				|

		52015PC0084

			Prijedlog ODLUKE VIJEĆA o potpisivanju, u ime Europske unije, Konvencije Vijeća Europe o namještanju sportskih natjecanja s obzirom na pitanja koja nisu povezana s materijalnim kaznenim pravom i pravosudnom suradnjom u kaznenim stvarima /* COM/2015/084 final - 2015/0042 (NLE) */

			   	OBRAZLOŽENJE
1.           KONTEKST PRIJEDLOGA
Namještanje rezultata sportskih natjecanja
općenito se smatra jednom od najvećih prijetnji za sport danas.
Namještanjem rezultata potkopava se vrijednosti sporta – integritet, fair-play
i poštovanje prema drugima.  Postoji opasnost da zbog toga navijači i
ljubitelji sporta izgube interes za organizirani sport. Nadalje, u namještanje
rezultata često su upletene organizirane kriminalne mreže aktivne na
globalnoj razini.  Riječ je o problemu koji je sada postao prioritet za
tijela javne vlasti, sportski pokret i tijela za provedbu zakona u cijelom
svijetu.  Kako bi se odgovorilo na te izazove, Vijeće Europe je tijekom
ljeta 2012. pozvalo stranke Europske kulturne konvencije da započnu
pregovore u cilju donošenja Konvencije Vijeća Europe protiv namještanja
rezultata sportskih natjecanja.  Pregovori su započeli u listopadu 2012.
kada je održan prvi sastanak radne skupine Vijeća Europe.
Komisija je 13. studenoga 2012. donijela „preporuku
za odluku Vijeća kojom se ovlašćuje Europska komisija da sudjeluje, u
ime EU-a, u pregovorima o međunarodnoj konvenciji Vijeća Europe za
suzbijanje namještanja rezultata sportskih natjecanja”[1].  Preporuka Komisije
proslijeđena je radnoj skupini Vijeća za sport 15. studenoga 2012.
Nakon rasprave u radnoj skupini Vijeća, Vijeće je razdvojilo nacrt
Odluke Vijeća u dvije odluke jer je dodalo materijalne pravne osnove,
uključujući pravnu osnovu koja proizlazi iz dijela 3. glave V. UFEU-a[2].  Vijeće je 10.
lipnja 2013. donijelo jednu odluku o pitanjima koja se odnose na klađenje
i sport[3].
Druga odluka koju je Vijeće donijelo 23. rujna 2013. odnosi se na pitanja
u vezi suradnje u kaznenim stvarima i policijske suradnje[4].
Komisija je, u
skladu s odgovarajućim odlukama Vijeća, sudjelovala u pregovorima koji
su uslijedili, i koji su završili 9. srpnja 2014. kada su zamjenici ministara
prihvatili Konvenciju Vijeća Europe o namještanju sportskih natjecanja[5].  Nakon toga,
Konvencija je poslana na potpisivanje 18. rujna 2014. na ministarsku
konferenciju Vijeća Europe na kojoj su sudjelovali ministri koji imaju
sport u svojim resorima. Prema njezinu članku 32. stavku 3.,
Konvenciju može potpisati Europska unija.  Od tada je više stranaka potpisalo
Konvenciju, uključujući neke države članice.
S obzirom na međunarodnu dimenziju
namještanja rezultata, Konvencija je otvorena i za neeuropske zemlje.  Taj je
aspekt od ključne važnosti jer se globalna suradnja, posebno sa zemljama u
kojima je sportsko klađenje rašireno – poput zemalja jugoistočne
Azije – smatra ključnim elementom u učinkovitoj borbi protiv
međunarodnih mreža organiziranog kriminala koje su umiješane u namještanje
rezultata i djeluju na više kontinenata.  Komisija smatra da Konvencija može
biti učinkovit instrument u borbi protiv namještanja rezultata.
Člankom 165. UFEU-a propisuje se da
djelovanje Unije ima za cilj razvijanje europske dimenzije u sportu,
između ostalog, promicanjem pravednosti i otvorenosti na sportskim
natjecanjima te suradnje među tijelima odgovornima za sport.  Osim toga, u
članku 165. UFEU-a poziva se Uniju i države članice da
promiču suradnju s međunarodnim organizacijama u području
sporta, osobito s Vijećem Europe.   Djelovanjem na razini EU-a može se
pomoći u rješavanju međunarodnih izazova – poput namještanja
rezultata sportskih natjecanja – s kojima se susreće sport u Europi, i tu
su potrebni usklađeni napori i tijesna koordinacija.
Jedan od glavnih ciljeva Konvencije je
promicanje nacionalne i međunarodne suradnje te je u poglavlju III.
sadržan niz odredaba koje za cilj imaju olakšavanje razmjene informacija
među svim zainteresiranim stranama.  Borba protiv namještanja rezultata
zahtijeva blisku suradnju između sportskog pokreta, vlada, organizatora
sportskog klađenja, tijela za provedbu zakona i međunarodnih
organizacija.  Takav širok spektar zainteresiranih strana sam po sebi
podrazumijeva izazove, a EU može pomoći u organiziranju i osiguravanju
koordiniranog pristupa.
Borba protiv namještanja rezultata sportskih
natjecanja u različitim je fazama u državama članicama.  Zbog transnacionalne
prirode namještanja rezultata vjerojatno će biti potrebna suradnja s
državama članicama s različitim stupnjevima iskustva, čime se
stvara potreba za razmjenom dobre prakse i razvojem kompetencija.  EU ima važnu
ulogu u izgradnji kapaciteta, olakšavanju suradnje i u konačnici u
pomaganju u provedbi Konvencije.
Potpisivanje ove Konvencije trebalo bi biti
dio nastojanja Komisije da sudjeluje u borbi protiv namještanja rezultata,
zajedno s drugim instrumentima kao što je buduća inicijativa Komisije o
namještanju rezultata povezanim s klađenjem, u skladu s Komunikacijom
Komisije iz 2012. o internetskim igrama na sreću,[6] radom stručne
skupine EU-a o namještanju rezultata i pripremnim djelovanjima i projektima
posvećenim problemu namještanja rezultata[7].
Prema odlukama Vijeća kojima se odobrava
otvaranje pregovora, pristupanju Unije mora prethoditi raščlamba
nadležnosti, to jest: „pravna priroda Konvencije i raspodjela ovlasti
između država članica i Unije odredit će se odvojeno na kraju
pregovora na temelju analize preciznog područja primjene pojedinačnih
odredbi”.
Takva raščlamba nadležnosti je utvrđena sljedećim:
Priroda i opseg
nadležnosti Unije
U skladu s člankom 1. Konvencije,
njezina je svrha „suzbijanje namještanja sportskih natjecanja radi zaštite
integriteta sporta i sportske etike u skladu s načelom autonomije sporta”.
U tu svrhu, krajnji cilj Konvencije je „zaštita integriteta sporta i
sportske etike”.  To se postiže nizom mjera čiji je cilj
sprječavanje, otkrivanje i kažnjavanje namještanja u sportskim
natjecanjima.  U tu svrhu, Konvencijom se također potiče na
međunarodnu suradnju i uspostavlja mehanizam praćenja kako bi se
osiguralo postupanje prema odredbama utvrđenima u Konvenciji.
Konvencija tako utjelovljuje višedimenzionalan
pristup usmjeren na rješavanje problema namještanja sportskih natjecanja.  U
skladu s tim, mjere koje je potrebno donijeti različite su prirode i
utječu na različita područja prava, a prevladava aspekt
prevencije[8].
Druga područja prava su materijalno kazneno pravo, pravosudna suradnja u
kaznenim stvarima, zaštita podataka, kao i pravno uređenje aktivnosti
klađenja.
Prevencija
(poglavlja II. i III., članci od 4. do 14.)
Većina odredaba Konvencije koje se odnose
na prevenciju mogu biti obuhvaćene člankom 165. stavkom 4.
prvom alinejom UFEU-a koja se odnosi na poticajne mjere u području sporta[9].  Međutim, ova
vrsta nadležnosti je ograničenog opsega, jer isključuje
usklađivanje zakona i propisa država članica.  Članak 165.
UFEU-a odnosi se na „promidžbu”, „suradnju” ili „poticajne” mjere.  Kao
posljedica toga, nadležnost Unije u tom području ne zamjenjuje nadležnost
država članica[10].

Za razliku od toga, mjerama koje se odnose na
usluge klađenja može se utjecati na slobode unutarnjeg tržišta u odnosu na
pravo poslovnog nastana i pravo pružanja usluga, u mjeri u kojoj organizator
sportskog klađenja obavlja gospodarsku aktivnost.  U pogledu
članka 3. stavka 5. točke (a) i članka 11.
posebno, definicija „nezakonitog sportskog klađenja” odnosi se na svaku
nedopuštenu vrstu sportskog klađenja ili svakog organizatora sportskog
klađenja koji se ne smije baviti tom djelatnošću na temelju
primjenjivog zakonodavstva u nadležnosti stranke gdje se kockar nalazi.  Pojam
„primjenjivo zakonodavstvo” uključuje zakonodavstvo EU-a.  To znači da
se sva prava dodijeljena zakonodavstvom Unije također moraju uzeti u obzir
i da nacionalno zakonodavstvo država članica mora biti u skladu sa
zakonodavstvom EU-a, a posebno s pravilima unutarnjeg tržišta.
Člancima 9. do 11. predviđaju se
mjere koje bi mogle dovesti do određenog stupnja usklađivanja
zakona.  Na primjer, člankom 9. Konvencije predlaže se okvirni
popis mjera koje bi odgovarajuća regulatorna tijela za pitanja
klađenja mogla primijeniti „po potrebi” u borbi protiv namještanja
sportskih natjecanja u vezi sa sportskim klađenjem.  Člankom 10.
stavkom 1. Konvencije propisuje se da „svaka stranka donosi zakonodavne
ili druge mjere koje su potrebne radi sprječavanja sukoba interesa
i zlouporabe internih informacija od strane fizičkih ili pravnih osoba
koje su uključene u pružanje usluga sportskog klađenja (…)”
(naknadno podcrtano).  Člankom 10. stavkom 3. Konvencije nastoji
se uspostaviti obvezu izvješćivanja: „svaka stranka donosi zakonodavne
ili druge mjere koje su potrebne kako bi obvezala organizatore sportskog
klađenja da bez odgode prijave neregularno ili sumnjivo klađenje
regulatornom tijelu za klađenje (...)” (naknadno podcrtano).
Konačno, člankom 11. Konvencije o nezakonitom sportskom
klađenju strankama se daje još veća sloboda.  On glasi: „svaka
stranka razmatra najprikladnija sredstva za borbu protiv organizatora
nezakonitog sportskog klađenja i razmatra uvođenje mjera, u skladu s
mjerodavnim pravom u odgovarajućem području, poput (…)”.
To pokazuje da se člankom 9.,
člankom 10. stavkom 1. i člankom 10. stavkom 3.
