				|

		52014PC0163

			Prijedlog UREDBE EUROPSKOG PARLAMENTA I VIJEĆA o uspostavi vize za privremeni boravak i izmjeni Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma te Uredbi (EZ) br. 562/2006 i (EZ) br. 767/2008 /* COM/2014/0163 final - 2014/0095 (COD) */

			   	OBRAZLOŽENJE
1.           KONTEKST
PRIJEDLOGA
U okviru schengenske međuvladine suradnje
uspostavljena su detaljna pravila o ulascima državljana trećih zemalja i
njihovu boravku u trajanju do najviše tri mjeseca tijekom šest mjeseci (tzv.
kratkotrajnim boravcima)[1].
To je učinjeno u cilju osiguravanja sigurnosti schengenskog prostora[2] te prava na slobodno
kretanje unutar tog područja, uključujući za državljane
trećih zemalja. Ta su pravila dodatno razvijena i konsolidirana u okviru
Europske unije, nakon stupanja na snagu Ugovora iz Amsterdama. Za potrebe ovog
prijedloga ključni elementi zakonodavstva na snazi jesu sljedeći:
–
Uredba (EZ) br. 562/2006 (Zakonik o
schengenskim granicama) i njezine naknadne izmjene[3] kojima su, među
ostalim, utvrđeni uvjeti ulaska za državljane trećih zemalja za
kratkotrajne boravke;
–
Uredba (EZ) br. 539/2001 (Uredba o vizama) i
njezine naknadne izmjene[4]
kojima je uspostavljen popis trećih zemalja čiji državljani moraju
imati vizu pri prelasku vanjskih granica za potrebe kratkotrajnog boravka te
popis zemalja čiji su državljani izuzeti od tog zahtjeva;
–
Uredba (EZ) br. 810/2009 (Zakonik o vizama) i
njezine naknadne izmjene[5]
kojima su utvrđeni usklađeni postupci i uvjeti za obradu zahtjeva za
vize za kratkotrajni boravak te za izdavanje viza;
–
Konvencija o provedbi Schengenskog sporazuma[6] (CISA) i njezine
izmjene kojima je utvrđeno načelo „uzajamnog priznavanja” viza za
kratkotrajni boravak. Konvencijom i njezinim izmjenama osigurava se i pravo
slobodnog kretanja u trajanju od najviše 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180
dana za državljane trećih zemalja koji su nositelji valjane boravišne
dozvole ili valjane nacionalne vize za dugotrajni boravak koje je izdala jedna
od država članica[7].
Naravno, državljani trećih zemalja mogu
ostati i dulje od tri mjeseca ili 90 dana na schengenskom prostoru,
međutim tu praksu ne treba provoditi na osnovi postojećih odredaba o
kratkotrajnom boravku. To bi zahtijevalo namjeru stjecanja boravišta u jednoj
od država članica te bi državljani trećih zemalja u tom slučaju
trebali podnijeti zahtjev za boravišnu dozvolu ili dugotrajnu vizu
dotičnoj državi članici. Takve se dozvole izdaju za određenu
svrhu odnosno za potrebe rada, poslovanja, studija, ponovnog spajanja obitelji
itd., no, u načelu, ne za turizam. Ne postoje opća horizontalna
pravila na razini EU-a kojima se utvrđuju uvjeti za izdavanje boravišnih
dozvola ili viza za dugotrajni boravak, no postoje sektorske direktive koje
obuhvaćaju posebne kategorije državljana trećih zemalja, npr. radnike
ili studente. Međutim tim direktivama ne osigurava se potpuna
usklađenost te državama članicama ostavlja manevarski prostor radi
omogućivanja izuzeća i odstupanja od pravila te preciznijeg
određivanja pojedinosti u njihovim nacionalnim zakonima.
„Ograničenje” boravka na 90 dana u 180
dana u schengenskoj pravnoj stečevini nije jedinstveno u zakonodavstvu o
strancima. U nacionalnim zakonodavstvima o stranim državljanima tradicionalno
se razlikuju ulasci radi kratkotrajnog boravka (jedan, tri, šest mjeseci)
‒ „posjetitelji” ‒ osobito radi turizma,kojima se nameću blaži
uvjeti, i prihvat osoba koje žele dulje boraviti radi posla, školovanja itd.,
kojima se nameću stroži uvjeti. U svakom slučaju, neovisno o razlici
između kratkotrajnih posjeta i boravka te uvjetima koji se nameću stranim
državljanima, nacionalnim zakonodavstvom osiguravaju se odgovarajuća
odobrenja za ulazak, boravak i boravište neovisno o predviđenoj duljini
boravka na području države članice (vize s različitim duljinama
valjanosti, produljenje viza, privremene boravišne dozvole, stalne boravišne
dozvole itd.)
