnovan Sporazumom trebao bi donijeti odluku kojom se Protokol 2.
zamjenjuje novim protokolom u kojem se u pogledu pravila o podrijetlu
upućuje na Konvenciju.
(6)       Stajalište Unije u okviru
Privremenog odbora trebalo bi se stoga temeljiti na priloženom nacrtu Odluke,
DONIJELO JE OVU ODLUKU:
Članak 1.
Stajalište koje treba donijeti u ime Europske
unije u okviru Privremenog odbora osnovanog Privremenim sporazumom o trgovini i
trgovinskim pitanjima između Europske zajednice, s jedne strane, i Bosne i
Hercegovine, s druge strane, u pogledu zamjene Protokola 2. uz taj Sporazum o
definiciji pojma „proizvodi s podrijetlom” i načinima administrativne
suradnje novim protokolom u kojem se u pogledu pravila o podrijetlu
upućuje na Regionalnu konvenciju o paneuropsko-mediteranskim povlaštenim
pravilima o podrijetlu temelji se na nacrtu Odluke Privremenog odbora
priloženom ovoj Odluci.
Predstavnici Unije u Privremenom odboru mogu
dogovoriti manje izmjene nacrta Odluke Privremenog odbora bez daljnje odluke
Vijeća.
Članak
2.
Odluka Privremenog odbora objavljuje se u Službenom
listu Europske unije.
Članak 3.
Ova Odluka stupa na snagu na dan donošenja.
Sastavljeno u Bruxellesu
                                                                       Za
Vijeće
                                                                       Predsjednik
[1]               SL L 54, 26.2.2013., str. 4.
[2]               SL L 233, 30.8.2008., str. 6.
[3]               SL L 233, 30.8.2008., str. 6.
[4]               SL L 54, 26.2.2013., str. 4.
Nacrt
ODLUKE br. … Privremenog odbora EU –
Bosna i Hercegovina
od
o zamjeni Protokola 2. uz Privremeni sporazumom o trgovini i
trgovinskim pitanjima između Europske zajednice, s jedne strane, i Bosne i
Hercegovine, s druge strane, o definiciji pojma „proizvodi s podrijetlom” i
načinima administrativne suradnje
PRIVREMENI ODBOR EU – BOSNA I
HERCEGOVINA,
uzimajući u obzir Privremeni sporazum o
trgovini i trgovinskim pitanjima između Europske zajednice, s jedne
strane, i Bosne i Hercegovine, s druge strane[1],
a posebno njegov članak 27.,
uzimajući u obzir Protokol 2. uz
Privremeni sporazumom o trgovini i trgovinskim pitanjima između Europske
zajednice, s jedne strane, i Bosne i Hercegovine, s druge strane, o definiciji
pojma „proizvodi s podrijetlom” i načinima administrativne suradnje,
budući da:
(1)
U članku 27. Privremenog sporazuma o trgovini
i trgovinskim pitanjima između Europske zajednice, s jedne strane, i Bosne
i Hercegovine, s druge strane (dalje u tekstu „Sporazum”), upućuje se na
Protokol 2. uz Sporazum (dalje u tekstu „Protokol 2.”) kojim se
utvrđuju pravila o podrijetlu i predviđa kumulacija podrijetla
između Europske unije, Bosne i Hercegovine, Turske i bilo koje druge
zemlje ili područja koje sudjeluje u procesu stabilizacije i pridruživanja
Europske unije.
(2)
Člankom 39. Protokola 2. predviđa se da
Privremeni odbor utvrđen člankom 40. Sporazuma može odlučiti
izmijeniti odredbe ovog Protokola.
(3)
Regionalnom konvencijom o paneuropsko-mediteranskim
povlaštenim pravilima o podrijetlu[2]
(dalje u tekstu „Konvencija”) nastoji se protokole o pravilima o podrijetlu
koji su trenutačno na snazi u zemljama paneuropsko-mediteranskog
područja zamijeniti jedinstvenim pravnim aktom. Bosna i Hercegovina i
ostali sudionici procesa stabilizacije i pridruživanja sa zapadnog Balkana bili
su pozvani su da se pridruže sustavu paneuropske dijagonalne kumulacije
podrijetla utvrđenom Solunskim programom koji je podržalo Europsko
vijeće u lipnju 2003. Odlukom europsko-mediteranske ministarske
konferencije od listopada 2007. bili su pozvani da pristupe Konvenciji.