Konvencije stvara temelj za moguće usklađivanje na temelju
članka 114. UFEU-a, u mjeri u kojoj organizator klađenja obavlja
gospodarsku aktivnost.  Članak 11., koji sadrži još fleksibilniji
tekst, još uvijek uključuje određeni stupanj usklađenosti
odredaba koje bi mogle biti obuhvaćene i člankom 114. UFEU-a o
uspostavi i funkcioniranju unutarnjeg tržišta.
Osim toga, članak 11. Konvencije
može također utjecati na usluge koje se pružaju iz treće zemlje.
Predmetne mjere, koje se odnose izravno na „pristup” takvim uslugama, bile bi
obuhvaćene zajedničkom trgovinskom politikom Unije u skladu s
člankom 207. UFEU-a.
Članak 14. Konvencije o zaštiti
podataka spada u nadležnost Unije u skladu s člankom 16. UFEU-a.
Provedba zakona
(poglavlja IV. do VI.; članci 15. do 25.)
Poglavlje IV. odnosi se na kazneno pravo i
suradnju s obzirom na provedbu zakona (članci 15. do 18.).
Člankom 15. Konvencije ne nameće se opća kažnjivost
postupaka namještanja sportskih natjecanja, nego samo određenih oblika (kada
uključuju korupciju, prisilu ili prijevaru).  To može biti obuhvaćeno
člankom 83. stavkom 1. UFEU-a kada je riječ o organiziranom
kriminalu ili korupciji[11].
Međutim, članak 15. nije ograničen na organizirani kriminal
i također uključuje prisilu i prijevaru bez korupcije.  U tom
kontekstu, odgovarajuće su odredbe pravne stečevine EU-a
ograničene.
Članak 16. odnosi se na pranje
novca.  Na razini Unije to je regulirano Okvirnom odlukom Vijeća
2001/500/PUP,[12]
zajedno s Direktivom 2014/42 EU[13].
Članak 16. stavak 3. Konvencije potpada pod nadležnost EU-a i
članak 114. UFEU-a; Direktiva 2005/60/EZ o sprečavanju
korištenja financijskog sustava u svrhu pranja novca i financiranja terorizma
temelji se na članku 114 UFEU-a[14].
Budući da Direktiva ne obuhvaća posebno sportska natjecanja, ona ne
utječe na članak 16. stavak 3. Konvencije, koji se odnosi
samo na „organizatore sportskog klađenja”.  Nadležnost u vezi s
člancima 17., 18., 22. i 23. (u poglavljima IV. i VI.) povezana je s nadležnošću
u skladu s člancima 15. i 16. Konvencije.
Poglavlje V. koje se odnosi na nadležnost,
kazneni postupak i provedbene mjere, kao i poglavlje VI. koje se odnosi na
sankcije i mjere, sadržavaju odredbe koje su komplementarne odredbama
materijalnog kaznenog prava sadržanima u člancima 15. do 18.
Konvencije.  Članak 19. Konvencije (nadležnost) dodatna je odredba uz
utvrđivanje kaznenih odredbi.  Članci 20., 21. i 25. Konvencije
(istražne mjere, zaštitne mjere, pljenidba i oduzimanje) odnose se na mjere u
kaznenom postupku, i one mogu biti obuhvaćene člankom 82.
stavkom 2. UFEU-a (točke (a) i (b)).
Međunarodna suradnja (poglavlje VII.;
članci 26. do 28.)
Poglavlje VII. odnosi se na međunarodnu
suradnju u sudskim i drugim pitanjima.  Bitno je primijetiti da Konvencija ne
sadrži pravni režim kojim bi se zamijenila postojeća pravila, i stoga se
njome ne dovode u pitanje instrumenti koji već postoje u području
uzajamne pomoći u kaznenim stvarima i izručivanju[15].  U tom kontekstu,
postoji sveobuhvatan skup instrumenata na europskoj razini koji služi
olakšavanju pravosudne suradnje u kaznenim stvarima i koji se može
primjenjivati na različite modi operandi namještanja rezultata ili
na kriminalizaciju namještanja rezultata kao novog kaznenog djela u pravnom
poretku država članica[16].
To se odnosi na članak 26. Konvencije.
Članci 27. i 28. Konvencije opće su
odredbe o suradnji koje su obuhvaćene člankom 165. UFEU-a.
Zaključci
Postoje kaznena djela koja trenutačno
nisu obuhvaćena člankom 83. stavkom 1. UFEU-a.  Unija je
nadležna za ostala, ali je ta nadležnost isključiva samo u dvije odredbe –
članku 11. (u mjeri u kojoj se odnosi na usluge iz trećih
zemalja i prema njima) te članku 14. o zaštiti podataka
(djelomično)[17].
U ostatku ima podijeljenu ili podupiruću nadležnost.
2.           PRAVNI ELEMENTI PRIJEDLOGA
Što se tiče pravne osnove, ustaljena je
sudska praksa da odabir pravne osnove za mjeru Unije mora počivati na
objektivnim čimbenicima koji su podložni sudskom preispitivanju, i oni
uključuju cilj i sadržaj mjere[18].
Ako ispitivanje mjere Europske unije pokaže da ona ima dvostruku svrhu ili
dvostruku komponentu i ako je vidljivo da je jedna svrha ili komponenta glavna
ili prevladavajuća, a druga tek sporedna, mjera se mora temeljiti na
jednoj pravnoj osnovi, tj. onoj koja je potrebna za glavnu ili
prevladavajuću svrhu ili komponentu.  Iznimno, ako se utvrdi da mjera ima
nekoliko neodvojivo povezanih ciljeva, a da ni jedan od njih nije sekundaran i
indirektan u odnosu na drugi, mjere se moraju temeljiti na više
odgovarajućih pravnih osnova[19].

Pravne osnove koje ovdje mogu biti od
značaja su: članak 16. UFEU-a (zaštita podataka),
članak 82. stavak 1. i članak 82. stavak 2.
UFEU-a (pravosudna suradnja u kaznenim stvarima), članak 83.
stavak 1. UFEU-a (materijalno kazneno pravo), članak 114. UFEU-a
(uspostava i funkcioniranje unutarnjeg tržišta), članak 165. UFEU-a
(sport) i članak 207. UFEU-a (zajednička trgovinska politika).
U cjelini, cilj borbe protiv namještanja
sportskih natjecanja sadrži elemente prevencije i suradnje koji su uglavnom
obuhvaćeni člankom 165. UFEU-a te elemente suradnje i
usklađivanja koji su obuhvaćeni člankom 114. (za nekaznene
odredbe), člankom 207. UFEU-a (u mjeri u kojoj se te odredbe odnose
na pristup organizatorima klađenja iz trećih zemalja) te
člankom 82. stavkom 1. i člankom 83. UFEU-a (u
kaznenim stvarima).
Kad je riječ o uslugama klađenja,
članci 114. i 207. UFEU-a mogu biti relevantni, ovisno o tome jesu li
usluge „unutar EU-a” ili ne.  Čini se da je aspekt unutarnjeg tržišta
izraženiji u Konvenciji u cjelini, dok je aspekt zajedničke trgovinske
politike izgleda prisutan samo u članku 11. Konvencije.
Međutim, čak i ako članak 207. UFEU-a nije naveden i smatra
se pomoćnim u pitanjima unutarnjeg tržišta, države članice nisu nadležne
u relevantnim pitanjima koja su u području zajedničke trgovinske
politike.
Što se tiče zaštite podataka, ona nije
glavni cilj Konvencije i njezine odredbe su tu samo dodatne.  Danas se u mnogim
konvencijama Vijeća Europe podsjeća na potrebu poštovanja zaštite
podataka, čak i kad takve obveze mogu proizlaziti iz drugih konvencija
(kao što je Konvencija br. 108 za zaštitu pojedinaca u vezi s automatskom
obradom osobnih podataka), budući da je moguće da u različitim
konvencijama ne sudjeluju iste stranke.
Kao posljedica toga, kako bi EU mogao izvršavati
svoje ovlasti u odnosu na Konvenciju u cijelosti (isključujući
dijelove za koje nema ovlasti), glavne su pravne osnove članak 82.
stavak 1., članak 83. stavak 1., članak 114. i
članak 165. UFEU-a.
Zbog isprepletenosti Konvencije i činjenice da su s njom povezane
nadležnosti koje mogu biti u isključivoj nadležnosti EU-a te nadležnosti
koje EU nema, nije moguće da Unija i države članice Konvenciju sklope
odvojeno.
2015/0042 (NLE)
Prijedlog
ODLUKE VIJEĆA
o potpisivanju, u ime Europske unije, Konvencije
Vijeća Europe o namještanju sportskih natjecanja s obzirom na pitanja koja
nisu povezana s materijalnim kaznenim pravom i pravosudnom suradnjom u kaznenim
stvarima
VIJEĆE EUROPSKE UNIJE,
uzimajući u obzir Ugovor o funkcioniranju
Europske unije, a posebno njegove članke 114. i 165. u vezi s
člankom 218. stavkom 5.,
uzimajući u obzir prijedlog Europske
komisije,
budući da:
(1)       Dana 10. lipnja 2013.
Vijeće je ovlastilo Komisiju da u ime Europske unije sudjeluje u
pregovorima o međunarodnoj konvenciji Vijeća Europe za suzbijanje
namještanja sportskih natjecanja (u daljnjem tekstu: „Konvencija”), osim u
pitanjima koja se odnose na suradnju u kaznenim stvarima i policijsku suradnju.
(2)       Dana 23. rujna 2013.
Vijeće je također ovlastilo Komisiju da u ime Europske unije
sudjeluje u pregovorima o Konvenciji u vezi s pitanjima koja se odnose na
suradnju u kaznenim stvarima i policijsku suradnju. [20]
(3)       Pregovori su uspješno
završeni prihvaćanjem Konvencije u Odboru ministara Vijeća Europe 9.
srpnja 2014.
(4)       Odredbe o prevenciji uglavnom
su izložene u poglavljima II. i III. Konvencije[21]. Te odredbe mogu biti
obuhvaćene, u cijelosti ili u velikoj mjeri, člankom 165.
UFEU-a. Treba napomenuti da je članak 165. UFEU-a samo
podupiruća nadležnost koja isključuje bilo kakvo usklađivanje
mjera i ne zamjenjuje nadležnosti država članica u tim područjima[22].
(5)       Ostale mjere, a posebno
članak 9., članak 10. stavci 1. i 3. i
članak 11. Konvencije sadržavaju određena usklađivanja
zakona koja mogu biti obuhvaćena člankom 114. UFEU-a.
(6)       Članak 11. može
također utjecati na usluge koje se pružaju iz treće zemlje. Predmetne
mjere, koje se odnose izravno na „pristup” takvim uslugama, obuhvaćene su
zajedničkom trgovinskom politikom (članak 207. UFEU-a). Države
članice nisu nadležne za relevantne aspekte koji su u području
zajedničke trgovinske politike.