Međutim trenutačnom pravnom
stečevinom u pogledu schengenskog prostora i migracija u EU-u ne osigurava
se sustav koji obuhvaća različite predviđene boravke, a koji je
usporediv s nacionalnim zakonodavstvima. Iz pravnih i političkih razloga,
kako je prethodno opisano, schengenska pravna stečevina obuhvaća
kratkotrajne boravke na području svih država članica, dok pravni
instrumenti Europske unije razvijeni u području imigracijske politike/politike
prihvata utvrđuju okvir za nacionalna zakonodavstva u pogledu prihvata
državljana trećih zemalja za boravke dulje od tri mjeseca na njezinu
području.
Schengensko područje proširilo se na 26
zemalja i mnogi državljani trećih zemalja, kao što su turisti, umjetnici
koji nastupaju uživo, znanstveni istraživači, studenti itd., imaju
opravdane razloge putovati unutar tog područja više od 90 dana u danom
razdoblju od 180 dana, a da se ne smatraju „imigrantima”. Oni ne žele niti/ili
nemaju potrebu boraviti u određenoj državi članici dulje od tri
mjeseca. Međutim, ne postoji „schengenska” viza ili neka druga dozvola
koja bi omogućivala boravak dulji od tri mjeseca ili 90 dana na
schengenskom prostoru.
Tijekom godina Komisija je primila mnogo
pritužbi i zahtjeva za pronalaženje odgovarajućih rješenja glede ovog
problema od državljana trećih zemalja, i onih kojima je potrebna viza i
onih koji su izuzeti od tog zahtjeva. „Ograničenje” boravka na 90 dana u
180 dana možda je bilo prikladno, u pogledu veličine, za pet zemalja
osnivačica schengenske suradnje. Međutim kada schengenski prostor
uključuje 26 država članica, to predstavlja značajnu prepreku za
mnoge državljane trećih zemalja s opravdanim razlozima za putovanje u
države članice. Isto tako, to dovodi do propuštenih gospodarskih prilika
za države članice.
Glavna karakteristika putnika koji prijavljuju
da nailaze na probleme jest da im je namjera „obilazak” Europe/država
članica. Oni žele boraviti više od 90 dana (u bilo kojem razdoblju od 180
dana) na schengenskom prostoru. Stoga oni, ako su državljani trećih
zemalja kojima je potrebna viza, ne mogu podnijeti zahtjev za kratkotrajni
boravak, „schengensku” vizu, s obzirom na to da se ta viza izdaje samo za
putovanja u trajanju do najviše 90 uzastopnih dana. Ni državljani trećih
zemalja kojima nije potrebna viza, u pravilu, nemaju pravo na to. Međutim
ni u jednoj od kategorija državljani trećih zemalja ne planiraju boravak u
trajanju od više od 90 dana u bilo kojoj državi članici, stoga oni ne mogu
dobiti „nacionalnu” vizu za dugotrajni boravak[8]
ili boravišnu dozvolu.
Zakonodavni jaz između schengenske pravne
stečevine i imigracijskih pravila EU-a i nacionalnih imigracijskih pravila
implicira da takvi putnici trebaju, u načelu, napustiti schengenski
prostor posljednjeg dana njihova boravka u trajanju od 90 uzastopnih dana i
„pričekati” 90 dana izvan država članica prije nego što se mogu
vratiti radi drugog zakonitog boravka. Takva se situacija ne može opravdati
sigurnosnim pitanjima država članica te ona ne služi njihovim gospodarskim,
kulturnim i obrazovnim interesima.