(4)
Europska unija i Bosna i Hercegovina potpisale su
Konvenciju 15. lipnja 2011. odnosno 24. rujna 2013.
(5)
Europska unija i Bosna i Hercegovina položile su
kod depozitara Konvencije svoje isprave o prihvatu 26. ožujka 2012. odnosno 26.
rujna 2014. Stoga je Konvencija primjenom svojeg članka 10. stavka 3.
stupila na snagu 1. svibnja 2012. za Europsku uniju i 1. studenoga 2014. za
Bosnu i Hercegovinu.
(6)
Protokol 2. stoga bi trebalo zamijeniti novim
protokolom u kojem se upućuje na Konvenciju,
DONIJELO JE OVU
ODLUKU:
Članak 1.
Protokol 2. uz Privremeni sporazum o trgovini i
trgovinskim pitanjima između Europske zajednice, s jedne strane, i Bosne i
Hercegovine, s druge strane, o definiciji pojma „proizvodi s podrijetlom” i
načinima administrativne suradnje zamjenjuje se tekstom iz Priloga ovoj
Odluci.
Članak 2.
Ova Odluka stupa na snagu na dan donošenja.
Primjenjuje se od ...
Sastavljeno u
                                                                       Za
Privremeni odbor
                                                                       Predsjednik
Prilog
Protokol
2.
o
definiciji pojma „proizvodi s podrijetlom” i načinima administrativne
suradnje
Članak 1.
Primjenjiva
pravila o podrijetlu
1.         Za potrebe provedbe ovog Sporazuma
primjenjuju se Dodatak I. i odgovarajuće odredbe Dodatka II. Regionalnoj
konvenciji o paneuropsko-mediteranskim povlaštenim pravilima o podrijetlu[3] (dalje u tekstu
„Konvencija”).
2.         Sva upućivanja na
„odgovarajući Sporazum” u Dodatku I. i u odgovarajućim odredbama
Dodatka II. Regionalnoj konvenciji o paneuropsko-mediteranskim povlaštenim
pravilima o podrijetlu smatraju se upućivanjima na ovaj Sporazum.
Članak 2.
Rješavanje
sporova
1.         Sporovi o postupcima provjere iz
članka 32. Dodatka I. Konvenciji, koji se ne mogu riješiti između
carinskih tijela koja traže provjeru i carinskih tijela odgovornih za provedbu
provjere, podnose se na rješavanje Privremenom odboru.
2.         U svim slučajevima rješavanje
sporova između uvoznika i carinskih tijela zemlje uvoznice provodi se na
temelju zakonodavstva te zemlje.
Članak 3.
Izmjene
Protokola
Privremeni odbor može odlučiti izmijeniti
odredbe ovog Protokola.
Članak 4.
Povlačenje
iz Konvencije
1.         Ako Europska unija ili Bosna i
Hercegovina depozitaru Konvencije dostave pisanu obavijest o svojoj namjeri
povlačenja iz Konvencije u skladu s člankom 9. Konvencije, Europska
unija i Bosna i Hercegovina odmah započinju pregovore o pravilima o
podrijetlu radi provedbe ovog Sporazuma.
2.         Do stupanja na snagu novoutvrđenih
pravila o podrijetlu na ovaj Sporazum i dalje se primjenjuju pravila o
podrijetlu iz Dodatka I. i, prema potrebi, odgovarajuće odredbe Dodatka
II. Konvenciji koji su primjenjivi u trenutku povlačenja. Međutim, od
trenutka povlačenja smatra se da je pravilima o podrijetlu iz Dodatka I.
i, prema potrebi, odgovarajućim odredbama Dodatka II. Konvenciji dopuštena
dvostrana kumulacija samo između Europske unije i Bosne i Hercegovine.
Članak 5.
Prijelazne
odredbe – kumulacija
Neovisno o članku 16. stavku 5. i
članku 21. stavku 3. Dodatka I. Konvenciji, ako kumulacija uključuje
samo države EFTA-e, Farske otoke, Europsku uniju, Tursku i sudionike procesa
stabilizacije i pridruživanja, dokaz podrijetla može biti potvrda o prometu
robe EUR.1 ili izjava o podrijetlu.
[1]               SL L 233, 30.8.2008., str. 6.
[2]               SL L 54, 26.2.2013., str. 4.
[3]               SL L 54, 26.2.2013., str. 4.