(7)       Članak 14. o
zaštiti podataka spada u nadležnost Unije u skladu s člankom 16.
UFEU-a i također ima isključujući karakter.
(8)       Europska unija promiče
potpisivanje Konvencije Vijeća Europe o namještanju sportskih natjecanja,
kao doprinos nastojanjima Europske unije u borbi protiv namještanja sportskih
natjecanja radi zaštite integriteta sporta i sportske etike u skladu s
načelom neovisnosti sporta.
(9)       Stoga bi Konvenciju trebalo
potpisati u ime Europske unije, podložno njezinu kasnijem sklapanju,
DONIJELO JE OVU ODLUKU:
Članak 1.
Potpisivanje Konvencije Vijeća Europe o
namještanju sportskih natjecanja ovime se odobrava se u ime Unije, podložno
sklapanju navedene Konvencije.
Tekst Konvencije koji se potpisuje priložen je
ovoj Odluci.
Članak 2.
Glavno tajništvo Vijeća izdaje za
osobu/osobe koju/koje odredi pregovarač Konvencije instrument sa svim
potrebnim ovlastima za potpisivanje Konvencije, podložno njezinu sklapanju.
Članak 3.
Ova Odluka stupa na snagu  dana od dana objave
u Službenom listu Europske unije.
Sastavljeno u Bruxellesu
                                                                       Za
Vijeće
                                                                       Predsjednik
[1]       COM(2012) 655 završna verzija.
[2]       Komisija je objavila izjavu za zapisnik Vijeća u kojoj se
ne slaže s uvođenjem materijalne pravne osnove, vidjeti dokument
Vijeća br. 10509/13.
[3]       Odluka Vijeća 2013/304/EU od 10. lipnja 2013. o
ovlašćivanju Europske komisije da u ime EU-a sudjeluje u pregovorima o
međunarodnoj konvenciji Vijeća Europe za suzbijanje manipuliranja
sportskim rezultatima, osim o pitanjima koja se odnose na suradnju u kaznenim
stvarima i policijsku suradnju, SL L 170, 22.6.2013., str. 62.
[4]       Odluka Vijeća kojom se ovlašćuje Europska komisija na
sudjelovanje, u ime EU-a, u pregovorima o međunarodnoj konvenciji
Vijeća Europe za borbu
protiv manipuliranja sportskim rezultatima u pitanjima vezanim uz suradnju u
kaznenim pitanjima i policijsku suradnju, dokument Vijeća
br. 10180/13.
[5]       Malta je glasovala protiv Konvencije i 11. srpnja 2014.
podnijela je zahtjev Sudu Europske unije za mišljenje o Konvenciji u skladu s
člankom 218. stavkom 11. UFEU-a (Mišljenje 1/14).
[6]       http://ec.europa.eu/internal_market/gambling/communication/index_en.htm
[7]       Kao nedavni primjer:
http://ec.europa.eu/dgs/home-affairs/financing/fundings/security-and-safeguarding-liberties/other-programmes/cooperation-between-public-private/index_en.htm
[8]       Prevencija je opisana u poglavljima II. i III., kao i u
člancima 27. i 28. Konvencije.
[9]       Posebno članak 4., članak 5. stavak 1.
te članci 6. i 7. Konvencije o poticanju određenih aktivnosti
sportskih organizacija i članak 8. Konvencije, kao i određeni
aspekti članka 9., članka 10. stavka 2.,
članka 12. i 13. Konvencije.
[10]      Vidjeti članak 2. stavak 5. UFEU-a: „U
određenim područjima i pod uvjetima utvrđenima u Ugovorima,
Unija je nadležna za provođenje djelovanja čiji je cilj podupiranje,
usklađivanje ili dopunjavanje djelovanja država članica, bez da
pritom zamjenjuje njihovu nadležnost u tim područjima.”
[11]      Okvirna odluka Vijeća 2003/568/PUP o borbi protiv korupcije
u privatnom sektoru, SL L 192, 31.7.2003., str. 54.
[12]      Okvirna odluka Vijeća 2001/500/PUP o pranju novca,
identifikaciji, praćenju, zamrzavanju, pljenidbi i oduzimanju imovine i
imovinske koristi ostvarene kaznenim djelima, SL L 182, 5.7.2001.,
str. 1.
[13]      Direktiva 2014/42/EU Europskog parlamenta i Vijeća od
3. travnja 2014. o zamrzavanju i oduzimanju predmeta i imovinske koristi
ostvarene kaznenim djelima u Europskoj uniji.
[14]      Direktivom se utvrđuje okvir za zaštitu dobrog
funkcioniranja, integriteta i stabilnosti kreditnih i financijskih institucija
te povjerenja u financijski sustav u cjelini, u odnosu na opasnosti koje
predstavljaju pranje novca i financiranje terorizma.
[15]      § 21. izvješća s obrazloženjem.
[16]      Akt Vijeća od 29. svibnja 2000. o sastavljanju Konvencije
o uzajamnoj pomoći u kaznenim stvarima između država članica
Europske unije (SL C 197, 12.7.2000., str. 1; Okvirna odluka
Vijeća 2002/584/PUP o europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje
između država članica, SL L 190, 18.7.2002., str. 20.; Okvirna
odluka Vijeća 2003/577/PUP od 22. srpnja 2003. o izvršenju odluka o
zamrzavanju imovine i osiguranju dokaza u Europskoj uniji, SL L 196,
2.8.2003., str. 45.; Okvirna Odluka Vijeća 2006/783/PUP o primjeni
načela međusobnog priznavanja naloga za oduzimanje; Okvirna odluka
Vijeća 2008/978/PUP o Europskom dokaznom nalogu, SL L 350,
30.12.2008.; Okvirna odluka Vijeća 2009/948/PUP o sprečavanju i
rješavanju sporova o izvršavanju nadležnosti u kaznenim postupcima, SL
L 328, 15.12.2009., str. 42.; Direktiva 2014/41/EU o Europskom
istražnom nalogu u kaznenim stvarima, SL L 130, 1.5.2014., str. 1.;
Direktiva 2014/42/EU o zamrzavanju i oduzimanju predmeta i imovinske koristi
ostvarene kaznenim djelima u Europskoj uniji, SL L 127, 29.4.2014., str. 39.

[17]      Mjerodavni zakonodavni akti mogu uključivati Direktivu
95/46/EZ o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom
protoku takvih podataka (SL L 281, 23.11.1995., str. 31.), Uredbu
(EZ) br. 45/2001 o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka u
institucijama i tijelima Zajednice i o slobodnom kretanju takvih podataka (SL
L 8, 12.1.2001., str. 1.) i Okvirnu odluku Vijeća 2008/977/PUP o
zaštiti osobnih podataka obrađenih u okviru policijske i pravosudne
suradnje u kaznenim stvarima (SL L 350, 30.12.2008., str. 60.).
[18]      C-377/12, Komisija protiv Vijeća, stavak 34.
[19]      Ibid, u stavku 34. presude.
[20]             Dokument Vijeća br. 10180/13.
[21]             Međutim, vidjeti također članke 27. i 28. o
suradnji koja se ne odnosi na suradnju u kaznenim stvarima.
[22]             Vidjeti članak 2. stavak 5. UFEU-a.
PRILOG

Prijedlogu odluke Vijeća
o potpisivanju, u ime Europske unije,
Konvencije Vijeća Europe o namještanju sportskih natjecanja s obzirom na
pitanja koja nisu povezana s materijalnim kaznenim pravom i pravosudnom
suradnjom u kaznenim stvarima

Serija
ugovora Vijeća Europe – br. 215
Konvencija Vijeća Europe
o namještanju
sportskih natjecanja
Magglingen/Macolin, 18.IX.2014.
              Preambula
              Države
članice Vijeća Europe i ostale potpisnice ove Konvencije,
              uzimajući
u obzir da je cilj Vijeća Europe ostvariti veće jedinstvo među
članicama;
              uzimajući
u obzir Akcijski plan s Trećeg sastanka na vrhu šefova država i vlada
Vijeća Europe (Varšava, 16. – 17. svibnja 2005.), u kojem se predlaže
nastavak aktivnosti Vijeća Europe koje služe kao smjernice u području
sporta;
              uzimajući
u obzir da je potrebno dalje razvijati zajednički europski i globalni
okvir za razvoj sporta, temeljen na načelima pluralističke
demokracije, vladavine prava, ljudskih prava i sportske etike;
              svjesne
da svaka zemlja i svaka vrsta sporta mogu biti pogođene namještanjem
sportskih natjecanja i naglašavajući da ta pojava, kao globalna prijetnja
integritetu sporta, zahtijeva globalni odgovor koji moraju podržati i države
koje nisu članice Vijeća Europe;
              izražavajući
zabrinutost zbog prisutnosti kriminalnih aktivnosti, a posebno organiziranog
kriminala u namještanju sportskih natjecanja i zbog njegove transnacionalne
prirode;
              pozivajući
se na (Europsku) Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda
(1950., ETS br. 5) i njezine protokole, Europsku konvenciju o nasilju i
nedoličnom ponašanju gledatelja na športskim priredbama, posebice na
nogometnim utakmicama (1985., ETS br. 120), Konvenciju protiv dopinga u
sportu (1989., ETS br. 135), Kaznenopravnu konvenciju o korupciji (1999., ETS
br. 173) i Konvenciju Vijeća Europe o pranju, traganju, privremenom
oduzimanju i oduzimanju prihoda stečenoga kaznenim djelom i o financiranju
terorizma (2005., CETS br. 198);
              pozivajući
se na Konvenciju Ujedinjenih naroda protiv transnacionalnoga organiziranog
kriminaliteta (2000.) i njezine protokole;
              pozivajući
se i na Konvenciju Ujedinjenih naroda protiv korupcije (2003.);
              podsjećajući
na to da je važno da se kaznena djela u njihovoj nadležnosti istraže učinkovito
i bez odlaganja;
              podsjećajući
na ključnu ulogu koju Međunarodna organizacija kriminalističke
policije (Interpol) ima u olakšavanju učinkovite suradnje među
tijelima za provedbu zakona kao i pravosudne suradnje;
              naglašavajući
da su sportske organizacije odgovorne za otkrivanje i kažnjavanje namještanja
sportskih natjecanja koje su počinile osobe pod njihovom nadležnošću;
              uzimajući
u obzir već postignute rezultate u borbi protiv namještanja sportskih
natjecanja;
              uvjerene
da djelotvorna borba protiv namještanja sportskih natjecanja zahtijeva
povećanu, brzu i održivu nacionalnu i međunarodnu suradnju koja
pravilno funkcionira;
              uzimajući u obzir preporuke Odbora ministara
državama članicama Rec(92)13rev o revidiranoj Povelji o europskom sportu;
CM/Rec(2010)9 o izmijenjenom Kodeksu sportske etike; Rec(2005)8 o načelima
dobrog upravljanja u sportu i CM/Rec(2011)10 o promicanju integriteta sporta u
cilju borbe protiv namještanja rezultata, posebno lažiranja utakmica;
              s obzirom na rezultate i zaključke
sljedećih konferencija:
              –     11.