Osobito udruge i interesne skupine umjetnika
koji nastupaju uživo ističu da često nailaze na probleme prilikom
organizacije turneja u Europi zbog „ograničenja” u pogledu boravka na 90
dana u 180 dana. Poduzeća koja organiziraju turneje, općenito, ne
zadovoljavaju boravišne uvjete koje umjetnicima, osoblju i članovima
njihovih obitelji omogućuju dobivanje viza za dugotrajni boravak ili
boravišnih dozvola. Kako osoblje takvih poduzeća često čine visoko
specijalizirani i osposobljeni pojedinci, obično im nije moguće
pronaći zamjenu ili bi to bilo vrlo skupo ili otegotno. Prema primjerima
koje navodi Europsko cirkusko udruženje (ECA), gubitak prihoda po angažmanu
(tj. po gradu u kojem određena etablirana skupina nastupa) bio je oko 380 000
EUR u jednom primjeru i 920 000 EUR u drugom (lokalno zapošljavanje za
potrebe razvodnika, koncesija, čišćenja, najam lokacija, porezi i
pristojbe, lokalni dobavljači, tiskarske usluge, marketing, razne usluge,
hoteli i restorani, usluge lokalnog prijevoza, naknade i plaće
isplaćene u svakom gradu). Europsko cirkusko udruženje također je
prijavilo slučajeve kada je određeno poduzeće trebalo
zamijeniti/rotirati izvođače i radni tim radi usklađenosti s „ograničenjem”
boravka. U jednom je slučaju pronalaženje zamjene za 36 članova
osoblja poduzeće stajalo oko 110 000 EUR. Prema Europskoj ligi udruga
poslodavaca u području scenskih umjetnosti (Pearle*), nedostatak
„alternativnih” odobrenja Europsku uniju stoji između 500 milijuna i 1
milijarde EUR godišnje, što je znatan iznos u trenutačnom financijskom i
gospodarskom kontekstu.
Putničke agencije te brojni upiti
upućeni Komisiji sugeriraju da i sve veći broj putnika „pojedinaca”
(studenti, istraživači, umjetnici i stručnjaci za kulturu,
umirovljenici, poslovne osobe, pružatelji usluga itd.) iskazuju velik interes u
pogledu omogućivanja boravka duljeg od 90 dana u bilo kojem razdoblju od
180 dana na schengenskom prostoru.
Osim toga, postoji velik broj državljana
trećih zemalja koji već borave na schengenskom prostoru s vizom za
dugotrajni boravak ili boravišnom dozvolom koje je izdala država članica,
a koji moraju ili žele otputovati u drugu državu članicu tijekom ili
poslije tog boravka. Na primjer, studenti koji su državljani treće zemlje
mogu poželjeti putovati unutar schengenskog prostora nakon završetka svojih
studija, recimo, šest mjeseci prije povratka kući. Sukladno članku
21. Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma, takve osobe, u načelu,
imaju pravo slobodnog kretanja u državama članicama na osnovi svojih
valjanih viza za dugotrajni boravak ili boravišnih dozvola, međutim na
njih se također primjenjuje „ograničenje” boravka na 90 dana u 180
dana.
Općim pravilom ne stvaraju se problemi
velikoj većini putnika i treba ga zadržati. Međutim Komisija je još
2001. godine prepoznala da postoji potreba za dopunom pravila u smislu
uvođenja odobrenja za boravke dulje od tri mjeseca na schengenskom
prostoru. Predložila je Direktivu Vijeća o uvjetima
pod kojima bi državljani trećih zemalja imali pravo slobodno putovati
unutar područja država članica za razdoblja koja ne prelaze tri
mjeseca uvodeći posebnu putnu dozvolu i utvrđujući uvjete ulaska
i kretanja za razdoblja koja ne prelaze šest mjeseci[9].
Komisija je predložila
uvođenje posebne putne dozvole za državljane trećih zemalja koji planiraju putovati na državna
područja država članica za razdoblje koje nije dulje od šest
mjeseci u bilo kojem danom razdoblju od 12 mjeseci. Tom bi se dozvolom
omogućivao boravak u razdoblju od šest uzastopnih mjeseci unutar
schengenskog prostora, međutim nositelji dozvole ne bi mogli boraviti
dulje od tri mjeseca u bilo kojoj pojedinačnoj državi članici.
Komisija je taj prijedlog, koji je obuhvaćao i nekoliko drugih pitanja
(npr. izgon) službeno povukla u ožujku 2006. Glavna područja zabrinutosti
država članica u to vrijeme bila su pravne osnove te očekivani
birokratski postupci povezani s predviđenom dozvolom. Neke od njih nisu se
složile s planom uvođenja dozvole za državljane trećih zemalja kojima
je potrebna viza za kratkotrajni boravak jer su smatrale da bi to utjecalo na
integritet viznog režima za kratkotrajne boravke.
Zbog prethodno spomenutog pravnog jaza države
su članice prisiljene da zaobilaze pravila te da se koriste pravnim
instrumentima koji nisu uspostavljeni radi „produljivanja” odobrenog boravka na
schengenskom prostoru: primjenom članka 20. stavka 2.[10] Konvencije o provedbi
Schengenskog sporazuma ili izdavanjem viza s ograničenom teritorijalnom
valjanošću (vize LTV) u skladu s člankom 25. stavkom 1. točkom
(b) Zakonika o vizama[11].
Te su prakse detaljno opisane u Prilogu 7. procjeni utjecaja[12] koja je priložena
istodobno predstavljenom Prijedlogu Uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o
Zakoniku Unije o vizama (Zakonik o vizama) (preinaka)[13].
Stoga je poželjno uvesti novu vrstu viza i za
državljane trećih zemalja koji moraju imati vizu i za državljane
trećih zemalja koji su izuzeti od tog zahtjeva, a koji imaju opravdani
razlog putovati unutar schengenskog prostora više od 90 dana u bilo kojem
razdoblju od 180 dana.
Cilj ovog prijedloga jest premostiti
zakonodavni jaz između schengenske pravne stečevine o
kratkotrajnim boravcima i prava EU-a/nacionalnog prava o boravištu u pojedinoj
državi članici:
–
uspostavom nove vrste vize („vize za privremeni
boravak”) za namjeru boravljenja u dvije ili više država članica u
razdoblju duljem od 90 dana, ali ne duljem od jedne godine (s
mogućnošću produljenja na najviše dvije godine), pod uvjetom da
podnositelj zahtjeva ne namjerava boraviti više od 90 dana u bilo kojem
razdoblju od 180 dana u istoj državi članici i
–
utvrđivanjem postupaka za podnošenje zahtjeva
za vizu za privremeni boravak te uvjeta za njezino izdavanje.
Prijedlogom se ne reguliraju ni uvjeti i
postupci o prihvatu državljana trećih zemalja za boravke dulje od tri mjeseca
u državi članici ni uvjeti i postupci za izdavanje radnih dozvola ili
istovjetnih odobrenja (u vezi s tržištem rada).
Iako se prijedlogom predviđa da bi se
prilikom uspostave nove vrste vize trebale primjenjivati mnoge odredbe Zakonika
o vizama, zaseban prijedlog sasvim je opravdan te je on bolje rješenje od
uključivanja odredbi u prijedlog o izmjeni Zakonika o vizama budući
da područje primjene potonjeg uključuje pravila i postupke za
izdavanje viza državljanima trećih zemalja koji moraju imati vizu (usp.
Prilog I. Uredbi (EZ) br. 539/2001).
2.           REZULTATI
SAVJETOVANJA SA ZAINTERESIRANIM STRANAMA I PROCJENE UTJECAJA
·
Savjetovanje zainteresiranih strana
To je opisano u procjeni utjecaja (IA) na koju
se upućuje u odjeljku 1. Općenito, interesne skupine, osobito
udruženja umjetnika, potvrđuju da jaz u trenutačnom pravnom okviru
predstavlja ozbiljnu prepreku mobilnosti, bilo u profesionalnom pogledu bilo u
pogledu aktivnosti povezanih s odmorom, te pozdravljaju uvođenje nove
vrste vize. Međutim čini se da većina država članica
izražava sumnje u pogledu potrebe za mjerama koje bi se odnosile na
ograničenu skupinu podnositelja zahtjeva. Neke su države članice
izrazile zabrinutost glede pravne osnove u tom pogledu (usp. odjeljak 3.).
·
Procjena utjecaja
Procjena utjecaja
uvođenja dozvole kojom bi se državljanima trećih zemalja
omogućio boravak u trajanju od više od 90 dana u bilo kojem razdoblju od
180 dana na schengenskom prostoru uključena je u procjenu utjecaja koja je
priložena prijedlogu o izmjeni Zakonika o vizama.
U procjeni
utjecaja razmotrena su dva moguća regulatorna rješenja.
Jedno od
rješenja, nova vrsta dozvole za namjeru boravljenja na schengenskom prostoru za razdoblje
dulje od 90 dana, ali koje nije dulje od 360 dana, predviđeno je „samo” za
ograničenu skupinu državljana trećih zemalja: umjetnike
(ili sportaše), stručnjake za kulturu i članove njihovih radnih
timova koji su zaposlenici pouzdanih i etabliranih poduzeća ili
organizacija za izvođenje uživo te članove uže obitelji koji s njima
putuju. Ograničavanje korisnika na tu skupinu temeljilo se na
uvjerenju da su oni glavna skupina državljana trećih zemalja koja je
pogođena trenutačnim zakonodavnim jazom.
Drugim
rješenjem u okviru dotične politike predviđena je slična dozvola, ali ne samo za određenu kategoriju državljana
trećih zemalja nego za sve državljane trećih zemalja (tj.