ministarske konferencije Vijeća Europe na kojoj su sudjelovali ministri
nadležni za sport, održane u Ateni 11. i 12. prosinca 2008.;
              –     18.
neformalne ministarske konferencije Vijeća Europe na kojoj su sudjelovali
ministri nadležni za sport (Baku, 22. rujna 2010.) o promicanju integriteta
sporta u cilju borbe protiv namještanja rezultata (lažiranja utakmica);
              –     12.
ministarske konferencije Vijeća Europe na kojoj su sudjelovali ministri
nadležni za sport (Beograd, 15. ožujka 2012.), posebno u pogledu izrade novog
međunarodnog pravnog instrumenta protiv namještanja rezultata sportskih
natjecanja;
              –     UNESCO-ove
5. međunarodne konferencije ministara i viših dužnosnika nadležnih za
tjelesni odgoj i sport (MINEPS V.);
              uvjerene da su dijalog i suradnja među javnim
tijelima, sportskim organizacijama, organizatorima sportskih natjecanja i
priređivačima sportskog klađenja na nacionalnoj i
međunarodnoj razini temeljeni na međusobnom poštovanju i povjerenju
neophodni za pronalaženje učinkovitih zajedničkih odgovora na izazove
nastale zbog problema namještanja sportskih natjecanja;
              priznajući da je sport, utemeljen na poštenom
i ravnopravnom natjecanju, nepredvidljiv po prirodi te je potrebno
energično i učinkovito suprotstavljanje neetičkim praksama i
neetičkom ponašanju u sportu;
              naglašavajući svoje uvjerenje da je dosljedna
primjena načela dobrog upravljanja i etike u sportu važan čimbenik u
nastojanju da se iskorijene korupcija, namještanje sportskih natjecanja i drugi
oblici zlouporabe u sportu;
              priznajući da su, u skladu s načelom
neovisnosti sporta, sportske organizacije odgovorne za sport i imaju
samoregulatorne i stegovne odgovornosti u borbi protiv namještanja sportskih
natjecanja, ali da tijela javne vlasti štite integritet sporta kad je to
potrebno;
              priznajući da se zbog razvoja aktivnosti
sportskog klađenja, posebno nezakonitog sportskog klađenja,
povećavaju rizici takvih namještanja;
              uzimajući u obzir da namještanje sportskih
natjecanja može, ali i ne mora biti povezano sa sportskim klađenjem, te
može biti povezano, ali i nepovezano, s kaznenim djelima, i da ga je potrebno
riješiti u svim slučajevima;
              uzimajući u obzir diskrecijsko pravo država,
u okviru mjerodavnog prava, pri odlučivanju o politici u pogledu sportskog
klađenja,
              sporazumjele su se o sljedećem:
              Poglavlje I. – Svrha, vodeća
načela, definicije
              Članak 1. – svrha i
glavni ciljevi
       1.     Svrha je
ove Konvencije suzbijanje namještanja sportskih natjecanja radi zaštite
integriteta sporta i sportske etike u skladu s načelom neovisnosti sporta.
       2.     U tu svrhu,
glavni su ciljevi ove Konvencije:
              (a)    sprječavanje,
otkrivanje i kažnjavanje nacionalnih ili transnacionalnih namještanja
nacionalnih i međunarodnih sportskih natjecanja;
              (b)    promicanje
nacionalne i međunarodne suradnje među tijelima javne vlasti, kao i s
organizacijama uključenima u sport i sportsko klađenje, u borbi
protiv namještanja sportskih natjecanja.
              Članak 2. – opća
načela
       1.     U borbi
protiv namještanja sportskih natjecanja mora se osigurati poštovanje, među
ostalim, sljedećih načela:
              (a)    ljudskih
prava;
              (b)    zakonitosti;
              (c)    proporcionalnosti;
              (d)    zaštite
privatnosti i osobnih podataka.
              Članak 3. – definicije
              Za potrebe ove Konvencije:
       1.     „Sportsko
natjecanje” znači svaki sportski događaj organiziran u skladu s
pravilima koje je odredila sportska organizacija s popisa Odbora za daljnje
mjere u pogledu Konvencije u skladu s člankom 31. stavkom 2., i
koju je priznala međunarodna sportska organizacija ili, prema potrebi,
druge nadležne sportske organizacije.

       2.     „Sportska
organizacija” znači svaka organizacija koja uređuje sport ili
određenu sportsku disciplinu, i koja se nalazi na popisu koji je donio
Odbor za daljnje mjere u pogledu Konvencije u skladu s člankom 31.
stavkom 2., kao i njezine pridružene nacionalne i kontinentalne
organizacije, ako je potrebno.
       3.     „Organizator
natjecanja” znači svaka sportska organizacija ili bilo koja druga osoba,
bez obzira na njihov pravni oblik, koja organizira sportska natjecanja.
       4.     „Namještanje
sportskih natjecanja” znači namjeran dogovor, čin ili propust
s ciljem nepropisne izmjene rezultata ili tijeka sportskog natjecanja kako bi
se djelomično ili u cijelosti dokinula nepredvidljiva priroda navedenog
sportskog natjecanja s ciljem dobivanja neprimjerene prednosti za sebe ili za
druge.
       5.     „Sportsko
klađenje” znači svako klađenje s ulogom s novčanom
vrijednošću u očekivanju nagrade s novčanom vrijednošću
koje je predmet budućeg i neizvjesnog događaja povezanog sa sportskim
natjecanjem. Posebno:
              (a)    „nezakonito
sportsko klađenje” znači svaka vrsta aktivnosti sportskog
klađenja koja nije dopuštena i svaki organizator aktivnosti sportskog
klađenja koji se njome ne smije baviti u skladu s mjerodavnim zakonodavstvom
u nadležnosti države u kojoj se nalazi potrošač;
              (b)    „neregularno
sportsko klađenje” znači svaka aktivnost sportskog klađenja koja
nije u skladu s uobičajenim ili očekivanim pojavama na predmetnom
tržištu, ili je povezana s klađenjem na sportsko natjecanje čiji
tijek ima neuobičajene karakteristike;
              (c)    „sumnjivo
sportsko klađenje” znači svaka aktivnost sportskog klađenja
koja, prema pouzdanim i dosljednim dokazima, izgleda povezana s namještanjem
sportskog natjecanja za koje se klađenje nudi.
       6.     „dionik u
natjecanju” znači svaka fizička ili pravna osoba koja pripada jednoj
od sljedećih kategorija:
              (a)    „sportaš”
znači svaka osoba ili skupina osoba koje sudjeluju u sportskim
natjecanjima;
              (b)    „pomoćno
sportsko osoblje” znači svaki instruktor, trener, menadžer, agent, osoblje
tima, dužnosnik tima, medicinsko ili pomoćno medicinsko osoblje koje sa
sportašima koji sudjeluju u sportskim natjecanjima ili se pripremaju za
sportska natjecanja radi ili ih liječi te sve druge osobe koje rade sa
sportašima;
              (c)    „dužnosnik”
znači svaka osoba koja je vlasnik, imatelj udjela, rukovoditelj ili
član osoblja subjekata koji organiziraju i promiču sportska
natjecanja, kao i suci, članovi žirija i sve druge akreditirane osobe.
Izrazom su obuhvaćeni i rukovoditelji i osoblje međunarodnih
sportskih organizacija ili, prema potrebi, drugih nadležnih sportskih
organizacija koje priznaju predmetno natjecanje.

       7.     „interne
informacije” znači informacije koje se odnose na bilo koje natjecanje a
koje osoba ima na temelju svojeg položaja u odnosu na sport ili natjecanje,
isključujući sve već objavljene ili općepoznate
informacije, lako dostupne zainteresiranim osobama iz javnosti ili iznesene u
skladu s pravilima i propisima kojima se uređuje predmetno natjecanje.
Poglavlje
II. – Prevencija, suradnja i druge mjere
              Članak 4. – tuzemno
usklađivanje
       1.     Svaka
stranka koordinira politike i djelovanja svih javnih tijela uključenih u
borbu protiv namještanja sportskih natjecanja.
       2.     Svaka
stranka, unutar svoje nadležnosti, potiče sportske organizacije,
organizatore sportskih natjecanja i organizatore sportskog klađenja da
surađuju u borbi protiv namještanja sportskih natjecanja i, kada je to
prikladno, povjerava im provedbu odgovarajućih odredbi ove Konvencije.
              Članak 5. – procjena i
kontrola rizika
       1.     Svaka
stranka – prema potrebi u suradnji sa sportskim organizacijama, organizatorima
sportskog klađenja, organizatorima natjecanja i drugim relevantnim
organizacijama – uočava, analizira i procjenjuje rizike povezane s
namještanjem sportskih natjecanja.
       2.     Svaka se
stranka obvezuje poticati sportske organizacije, organizatore sportskog
klađenja, organizatore natjecanja i sve druge relevantne organizacije da
uspostave procedure i pravila radi borbe protiv namještanja sportskih
natjecanja i donosi, prema potrebi, zakonodavne ili druge mjere koje su
u tu svrhu potrebne.
              Članak 6. – obrazovanje i
podizanje svijesti
       1.     Svaka se
stranka obvezuje poticati podizanje svijesti, obrazovanje, obuku i istraživanja
u cilju učinkovitije borbe protiv namještanja sportskih natjecanja.
              Članak 7. – sportske
organizacije i organizatori natjecanja
       1.     Svaka se
stranka obvezuje poticati sportske organizacije i organizatore natjecanja da
donose i primjenjuju pravila usmjerena na borbu protiv namještanja sportskih
natjecanja kao i načela dobrog upravljanja, povezana, među
ostalim, sa:
              (a)    sprječavanjem
sukoba interesa, uključujući:
                     –      zabranu klađenja na sportska natjecanja dionicima
u natjecanju koji su uključeni u to natjecanje;
                     –      zabranu zlouporabe ili širenja internih informacija;
              (b)    za sportske
organizacije i njihove pridružene članove, pridržavanjem svih ugovornih i
drugih obveza koje se na njih odnose;
              (c)    obvezom da
dionici u natjecanju bez odlaganja izvijeste o svakoj sumnjivoj aktivnosti,
incidentu, poticanju ili pristupu koji se može smatrati kršenjem pravila protiv
namještanja sportskih natjecanja;
       2.     Svaka se
stranka obvezuje poticati sportske organizacije da donose i primjenjuju
odgovarajuće mjere kako bi se osiguralo:
              (a)    poboljšano
i učinkovito nadziranje tijeka sportskih natjecanja za koja postoji
opasnost od namještanja;
              (b)    rješenja za
neodgodivu dojavu odgovarajućim javnim tijelima ili nacionalnoj platformi
o slučajevima sumnjive aktivnosti povezane s namještanjem sportskih
natjecanja;
              (c)    učinkovite
mehanizme za olakšavanje iznošenja svih informacija o potencijalnim ili
već postojećim slučajevima namještanja sportskih natjecanja,
uključujući odgovarajuću zaštitu zviždača;
              (d)    svijest
dionikâ u natjecanju, uključujući i mlade sportaše, o opasnosti od
namještanja sportskih natjecanja i o naporima da se to namještanje
suzbije, što uključuje obrazovanje, obuku i širenje informacija;
              (e)    što kasnije
imenovanje mjerodavnih dužnosnikâ u sportskim natjecanjima, posebno sudaca i
ocjenjivača.