„pojedinačne” putnike, na primjer turiste, znanstvene istraživače,
studente, poslovne osobe). Budući da je izvor problema zakonodavni jaz
između schengenske pravne stečevine o kratkotrajnim boravcima na
schengenskom prostoru i zakonodavstva o prihvatu državljana trećih zemalja
za boravke dulje od 90 dana na državnom području države članice, neregulatorno
rješenje u okviru dotične politike nije razvijeno.
Procjena utjecaja
pokazala je[14]
da nedostatak dozvole kojom bi se putnicima omogućivao boravak
dulji od 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana na schengenskom prostoru predstavlja
značajan gospodarski gubitak za EU. Prema studiji na kojoj se zasniva
procjena utjecaja, broj mogućih korisnika nove dozvole prilično je
ograničen. Provedba prvog rješenja mogla bi uključivati otprilike
60 000 podnositelja zahtjeva, dok bi u slučaju provedbe drugog
rješenja broj mogućih podnositelja zahtjeva mogao biti dvostruko
veći. To su prilično male brojke ako imamo u vidu da je u 2012.
podneseno više od 15 milijuna zahtjeva za „schengensku” vizu te da broj
podnositelja zahtjeva stalno raste.
Međutim ti se
putnici smatraju „velikim potrošačima” i stoga je vjerojatno da oni mogu
stvarati znatan prihod te poticati gospodarsku aktivnost u EU-u ako,
između ostalog, dulje borave na schengenskom prostoru. Prvim rješenjem
moglo bi se godišnje osigurati procijenjenih 500 milijuna EUR dodatnog prihoda
schengenskom prostoru. Gospodarski utjecaj drugog rješenja procjenjuje se na
oko 1 milijardu EUR. U provedbi oba rješenja gospodarski bi se dobitak zasnivao
na potrošnji „novih” putnika privučenih novom mogućnošću duljeg
boravka na schengenskom prostoru bez potrebe da se poseže za opterećujućim
„alternativama” na granici zakonitosti kao što je dobivanje viza s
ograničenom teritorijalnom valjanošću (vize LTV).
Procjena utjecaja
također je pokazala da administrativni troškovi obrade nove vrste dozvole
ne bi bili znatni s obzirom na ograničen broj očekivanih podnositelja
zahtjeva i pristojbi koje treba naplatiti. Za državljane trećih zemalja
podnošenje zahtjeva za nove vize ili produljenje viza ionako stvara troškove. U
pogledu drugog rješenja, u procjeni utjecaja ukazuje se na određeni rizik:
neki nositelji nove dozvole mogli bi tražiti zaposlenje na crnom tržištu.
3.            PRAVNI
ELEMENTI PRIJEDLOGA
·
Detaljno obrazloženje prijedloga
Cilj prijedloga jest ispraviti zakonodavni
jaz. Stoga se člankom 1. prijedloga uspostavlja nova vrsta vize,
takozvana „viza za privremeni boravak” (viza vrste T). Iz tog je članka
jasno da se Uredbom ne utječe na pravnu stečevinu povezanu s
prihvatom/imigracijom. To znači da se,
primjerice, Uredbom ne utječe na zakonodavstvo država članica u
pogledu učinka „odsustva” na boravišne dozvole državljana trećih
zemalja dok oni putuju u druge države članice temeljem vize za privremeni
boravak. Uredba se također ne odnosi na državljane trećih zemalja
koji prakticiraju mobilnost (unutar EU-a) u skladu s pravilima EU-a.
Člankom 2.
utvrđuje se osnovno načelo upućivanjem na odredbe Zakonika o
vizama i Uredbe o vizama (EZ) br. 767/2008 Europskog parlamenta i
Vijeća od 9. srpnja 2008. o viznom informacijskom sustavu (VIS) i
razmjeni podataka među državama članicama o vizama za kratkotrajni
boravak (Uredba o VIS-u)[15].
Viza za privremeni boravak u mnogim se aspektima znatno razlikuje od vize za
kratkotrajni boravak određene člankom 2. Zakonika o vizama.
Međutim u načelu je vrlo slična jedinstvenoj vizi, tj. valjana
je za područje svih država članica. Nova vrsta vize uspostavlja se na
pravnoj osnovi viza i dozvola za kratkotrajni boravak, naime člankom 77.
UFEU-a. Stoga je u načelu opravdano primjenjivati odgovarajuće
odredbe Zakonika o vizama na vize za privremeni boravak. Narednim odredbama (članci
4. do 9.) detaljno se utvrđuje koje se odredbe Zakonika o vizama
primjenjuju u pogledu uvjeta i postupaka za izdavanje viza za privremeni
boravak te odstupanja od tih pravila i njihovi dodaci pri
čemu se uzimaju u obzir posebnosti nove vrste vize. U tu svrhu naredni članci
slijede strukturu Zakonika o vizama i preuzimaju poglavlje po poglavlje s time
da se za svaku odredbu navodi je li primjenjiva i postoje li dodaci ili
odstupanja. Budući da Komisija istodobno predlaže preinaku Zakonika o
vizama[16],
ovaj se prijedlog ne odnosi na odredbe postojeće Uredbe[17] već na odredbe
predložene preinačene Uredbe. Uredba o VIS-u kako je izmijenjena ovim
prijedlogom u potpunosti se primjenjuje na vize za privremeni boravak bez
potrebe za dodacima ili odstupanjima.
Člankom 3.
utvrđuje se da su određene definicije iz Zakonika o vizama (npr.
„državljanin treće zemlje”, „naljepnica vize”, „zahtjev”, „konzulat”)
također primjenjive na ovaj prijedlog. Usto se definira „viza za
privremeni boravak” kao dozvola koju izdaje država članica za planirani
boravak u jednoj ili više država članica u trajanju od više od 90 dana u
bilo kojem razdoblju od 180 dana, pri čemu podnositelj zahtjeva ne
namjerava boraviti u istoj državi članici dulje od 90 dana u bilo kojem
razdoblju od 180 dana[18]. U slučaju drugog „ograničenja” izuzimaju
se prihvati za boravke dulje od tri mjeseca u jednoj državi
članici.
Člankom 4.
utvrđuju se odredbe iz Zakonika o vizama o sudjelovanju nadležnih tijela u
postupcima povezanima sa zahtjevima koje bi se trebale primjenjivati na vize za
privremeni boravak. To isključuje mogućnost podnošenja zahtjeva za
vizu za privremeni boravak na vanjskim granicama s obzirom na to da je za
odobrenje boravka do dvije godine na schengenskom prostoru potreban pomni
pregled koji nije moguć na vanjskim granicama. Ovaj članak
također odstupa od članka 5. Zakonika o vizama jer se u njemu navodi
da države članice nadležne za pregled i donošenje odluke o zahtjevu za
vizu za privremeni boravak moraju biti one države članice čije
vanjske granice podnositelj zahtjeva namjerava prelaziti kako bi ušao na
područje država članica. To se opravdava
činjenicom da se na mnoge državljane trećih zemalja koji žele
privremeno boraviti na schengenskom prostoru dulje od 90 dana gotovo i ne mogu
primjenjivati odredbe važećeg Zakonika o vizama (glavno odredište u
pogledu svrhe ili duljine boravka). U načelu je svrha posjeta ista u svim
državama članicama (npr. izvedba uživo ili turizam), a u mnogim
slučajevima podnositelji zahtjeva ne znaju unaprijed koliko će
boraviti u različitim državama članicama. Naposljetku,
člankom 4. omogućuje se određenim skupinama državljana
trećih zemalja podnošenje zahtjeva za vizu za privremeni boravak na
području države članice u kojoj zakonito borave. To je opravdano jer
mnogi državljani trećih zemalja koji žive na području država
članica, kao i državljani trećih zemalja kojima nije potrebna viza za
boravak u trajanju do 90 dana (kratkotrajni boravak), imaju dovoljno
financijskih sredstava i stvaran interes za putovanje po drugoj državi
članici u trajanju duljem od 90 dana u određenom razdoblju od 180
dana dok žive/borave u određenoj državi članici (ili odmah nakon
takvog boravka). Zahtijevati od tih osoba da napuste schengenski prostor radi
podnošenja zahtjeva za vizu za privremeni boravak u matičnoj državi nije u
sigurnosnom ni gospodarskom interesu Unije.
U članku 5. navode se odredbe
Zakonika o vizama koje su primjenjive na postupak podnošenja zahtjeva za vizu
za privremeni boravak te se utvrđuju dodatne odredbe i iznimke.
Podnositelj zahtjeva mora priložiti valjani putni dokument koji priznaje država
članica nadležna za pregled i donošenje odluke o zahtjevu i barem jedna
druga država članica koju će posjetiti. Dodatni uvjet za podnositelje
zahtjeva jest prilaganje odgovarajućeg dokaza da namjeravaju boraviti na
području dviju ili više država članica duže od 90 dana, a da pritom
neće ostati duže od 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana na
području bilo koje od tih država članica. U
članku se ne navode odstupanja od Zakonika o vizama povezana s viznom
pristojbom koja stoga iznosi 60 EUR (što je standardna vizna pristojba za
zahtjev za vizu za kratkotrajni boravak). To je opravdano jer su zadaci
konzulata, neovisno o tome obrađuju li zahtjeve za vizu za kratkotrajni
boravak ili vizu za privremeni boravak, u načelu potpuno isti. Odredbe
Zakonika o vizama povezane sa smanjenjem i oslobađanjem od plaćanja
vizne pristojbe također su primjenjive. Slično tome, odredbe Zakonika
o vizama primjenjuju se i u pogledu pristojbe za uslugu koju mogu naplatiti vanjski
pružatelji usluga i koja ne smije premašivati polovicu vizne pristojbe koja
iznosi 60 EUR.