       3.     Svaka se
stranka obvezuje poticati sportske organizacije u svojoj nadležnosti, a preko
njih i međunarodne sportske organizacije, da primjenjuju konkretne,
učinkovite, razmjerne i odvraćajuće disciplinske sankcije i
mjere u slučaju kršenja njihovih internih pravila za sprječavanje
namještanja sportskih natjecanja, posebice onih navedenih u stavku 1. ovog
članka, te se obvezuje osigurati međusobno priznavanje i primjenu
sankcija koje su nametnule druge sportske organizacije, pogotovo u drugim
državama.
       4.     Disciplinska
odgovornost koju utvrđuju sportske organizacije ne isključuje
kaznenu, građanskopravnu ili upravnu odgovornost.
              Članak 8. – mjere koje se
odnose na financiranje sportskih organizacija
       1.     Svaka se
stranka obvezuje donijeti zakonodavne ili druge mjere koje su potrebne za
osiguravanje primjerene transparentnosti u pogledu financiranja sportskih
organizacija koje stranka financijski podupire.
       2.     Svaka
stranka razmatra mogućnost pomaganja sportskim organizacijama u suzbijanju
namještanja sportskih natjecanja, uključujući financiranjem
odgovarajućih mehanizama.
       3.     Svaka
stranka po potrebi razmatra uskraćivanje financijske potpore ili poziva
sportske organizacije da uskrate financijsku potporu dionicima u natjecanju
koji su sankcionirani za namještanje sportskih natjecanja, za vrijeme
trajanja sankcije.
       4.     Prema
potrebi, svaka stranka poduzima korake radi uskraćivanja dijela ili
ukupnosti financijske ili druge potpore povezane sa sportom svim sportskim
organizacijama koje stvarno ne primjenjuju pravila za suzbijanje namještanja
sportskih natjecanja.
              Članak 9. –   mjere koje se odnose na regulatorno tijelo za
klađenje ili drugo odgovorno tijelo ili tijela
       1.     Svaka
stranka određuje jedno ili više odgovornih tijela koja su unutar pravnog
poretka te stranke zadužena za provedbu regulative o sportskom klađenju i
primjenu odgovarajućih mjera za borbu protiv namještanja sportskih
natjecanja povezanih sa sportskim klađenjem uključujući,
prema potrebi:
              (a)    pravovremenu
razmjenu informacija s drugim nadležnim tijelima ili nacionalnom platformom
kada se te informacije odnose na nezakonito, neregularno ili sumnjivo sportsko
klađenje, kao i kršenje pravila koja su navedena u ovoj Konvenciji ili
uspostavljena u skladu s njom;
              (b)    ograničenja
ponude sportskog klađenja, nakon savjetovanja s nacionalnim sportskim
organizacijama i organizatorima sportskog klađenja, posebno
isključivanjem sportskih natjecanja:
                     –     koja
su predviđena za osobe mlađe od 18 godina; ili
                     –     kada
su organizacijski uvjeti i/ili ulozi u sportskom smislu neprimjereni;
              (c)    pružanje
informacija o vrstama i predmetima klađenja organizatorima natjecanja
unaprijed, kako bi im se pomoglo u njihovim naporima da uoče i
kontroliraju opasnost namještanja sportskog natjecanja koje organiziraju;
              (d)    u sportskom
klađenju, sustavno korištenje sredstava plaćanja za koja je
moguće, iznad određenog praga koji odredi svaka stranka, utvrditi
sljedivost, posebno tko su pošiljatelji, primatelji i koliki su iznosi;
              (e)    u suradnji
sa sportskim organizacijama i među njima te, kada je to prikladno, s
organizatorima sportskog klađenja, uspostavljanje mehanizama za
sprječavanje dionika u natjecanju da se klade na sportska natjecanja u
kojima se krše bitna sportska pravila ili važeće zakonodavstvo;
              (f)    zabranu
klađenja, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom, na natjecanja za koja je
objavljeno odgovarajuće upozorenje.
       2.     Svaka
stranka dostavlja Glavnom tajniku Vijeća Europe imena i adrese tijela
određenih u skladu sa stavkom 1. ovog članka.
              Članak 10. – organizatori
sportskog klađenja
       1.     Svaka
stranka donosi zakonodavne ili druge mjere koje su potrebne radi
sprječavanja sukoba interesa i zlouporabe internih informacija od strane
fizičkih ili pravnih osoba koje su uključene u pružanje usluga
sportskog klađenja, posebno donošenjem ograničenja za:
              (a)    fizičke
ili pravne osobe koje sudjeluju u pružanju usluga sportskog klađenja koje
se klade na svoje vlastite usluge;
              (b)    zlouporabu
položaja sponzora ili vlasnika udjela u sportskoj organizaciji kada
dotični omogućuje namještanje sportskog natjecanja ili
zloupotrebljava interne informacije;
              (c)    dionike u
natjecanju koji su uključeni u sastavljanje koeficijenata za
klađenje na natjecanje u koje su uključeni;
              (d)    sve
organizatore sportskog klađenja koji kontroliraju organizatora natjecanja
ili dionika u natjecanju, kao i sve organizatore sportskog klađenja koji
su pod kontrolom organizatora natjecanja ili dionika u natjecanju, koji nude
klađenje na natjecanje u koje je uključen organizator natjecanja ili
dionik u natjecanju.
       2.     Svaka
stranka potiče organizatore sportskog klađenja koji su u njezinoj
nadležnosti, kao i preko njih međunarodne organizacije organizatora
sportskog klađenja, da obrazovanjem, obukom i širenjem informacija
među svojim vlasnicima i zaposlenicima podižu svijest o posljedicama
namještanja sportskih natjecanja i borbi protiv namještanja sportskih
natjecanja.
       3.     Svaka
stranka donosi zakonodavne ili druge mjere koje su potrebne kako bi obvezala
organizatore sportskog klađenja da bez odgode prijave neregularno ili
sumnjivo klađenje regulatornom tijelu za klađenje, drugom odgovornom
tijelu ili tijelima ili nacionalnoj platformi.
              Članak 11. – borba protiv
nezakonitog sportskog klađenja
       1.     U cilju
borbe protiv namještanja sportskih natjecanja, svaka stranka razmatra
najprikladnija sredstva za borbu protiv organizatora nezakonitog sportskog
klađenja i razmatra uvođenje mjera, u skladu s mjerodavnim pravom u
odgovarajućem području, poput:
              (a)    zatvaranja
ili izravnih i neizravnih ograničenja pristupa udaljenim organizatorima
nezakonitog sportskog klađenja te zatvaranja organizatora nezakonitog
sportskog klađenja u zemlji u kojoj stranka ima nadležnost;
              (b)    blokiranja
financijskih tokova između organizatora nezakonitog sportskog
klađenja i potrošača;
              (c)    zabrane
oglašavanja za organizatore nezakonitog sportskog klađenja;
              (d)    podizanje
svijesti potrošača o rizicima povezanima s nezakonitim sportskim
klađenjem.
Poglavlje
III. – Razmjena informacija
              Članak 12. – Razmjena informacija među nadležnim javnim
tijelima, sportskim organizacijama i organizatorima sportskog klađenja
       1.     Ne
dovodeći u pitanje članak 14., svaka se stranka obvezuje da
će olakšati, na nacionalnoj i međunarodnoj razini te u skladu s
odredbama svojeg nacionalnog zakonodavstva, razmjenu informacija među
relevantnim javnim tijelima, sportskim organizacijama, organizatorima sportskih
natjecanja, organizatorima sportskog klađenja i nacionalnim platformama.
Posebno, svaka stranka se obvezuje da će uspostaviti mehanizme za razmjenu
relevantnih informacija kada takve informacije mogu pomoći u procjeni
rizika iz članka 5., poglavito pružanje informacija o vrstama i
predmetima klađenja organizatorima natjecanja unaprijed, kao i kada te
informacije mogu pomoći u pokretanju ili provođenju istraga ili
sudskih postupaka koji se odnose na namještanje sportskih natjecanja.
       2.     Na zahtjev,
primatelj tih informacija mora, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom i bez
odlaganja, obavijestiti organizaciju ili nadležno tijelo od kojih je dobio te
informacije o postupcima koje je na temelju njih poduzeo.
       3.     Svaka
stranka se obvezuje da će istražiti mogućnosti za razvoj ili
poboljšavanje suradnje i razmjene informacija u kontekstu borbe protiv
nezakonitog sportskog klađenja kako je navedeno u članku 11. ove
Konvencije.
              Članak 13. – nacionalna
platforma
       1.     Svaka
stranka mora imenovati nacionalnu platformu koja će se baviti problemom
namještanja sportskih natjecanja. Nacionalna platforma mora, u skladu s
nacionalnim zakonodavstvom, među ostalim:
              (a)    služiti kao
informacijski centar u kojem će se prikupljati i mjerodavnim
organizacijama i nadležnim tijelima prenositi informacije koje su bitne za
borbu protiv namještanja sportskih natjecanja;
              (b)    koordinirati
borbu protiv namještanja sportskih natjecanja;
              (c)    primati,
centralizirati i analizirati informacije o neregularnim ili sumnjivim
klađenjima na sportska natjecanja na državnom području stranke te,
ako je potrebno, izdavati upozorenja;
              (d)    javnim
tijelima ili sportskim organizacijama i/ili organizatorima sportskog
klađenja prosljeđivati informacije o mogućim kršenjima zakona
ili sportskih pravila na koje se upućuje u ovoj Konvenciji;
              (e)    surađivati
sa svim organizacijama i nadležnim tijelima na nacionalnoj i međunarodnoj
razini, uključujući nacionalne platforme drugih država.
       2.     Svaka
stranka dostavlja Glavnom tajniku Vijeća Europe ime i adrese nacionalne
platforme.
              Članak 14. – Zaštita
osobnih podataka
       1.     Svaka stranka
donosi zakonodavne i druge mjere koje su potrebne kako bi se osiguralo da su
sva djelovanja protiv namještanja sportskih natjecanja u skladu s važećim
nacionalnim i međunarodnim zakonima i normama za zaštitu osobnih podataka,
posebno u razmjeni informacija koja je obuhvaćena ovom Konvencijom.