Drugi važan kriterij
utvrđen ovim člankom jest da podnositelji zahtjeva moraju dokazati da
posjeduju dostatno sredstava za život i da su u stabilnoj financijskoj
situaciji podnošenjem potvrda o plaći ili izvadaka iz banke koji
obuhvaćaju razdoblje od 12 mjeseci koje prethodi datumu zahtjeva, i/ili
popratne dokumente koji dokazuju da će zakonito nabaviti dostatno
financijskih sredstava tijekom svog boravka (npr. dokaz o pravu na mirovinu). U skladu s tim člankom, podnositelji zahtjeva koji posjeduju vizu
za privremeni boravak moći će u državi članici u kojoj zakonito
borave podnijeti zahtjev za radnu dozvolu/radne dozvole potrebnu/potrebne u
narednim državama članicama. Ta se odredba ne kosi s odredbama povezanima
s pristupom tržištu rada i njome se ne regulira potreba za radnom dozvolom niti
utječe na uvjete izdavanja. Isključivo se regulira mjesto podnošenja
zahtjeva u mjeri da je državljanima trećih zemalja dopušteno prijaviti se
za radnu dozvolu bez napuštanja schengenskog prostora. Člankom se
predviđaju određene postupovne pogodnosti (moguće
oslobođenje od podnošenja određenih popratnih dokumenata) za
određene skupine podnositelja zahtjeva koji rade za ili koje je pozvalo
pouzdano i priznato poduzeće, organizacija ili ustanova, osobito ako je
riječ o menadžerima ili istraživačima, umjetnicima, stručnjacima
za kulturu itd. Dionici s pravom tvrde da se u postupku za te skupine osoba ne
mora usredotočiti samo na podnositelja kao „pojedinca” već i na
pouzdanost poduzeća/organizacije/ustanove koja ga
šalje/udomaćuje/poziva.
Osim upućivanja na opće odredbe
Zakonika o vizama o pregledu i donošenju odluka o zahtjevima koje su
primjenjive na vize za privremeni boravak, ključna odredba članka
6. jest da se posebna pozornost treba posvetiti financijskoj situaciji
podnositelja zahtjeva: dostatno financijskih sredstava za život tijekom ukupnog
trajanja planiranog boravka, uključujući dostatno sredstava za
smještaj. Tim se člankom također utvrđuje opći rok od 20
kalendarskih dana za donošenje odluke o zahtjevu. Riječ je o razdoblju
dužem od razdoblja za obradu zahtjeva za vizu za kratkotrajni boravak, a
opravdava se potrebom za pomnim pregledom financijske situacije podnositelja
zahtjeva.
Budući da je potrebno razjasniti
interakciju između boravka na temelju postojeće vize za kratkotrajni
boravak, vize za dugotrajni boravak i boravišne dozvole u odnosu na boravak na
temelju vize za privremeni boravak kako bi se uvelo novu vrstu vize u „sustav”,
člankom 6. omogućuje se kombiniranje boravaka na temelju viza za
privremeni boravak s prethodnim/budućim boravcima za koje nije potrebna
viza, boravcima na temelju viza za kratkotrajni boravak, viza za dugotrajni
boravak ili boravišnih dozvola. Slične će se odredbe uvesti u Zakonik
o vizama i Zakonik o schengenskim granicama.
U članku 7. opisuje se postupak
izdavanja vize za privremeni boravak pri čemu se također trebaju
primjenjivati određene odredbe Zakonika o vizama. Člankom se propisuje
da se vizom za privremeni boravak mora uvijek omogućiti višestruki ulazak.
U pogledu duljine odobrenog boravka, u vezi s člankom 8., Prijedlogom se
predviđa mogućnost neprekinutog boravka od dvije godine na
schengenskom prostoru za sve državljane trećih zemalja koji mogu dokazati
da ispunjavaju uvjete za tako dugo razdoblje. Prilikom
procjene zahtjeva i osobito prilikom utvrđivanja trajanja odobrenog
boravka konzulati bi trebali uzeti u obzir sve relevantne čimbenike, npr.