       2.     Svaka
stranka donosi zakonodavne i druge mjere koje su potrebne kako bi se
jamčilo da javna tijela i organizacije koje su obuhvaćene ovom
Konvencijom poduzimaju potrebne mjere za osiguravanje da se, kada se osobni
podaci prikupljaju, obrađuju i razmjenjuju, neovisno o prirodi tih
razmjena, poštuju načela zakonitosti, primjerenosti, relevantnosti,
točnosti i sigurnosti podataka i prava osoba čiji se podaci
obrađuju.
       3.     Svaka se
stranka obvezuje svojim zakonima propisati da javna tijela i organizacije koje
su obuhvaćene ovom Konvencijom moraju osigurati da razmjena podataka za
svrhe ove Konvencije ne prelazi neophodni minimum za ispunjavanje navedene
svrhe te razmjene.
       4.     Svaka
stranka poziva javna tijela i organizacije iz ove Konvencije da osiguraju
tehnička sredstva potrebna za čuvanje sigurnosti razmijenjenih
podataka i da jamče njihovu pouzdanost i integritet, kao i dostupnost i
integritet sustavâ za razmjenu podataka i identifikaciju njihovih korisnika.
Poglavlje
IV. – Kazneno materijalno pravo i suradnja u pogledu provedbe
              Članak 15. – Kaznena djela
koja se odnose na namještanje sportskih natjecanja
       1.     Svaka se
stranka obvezuje osigurati da se njezinim nacionalnim zakonima omogućuje
kazneni progon namještanja sportskih natjecanja kada namještanje uključuje
prisilu, korupciju ili prijevaru, kako su određene u njezinim nacionalnim
zakonima.
              Članak 16. – Pranje novca stečenog kaznenim djelima koja se
odnose na namještanje sportskih natjecanja
       1.     Svaka se
stranka obvezuje donijeti zakonodavne i druge mjere koje su potrebne kako bi se
u njezinom nacionalnom zakonodavstvu proglasile kaznenim djelima radnje na koje
se upućuje u članku 9., stavcima 1. i 2. Konvencije
Vijeća Europe o pranju novca, pronalaženju, pljenidbi i oduzimanju
imovinskih koristi ostvarenih kaznenim djelima i o financiranju terorizma
(2005., CETS br. 198), u članku 6. stavku 1. Konvencije
Ujedinjenih naroda protiv transnacionalnog organiziranog kriminala (2000.) ili
u članku 23. stavku 1. Konvencije Ujedinjenih naroda protiv
korupcije (2003.), pod uvjetima koji su u tim Konvencijama navedeni, kada je
predmetno kazneno djelo kojim se stječe imovinska korist jedno od onih na
koja se upućuje u člancima 15. i 17. ove Konvencije i u svakom
slučaju kada je riječ o iznudi, korupciji ili prijevari.
       2.     Prilikom
određivanja koja će se kaznena djela smatrati glavnim kaznenim
djelima iz stavka 1., svaka stranka može odlučiti, u skladu sa svojim
nacionalnim zakonodavstvom, kako će definirati ta kaznena djela i prirodu
pojedinih elemenata koji ih čine teškima.
       3.     Svaka se
stranka obvezuje razmotriti uključivanje namještanja sportskih natjecanja
u svoj okvir mjera za sprječavanje pranja novca, tako što će
zahtijevati od organizatora sportskog klađenja da provode mjere temeljite
identifikacije stranaka, vođenja evidencije i izvješćivanja.
              Članak 17. – pomaganje i
poticanje
       1.     Svaka se
stranka obvezuje donijeti potrebne zakonodavne i druge mjere kako bi namjerno
pomaganje i poticanje na bilo koje od kaznenih djela iz članka 15.
Konvencije proglasila kaznenim djelima u svojem nacionalnom zakonodavstvu.
              Članak 18. — korporativna
odgovornost
       1.     Svaka se
stranka obvezuje donijeti potrebne zakonodavne i druge mjere kako bi osigurala
pretpostavke za odgovornost pravnih osoba za kaznena djela iz
članaka od 15. do 17. ove Konvencije koja je u njihovu korist
počinila bilo koja fizička osoba, samostalno ili djelujući kao
član organa pravne osobe, i koja ima rukovodeći položaj unutar pravne
osobe, temeljenu na:
              (a)    ovlasti za
zastupanje pravne osobe;
              (b)    ovlasti za
donošenje odluka u ime pravne osobe;
              (c)    ovlasti za
provedbu kontrole unutar pravne osobe.
       2.     Ovisno o
pravnim načelima stranke, odgovornost pravne osobe može biti kaznena,
građanskopravna ili upravna.
       3.     Osim
već spomenutih slučajeva iz stavka 1., svaka stranka mora
poduzeti potrebne mjere kako bi osigurala odgovornost pravne osobe kada je zbog
pomanjkanja nadzora ili kontrole za koje je zadužena fizička osoba iz
stavka 1. omogućeno da njoj podređena fizička osoba
počini kazneno djelo iz članaka od 15. do 17. ove Konvencije u
korist te pravne osobe.
       4.     Takva
odgovornost ne dovodi u pitanje kaznenu odgovornost fizičkih osoba koje su
počinile to kazneno djelo.
Poglavlje
V. – Nadležnost, kazneni postupak i provedbene mjere
              Članak 19. – definicije
       1.     Svaka se
stranka obvezuje donijeti potrebne zakonodavne ili druge mjere kako bi
uspostavila nadležnost za kaznena djela iz članaka od 15. do 17. ove
Konvencije na mjestima gdje je to kazneno djelo počinjeno:
              (a)    na njezinu
državnom području; ili
              (b)    na brodu
koji plovi pod njezinom zastavom; ili
              (c)    u
zrakoplovu registriranom u skladu s njezinim pravom; ili
              (d)    od strane
njezinog državljanina ili osobe koja uobičajeno ima boravište na njezinu
državnom području.
       2.     Svaka
država članica Europske unije može, u trenutku potpisivanja ili prilikom
polaganja svoje isprave o ratifikaciji, prihvaćanju ili odobrenju, izjavom
upućenom Glavnom tajniku Vijeća Europe izjaviti da zadržava pravo da
ne primijeni, ili da primijeni samo u posebnim slučajevima ili uvjetima,
pravila o nadležnosti iz stavka 1., podstavka (d) ovog članka.
       3.     Svaka se
stranka obvezuje donijeti potrebne zakonodavne ili druge mjere kako bi
uspostavila nadležnost za kaznena djela koja se navode u člancima od 15.
do 17. ove Konvencije u slučajevima kada je pretpostavljeni
počinitelj prisutan na njezinu području i nije izručen drugoj
stranci na temelju svojeg državljanstva.
       4.     Kada više
od jedne stranke smatra da ima nadležnost za pretpostavljeno kazneno djelo iz
članaka od 15. do 17. ove Konvencije, uključene se stranke prema
potrebi međusobno savjetuju u cilju određivanja najprikladnije
nadležnosti za potrebe kaznenog progona.
       5.     Ne
dovodeći u pitanje opća pravila međunarodnog prava, ovom se
Konvencijom ne isključuje ni jedna kaznena, građanskopravna ili
upravna nadležnost koju stranka izvršava u skladu sa svojim nacionalnim
zakonodavstvom.
              Članak 20. – mjere za
osiguravanje elektroničkih dokaza
       1.     Svaka se
stranka obvezuje, u svrhu istrage kaznenih djela iz članaka od 15. do 17.
ove Konvencije, donijeti zakonodavne ili druge mjere za osiguravanje
elektroničkih dokaza, među ostalim ažurnim pohranjivanjem zabilježenih
računalnih podataka, ažurnim pohranjivanjem i otkrivanjem podataka o
prometu, radnih naloga te pretraživanjem i pljenidbom pohranjenih
računalnih podataka, kao i prikupljanjem podataka o prometu u stvarnom
vremenu i presretanjem podataka u sadržaju, u skladu sa svojim nacionalnim
zakonodavstvom.
              Članak 21. – mjere
zaštite
       1.     Svaka se
stranka obvezuje razmotriti donošenje pravnih mjera potrebnih za osiguravanje
djelotvorne zaštite:
              (a)    osoba koje
pružaju, u dobroj vjeri i utemeljeno, podatke u vezi s kaznenim djelima iz
članaka od 15. do 17. ove Konvencije, ili na drugi način
surađuju s istražnim ili pravosudnim tijelima;
              (b)    svjedoka
koji daju iskaz u vezi s tim kaznenim djelima;
              (c)    kada je to
potrebno, članovima obitelji osoba iz podstavaka (a) i (b).
Poglavlje
VI. – Sankcije i mjere
              Članak 22. –
Kaznenopravne sankcije za fizičke osobe
       1.     Svaka se
stranka obvezuje poduzeti potrebne zakonodavne ili druge mjere kako bi
osigurala da su kaznena djela iz članaka od 15. do 17. ove Konvencije, kada
su ih počinile fizičke osobe, kažnjiva učinkovitim,
proporcionalnim i odvraćajućim sankcijama, uključujući
novčane kazne, uzimajući u obzir težinu kaznenih djela. Te sankcije
uključuju kazne koje za posljedicu imaju lišavanje slobode koje može
dovesti do izručenja, kako je određeno nacionalnim zakonodavstvom.
              Članak 23. – sankcije za
pravne osobe
       1.     Svaka se
stranka obvezuje poduzeti potrebne zakonodavne i druge mjere kojima osigurava
da pravne osobe koje se smatraju odgovornima u skladu s člankom 18.
podliježu učinkovitim, razmjernim i odvraćajućim sankcijama,
uključujući novčane kazne i druge mjere kao što su:
              (a)    privremena
ili trajna zabrana obavljanja gospodarske djelatnosti;
              (b)    stavljanje
pod sudski nadzor;
              (c)    sudski
nalog za likvidaciju.
              Članak 24. – upravne
sankcije
       1.     Svaka se
stranka obvezuje donijeti, kada je to potrebno, u odnosu na djela koja su
kažnjiva prema njezinu nacionalnom zakonodavstvu, zakonodavne i druge mjere
kakve su potrebne za kažnjavanje kršenja utvrđenih u skladu s ovom
Konvencijom, primjenom učinkovitih, razmjernih i odvraćajućih
sankcija i mjera u postupcima koje pokreću upravna tijela, kad odluka može
dovesti do postupka pred nadležnim sudom.
       2.     Svaka
stranka osigurava primjenu upravnih mjera. Za primjenu može biti zaduženo
regulatorno tijelo za klađenje ili drugo odgovorno tijelo ili tijela, u
skladu s nacionalnim zakonodavstvom.
              Članak 25. – pljenidba i
oduzimanje
       1.     Svaka se
stranka obvezuje poduzeti potrebne zakonodavne ili druge mjere, u skladu s
nacionalnim zakonodavstvom, kako bi se omogućila pljenidba i oduzimanje:
              (a)    predmeta,
dokumenata i drugih instrumenata koji se upotrebljavaju, ili su namijenjeni da
ih se upotrebljava, za počinjenje kaznenih djela iz članaka od 15. do
17. ove Konvencije.
              (b)    prihoda od
tih kaznenih djela, ili imovine u vrijednosti tih prihoda.
Poglavlje
VII. – Međunarodna suradnja u sudskim i drugim pitanjima
       Članak 26. – mjere u pogledu
međunarodne suradnje u kaznenim stvarima
       1.     Stranke su
dužne međusobno surađivati, u skladu s odredbama ove Konvencije i u
skladu s odgovarajućim primjenjivim međunarodnim i regionalnim
instrumentima i sporazumima donesenima na temelju ujednačenog
zakonodavstva ili uzajamnosti te u skladu s njihovim nacionalnim zakonodavstvom,
u najvećoj mogućoj mjeri za svrhe istraga, kaznenog progona i sudskih
postupaka koji se odnose na kaznena djela iz članaka od 15. do 17. ove
Konvencije, uključujući pljenidbu i oduzimanje.
       2.     Stranke su
dužne surađivati u najvećoj mogućoj mjeri, u skladu s odgovarajućim
primjenjivim međunarodnim, regionalnim i bilateralnim sporazumima o
izručenju i uzajamnoj pomoći u kaznenim stvarima i u skladu sa svojim
nacionalnim zakonodavstvom, kad je riječ o kaznenim djelima iz
članaka od 15. do 17. ove Konvencije.
       3.     U
području međunarodne suradnje, u slučajevima kad je dvostruka
kažnjivost uvjet, taj se uvjet smatra ispunjenim bez obzira na moguće
razlike u kategoriji kaznenog djela ili nazivu kaznenog djela u zakonodavstvu
države koja podnosi zahtjev u odnosu na zakonodavstvo države kojoj se podnosi
zahtjev, ako je radnja za koju se traži uzajamna pravna pomoć ili
izručenje kazneno djelo u zakonodavstvima obiju stranaka.
       4.     Ako stranka
koja izručenje ili uzajamnu pravnu pomoć u kaznenim stvarima uvjetuje
postojanjem sporazuma zaprimi zahtjev za izručenje ili uzajamnu pravnu
pomoć u kaznenim stvarima od stranke s kojom nema takav sporazum, ona
može, postupajući u potpunosti u skladu sa svojim obvezama prema
međunarodnom pravu i podložno uvjetima svojeg nacionalnog zakonodavstva,
smatrati ovu Konvenciju pravnim temeljem za izručenje ili uzajamnu pravnu
pomoć u kaznenim stvarima ako je riječ o kaznenim djelima iz
članaka od 15. do 17. ove Konvencije.
              Članak 27. – ostale mjere
međunarodne suradnje u pogledu prevencije
       1.     Svaka se
stranka obvezuje uložiti napore u uključivanje, prema potrebi, prevencije
i borbe protiv namještanja sportskih natjecanja u programe pomoći drugim
državama.
              Članak 28. –
međunarodna suradnja s međunarodnim sportskim organizacijama
       1.     Svaka se
stranka, u skladu sa svojim nacionalnim zakonodavstvom, obvezuje
surađivati s međunarodnim sportskim organizacijama u borbi protiv
namještanja sportskih natjecanja.
Poglavlje
VIII. – Praćenje provedbe i daljnje mjere
              Članak 29. – pružanje
informacija
       1.     Svaka se
stranka obvezuje proslijediti Glavnom tajniku Vijeća Europe, na jednom od
službenih jezika Vijeća Europe, sve relevantne informacije koje se odnose
na zakonodavne i druge mjere koje je ta stranka poduzela u cilju
usklađivanja s odredbama ove Konvencije.
              Članak 30. – Odbor za
daljnje mjere u pogledu Konvencije
       1.     Za potrebe
ove Konvencije, ovim se osniva Odbor za daljnje mjere u pogledu Konvencije.
       2.     U Odboru za
daljnje mjere u pogledu Konvencije svaku stranku može predstavljati jedan ili
više delegata, uključujući predstavnike javnih tijela zaduženih za
sport, provedbu zakona ili reguliranje klađenja. Svaka stranka ima jedan
glas.
       3.     Parlamentarna
skupština Vijeća Europe, kao i drugi relevantni međuvladini odbori
Vijeća Europe pojedinačno imenuju predstavnika u Odbor za daljnje
mjere u pogledu Konvencije, u cilju ostvarivanja multisektorskog i
multidisciplinarnog pristupa. Odbor za daljnje mjere u pogledu Konvencije može,
prema potrebi, jednoglasnom odlukom pozvati bilo koju državu koja nije stranka
Konvencije i bilo koju međunarodnu organizaciju ili tijelo na sastanke
Odbora u svojstvu promatrača. Predstavnici imenovani u skladu s ovim
stavkom sudjeluju na sastancima Odbora za daljnje mjere u pogledu Konvencije,
ali nemaju pravo glasa.
       4.     Sastanke
Odbora za daljnje mjere u pogledu Konvencije saziva Glavni tajnik Vijeća
Europe. Prvi sastanak Odbora mora se održati u najkraćem mogućem
roku, a u svakom slučaju u roku od jedne godine od datuma stupanja na
snagu ove Konvencije. Nakon toga sastanci se održavaju na zahtjev najmanje
jedne trećine stranaka ili na zahtjev Glavnog tajnika.
       5.Podložno
odredbama ove Konvencije, Odbor za daljnje mjere u pogledu Konvencije sastavlja
i konsenzusom donosi vlastiti poslovnik.
       6.     Glavno
tajništvo Vijeća Europe pomaže Odboru za daljnje mjere u pogledu
Konvencije u obavljanju njegovih zadataka.
              Članak 31. – dužnosti
Odbora za daljnje mjere u pogledu Konvencije
       1.     Odbor za
daljnje mjere u pogledu Konvencije odgovoran je za praćenje provedbe ove
Konvencije.
       2.     Odbor za
daljnje mjere u pogledu Konvencije sastavlja i mijenja popis sportskih
organizacija iz članka 3. stavka 2. te osigurava
odgovarajuću objavu tog popisa.
       3.     Odbor za
daljnje mjere u pogledu Konvencije može posebno:
              (a)    davati
preporuke strankama u vezi s mjerama koje je potrebno poduzeti za ispunjavanje
ciljeva ove Konvencije, posebno s obzirom na međunarodnu suradnju;
              (b)    prema
potrebi, davati preporuke strankama, nakon objave dokumentacije s
obrazloženjima i nakon prethodnog savjetovanja s predstavnicima sportskih
organizacija i organizatorima sportskog klađenja, posebno o:
                     –     kriterijima koje sportske organizacije i organizatori
sportskog klađenja moraju ispunjavati kako bi dobili pristup razmjeni
informacija iz članka 12. stavka 1. ove Konvencije;
                     –     drugim mjerama čiji je cilj poboljšanje operativne
suradnje među mjerodavnim javnim tijelima, sportskim organizacijama i
organizatorima klađenja, kako je navedeno u ovoj Konvenciji;
              (c)    obavješćivati
relevantne međunarodne organizacije i javnost o aktivnostima koje su
poduzete u okviru ove Konvencije;
              (d)    savjetovati
Odbor ministara kada bilo koja država koja nije država članica Vijeća
Europe zatraži poziv Odbora ministara kako bi mogla potpisati Konvenciju u
skladu s člankom 32. stavkom 2,
       4.     Radi
obavljanja svojih dužnosti, Odbor za daljnje mjere u pogledu Konvencije može na
vlastiti poticaj organizirati sastanke stručnjaka.
       5.     Odbor za
daljnje mjere u pogledu Konvencije, uz prethodnu suglasnost zainteresiranih stranaka,
organizira posjete strankama.
Poglavlje
IV. – Završne odredbe
              Članak 32. – potpisivanje
i stupanje na snagu
       1.     Ova je
Konvencija otvorena za potpisivanje državama članicama Vijeća Europe,
ostalim državama potpisnicama Europske kulturne konvencije, Europskoj uniji i
državama nečlanicama koje su sudjelovale u njezinoj izradi ili koje imaju
status promatrača u Vijeću Europe.
       2.     Ova je
Konvencija također otvorena za potpisivanje svakoj drugoj državi
nečlanici Vijeća Europe po primitku poziva Odbora ministara. Odluku o
pozivanju države nečlanice da potpiše Konvenciju donose većinom, kako
je utvrđena u članku 20. točki d. Statuta Vijeća
Europe, i jednoglasno predstavnici država potpisnica koje imaju mjesto u Odboru
ministara, nakon savjetovanja s Odborom za daljnje mjere u pogledu Konvencije,
kad bude sastavljen.
       3.     Ova
Konvencija podliježe ratifikaciji, prihvaćanju ili odobrenju. Isprave o
ratifikaciji, prihvaćanju ili odobrenju polažu se kod Glavnog tajnika
Vijeća Europe.
       4.     Ova
Konvencija stupa na snagu prvog dana mjeseca koji slijedi nakon isteka
razdoblja od tri mjeseca od dana kada je pet potpisnica, uključujući
barem tri države članice Vijeća Europe, izrazilo svoj pristanak da
budu obvezane Konvencijom u skladu s odredbama stavaka 1., 2. i 3.
       5.     Za svaku
državu potpisnicu koja naknadno izrazi svoj pristanak da bude obvezana
Konvencijom ili za Europsku uniju, Konvencija stupa na snagu prvog dana mjeseca
koji slijedi nakon isteka razdoblja od tri mjeseca od dana kada je izrazila
svoj pristanak da bude obvezana Konvencijom u skladu s odredbama stavaka 1., 2.
i 3.
       6.     Ugovorna
stranka koja nije članica Vijeća Europe doprinosi financiranju Odbora
za daljnje mjere u pogledu Konvencije na način koji odluči Odbor
ministara nakon savjetovanja s tom strankom.
              Članak 33. – učinci
Konvencije i odnos s drugim međunarodnim instrumentima
       1.     Ovom se
Konvencijom ne utječe na prava i obveze stranaka u okviru
međunarodnih multilateralnih konvencija o specifičnim temama.
Posebno, ovom se Konvencijom ne utječe na prava i obveze koji proizlaze iz
drugih prethodno sklopljenih sporazuma za borbu protiv dopinga, koji su u
skladu s predmetom i svrhom ove Konvencije.
       2.     Ovom se
Konvencijom dopunjuju posebno, ako je prikladno, multilateralni i bilateralni
ugovori između stranaka, uključujući odredbe:
              (a)    Europske
konvencije o izručenju (1957., ETS br. 24);
              (b)    Europske
konvencije o uzajamnoj sudskoj pomoći u kaznenim stvarima (1959., ETS
br. 30);
              (c)    Konvencije
o pranju, traganju, privremenom oduzimanju i oduzimanju prihoda stečenog
kaznenim djelom (1990., ETS br. 141);
              (d)    Konvencije
Vijeća Europe o pranju novca, pronalaženju, pljenidbi i oduzimanju
imovinskih koristi ostvarenih kaznenim djelima i o financiranju terorizma
(2005., CETS br. 198);
       3.     Stranke
potpisnice Konvencije mogu međusobno sklopiti bilateralne ili
multilateralne sporazume o pitanjima iz ove Konvencije u cilju dopunjavanja ili
pojačavanja njezinih odredbi te kako bi olakšale primjenu načela koja
su u njoj sadržana.
       4.     Ako su
dvije ili više stranaka već sklopile ugovor o pitanjima koja su
obuhvaćena ovom Konvencijom, ili su na drugi način uspostavile odnose
u vezi s tim pitanjima, one imaju pravo primjenjivati i taj ugovor ili
uređivati te odnose u skladu s njim. Međutim, ako su odnosi koje su
stranke uspostavile u pogledu pitanja koja su obuhvaćena ovom Konvencijom
drugačiji nego što je u njoj predviđeno, oni ne smiju biti u neskladu
s ciljevima i načelima Konvencije.
       5.     Ni jedan
dio ove Konvencije ne utječe na druga prava, ograničenja, obveze i
odgovornosti stranaka.
              Članak 34. – uvjeti i
zaštitni mehanizmi
       1.     Svaka je
stranka dužna osigurati da uspostava, provedba i primjena ovlasti i postupaka
predviđenih u poglavljima od II. do VII. podliježu uvjetima i zaštitnim
mehanizmima predviđenima u njezinu nacionalnom zakonodavstvu kojima se
osigurava odgovarajuća zaštita ljudskih prava i sloboda,
uključujući prava koja proizlaze u skladu s obvezama koje je preuzela
na temelju Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda,
Međunarodnog pakta Ujedinjenih naroda o građanskim i političkim
pravima iz 1966. i drugih međunarodnih instrumenata za zaštitu ljudskih
prava, te uključujući načelo proporcionalnosti u njezinu
nacionalnom zakonodavstvu.
       2.     Ti uvjeti i
zaštitni mehanizmi, prema potrebi s obzirom na prirodu postupka ili predmetne
ovlasti, uključuju među ostalim pravosudni ili drugi neovisan nadzor,
temelje za primjenu te ograničenja područja primjene i trajanja
takvih ovlasti ili postupaka.
       3.     U mjeri u
kojoj je to u skladu s javnim interesom, posebno s poštenim suđenjem,
svaka se stranka obvezuje razmotriti utjecaj ovlasti i postupaka iz ovih
poglavlja na prava, odgovornosti i legitimne interese trećih strana.
              Članak 35. –
teritorijalna primjena
       1.     Svaka
država ili Europska unija može u trenutku potpisivanja ili polaganja isprave o
ratifikaciji, prihvaćanju ili odobrenju navesti prostor ili prostore na
koje se primjenjuje ova Konvencija.
       2.     Svaka
stranka može, bilo kada, izjavom upućenom Glavnom tajniku Vijeća Europe,
proširiti područje primjene ove Konvencije na bilo koji drugi prostor
naveden u izjavi ako je odgovorna za međunarodne odnose tog prostora ili
je ovlaštena za taj prostor preuzimati obveze. Na tom prostoru Konvencija stupa
na snagu prvog dana mjeseca koji slijedi nakon isteka razdoblja od tri mjeseca
od dana kad Glavni tajnik zaprimi izjavu.
       3.     Svaka
izjava podnesena u skladu s dva prethodna stavka može se, za svaki prostor
naveden u takvoj izjavi, povući izjavom upućenom Glavnom tajniku
Vijeća Europe. Povlačenje stupa na snagu prvog dana mjeseca koji
slijedi nakon isteka razdoblja od tri mjeseca od dana kad Glavni tajnik zaprimi
izjavu.
              Članak 36. – savezna
klauzula
       1.     Savezna
država može zadržati pravo preuzimanja obveza iz poglavlja II., IV., V. i VI.
ove Konvencije u skladu sa svojim temeljnim načelima kojima se
uređuje odnos njezine središnje vlade i članica federacije ili drugih
teritorijalnih jedinica, pod uvjetom da može i dalje surađivati u skladu s
poglavljima III. i VII.
       2.     Prilikom zadržavanja
prava iz stavka 1., savezna država ne smije primijeniti njegove odredbe
kako bi izbjegla ili značajno umanjila svoje obveze poduzimanja mjera iz
poglavlja III. i VII. Sveukupno, ona mora osigurati široke i djelotvorne
mogućnosti provedbe tih mjera.
       3.     S obzirom
na odredbe ove Konvencije, čija primjena spada u nadležnost svake
članice federacije ili drugih sličnih teritorijalnih jedinica koje
prema ustavu federacije nisu obvezne poduzimati zakonodavne mjere, vlada
federacije obvezuje se obavijestiti nadležna tijela tih članica ili
sličnih teritorijalnih jedinica o navedenim odredbama zajedno sa svojim
pozitivnim mišljenjem i preporučiti im da poduzmu odgovarajuće mjere
za njihovu primjenu.
              Članak 37. – zadrške
       1.     Svaka
država ili Europska unija može pisanom izjavom upućenom Glavnom tajniku
Vijeća Europe, u vrijeme potpisivanja ili polaganja svoje isprave o
ratifikaciji, prihvaćanju ili odobrenju, izjaviti da se koristi pravima
zadrške iz članka 19. stavka 2. i članka 36.
stavka 1. Druge zadrške nisu dopuštene.
       2.     Stranka
koja je izrazila zadršku u skladu sa stavkom 1. može je povući, u
cijelosti ili djelomično, izjavom upućenom Glavnom tajniku
Vijeća Europe. Takvo povlačenje stupa na snagu na dan kada Glavni
tajnik zaprimi takvu izjavu. Ako je u izjavi navedeno da povlačenje
zadrške stupa na snagu na datum koji je u toj izjavi naveden, a taj je datum
kasniji nego datum kada je Glavni tajnik zaprimio izjavu, povlačenje stupa
na snagu na kasniji od ta dva datuma.
       3.     Čim
okolnosti to dopuste, stranka koja je izrazila zadršku povlači je u
cijelosti ili djelomično.
       4.     Glavni
tajnik Vijeća Europe može povremeno postaviti upit strankama koje su
izrazile jednu ili više zadrški kada ih namjeravaju povući.
              Članak 38. – izmjene
       1.     Izmjene i
dopune članaka ove Konvencije mogu predložiti bilo koja stranka, Odbor za
daljnje mjere u pogledu Konvencije ili Odbor ministara Vijeća Europe.
       2.     Svaki
prijedlog za izmjenu dostavlja se Glavnom tajniku Vijeća Europe, a on ga
prosljeđuje strankama, državama članicama Vijeća Europe,
državama nečlanicama koje su sudjelovale u izradi ove Konvencije ili koje
imaju status promatrača u Vijeću Europe, Europskoj uniji, svakoj
državi pozvanoj da potpiše ovu Konvenciju i Odboru za daljnje mjere u pogledu
Konvencije najmanje dva mjeseca prije sastanka na kojem će se prijedlog
razmatrati. Odbor za daljnje mjere u pogledu Konvencije dostavlja Odboru
ministara svoje mišljenje o predloženim izmjenama.
       3.     Odbor
ministara razmatra predložene izmjene i mišljenja koja je dostavio Odbor za
daljnje mjere u pogledu Konvencije te može donijeti izmjene većinom
glasova kako je navedeno u članku 20. točki d. Statuta
Vijeća Europe.
       4.     Tekst svake
izmjene koju donese Odbor ministara u skladu sa stavkom 3. ovog
članka prosljeđuje se strankama na prihvaćanje.
       5.     Svaka
izmjena usvojena u skladu sa stavkom 3. ovog članka stupa na snagu
prvog dana mjeseca koji slijedi nakon isteka razdoblja od mjesec dana nakon što
su sve stranke obavijestile Glavnog tajnika o svojem prihvaćanju te izmjene
slijedom svojih internih procedura.
       6.     Ako je
izmjena usvojena u Odboru ministara, ali još nije stupila na snagu u skladu sa
stavkom 5., država ili Europska unija ne mogu izraziti svoj pristanak da
budu vezane Konvencijom bez istovremenog prihvaćanja izmjene.
              Članak 39. – rješavanje
sporova
       1.     Odbor za
daljnje mjere u pogledu Konvencije, u uskoj suradnji s relevantnim
međuvladinim odborima Vijeća Europe obavješćuje se o svim
poteškoćama koje se odnose na tumačenje i primjenu ove Konvencije.
       2.     U
slučaju spora među strankama u vezi s tumačenjem ili primjenom
ove Konvencije, stranke će potražiti rješenje spora putem pregovora,
mirenja ili arbitraže, ili na bilo koji drugi miroljubivi način po
vlastitom izboru.
       3.     Odbor
ministara Vijeća Europe može uspostaviti postupke za rješavanje sporova i
tim se postupcima, uz suglasnost stranaka, one mogu koristiti za rješavanje
sporova.
              Članak 40. – istupanje
       1.     Svaka
stranka može u svakom trenutku istupiti iz ove Konvencije izjavom upućenom
Glavnom tajniku Vijeća Europe.
       2.     Takvo
istupanje stupa na snagu prvog dana mjeseca koji slijedi nakon isteka razdoblja
od tri mjeseca od dana kad je Glavni tajnik zaprimio navedenu izjavu.
              Članak 41. –
obavješćivanje
       1.     Glavni
tajnik Vijeća Europe obavješćuje stranke, države članice
vijeća Europe, druge države članice Europske kulturne konvencije, države
nečlanice koje su sudjelovale u izradi ove konvencije ili imaju status
promatrača u Vijeću Europe, Europsku uniju i sve države koje su bile
pozvane da potpišu ovu Konvenciju u skladu s odredbama članka 32., o:
              (a)    svakom
potpisivanju;
              (b)    polaganju
svake izjave o ratifikaciji, prihvaćanju ili odobrenju;
              (c)    datumima
stupanja na snagu ove Konvencije u skladu s člankom 32.;
              (d)    svim
zadrškama i svim povlačenjima izraženima u skladu s člankom 37.;
              (e)    svim
očitovanjima poslanima u skladu s člankom 9. i
člankom 13.
              (f)    svakom
drugom zakonu, obavijesti ili priopćenju koji se odnose na ovu Konvenciju.
              U potvrdu gore navedenog, niže potpisani, za to
propisno ovlašteni, potpisali su ovu Konvenciju.
              Sastavljeno u Magglingenu/Macolinu 18. rujna
2014. na engleskom i francuskom jeziku, pri čemu su oba teksta jednako
vjerodostojna, u jednom primjerku, koji se pohranjuje u arhivu Vijeća
Europe. Glavni tajnik Vijeća Europe dužan je dostaviti ovjerene prijepise
svakoj državi članici Vijeća Europe, državama nečlanicama koje
su sudjelovale u izradi ove Konvencije ili imaju status promatrača u
Vijeću Europe, Europskoj uniji i svakoj državi pozvanoj da potpiše ovu Konvenciju.