činjenicu da državljani trećih zemalja iz zemalja koje su izuzete iz
viznog režima za kratkotrajne boravke uobičajeno ne predstavljaju probleme
u smislu nezakonitih migracija ili sigurnosnih rizika. Razdoblje
valjanosti vize treba odgovarati duljini odobrenog boravka. Zbog prirode nove vize,
u članku se isključuje mogućnost izdavanja viza za privremeni
boravak čija je valjanost ograničena na područje jedne države
članice. Vizom za privremeni boravak predviđa se da podnositelji
zahtjeva mogu putovati u nekoliko država članica.
Viza za privremeni boravak izdaje se u
jedinstvenom obrascu (naljepnica vize) utvrđenom Uredbom (EZ)
br. 1683/95 i na njoj se mora nalaziti oznaka vrste, tj. slovo „T”.
Članak 77. stavak 2. točka (a) UFEU-a odnosi se na „vize” i
„boravišne dozvole za kratkotrajni boravak”. Budući da se boravišne
dozvole izdaju u obliku (plastične) kartice u skladu s Uredbom (EZ)
br. 1030/2002 od 13. lipnja 2002[19]
i imajući na umu da većina konzulata država članica nije
opremljena za izdavanje dozvola u obliku kartice, izdavanje nove dozvole u
obliku kartice stoga bi predstavljalo prekomjerno opterećenje za države
članice.
Članak 8.
odnosi se na izmjene izdane vize, tj. na njezino produljenje, poništenje i
ukidanje. Osigurava se mogućnost produljenja odobrenog boravka za
razdoblje do dvije godine. Za razliku od odredbi za produljenje vize za
kratkotrajni boravak, podnositelji zahtjeva ne moraju opravdati „izvanredne”
okolnosti. Naime, mnogi potencijalni podnositelji zahtjeva za ovu vrstu vize
(pogotovo umjetnici koji nastupaju uživo) često moraju ostati dulje na
schengenskom prostoru bez prijave prebivališta u nekoj državi članici. Da
bi podnijeli zahtjev za produljenje vize, podnositelji zahtjeva moraju dokazati
da i dalje ispunjavaju uvjete za ulazak i izdavanje vize te da će
produženi boravak biti sukladan sa zahtjevom boravka u jednoj državi
članici do najviše 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana. U članku 9. navode se odredbe iz
poglavlja Zakonika o vizama „Administrativno upravljanje i organizacija” koje
se također trebaju primjenjivati na izdavanje viza za privremeni boravak.
U okviru lokalne schengenske suradnje konzulati bi trebali razmjenjivati
statističke i druge podatke o vizama za privremeni boravak.
Članci 10. do 16. predstavljaju takozvane završne i/ili operativne članke koji
među ostalim sadržavaju operativne upute o obradi viza za privremeni
boravak (u kojima se nalaze dodatna objašnjenja o vezi između odredbi
Zakonika o vizama i odredaba predviđenih ovim Prijedlogom), nadzoru,
stupanju na snagu itd. Glavni cilj izmjena Zakonika o schengenskim granicama i
Uredbe o VIS-u jest „uklopiti” vizu za privremeni boravak u schengensku pravnu
stečevinu.
Kao prvo, to znači da se također
primjenjuju uvjeti za ulazak utvrđeni člankom 5. Zakonika o
schengenskim granicama kao uvjeti za izdavanje vize za privremeni boravak i
usto se mora osigurati da se zahtjevi za vizu za privremeni boravak/vize za
privremeni boravak evidentiraju u VIS-u. Mora se međutim napomenuti da se
prijedlog odnosi i na državljane trećih zemalja kojima nije potrebna viza
za kratkotrajni boravak (usp. Prilog II. Uredbi o vizama; njihovi se podaci
stoga ne evidentiraju u VIS) jer u načelu putnici iz tih zemalja ne
predstavljaju sigurnosne i migracijske rizike za države članice. Stoga,
imajući na umu načelo proporcionalnosti, prikupljanje otisaka prstiju
državljana takvih trećih zemalja (npr. Australije, Kanade, Sjedinjenih
Američkih Država) nije opravdano. To se izuzeće navodi u članku
5. i otvara put državama članica za prihvaćanje zahtjeva za vizu za
privremeni boravak građana tih trećih zemalja elektroničkim
putem ili poštom.
Članak 12. potrebno je dodatno objasniti. Njime se djelomično ukida
članak 20. stavak 2. Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma prema
kojem ako država članica sklopi bilateralni sporazum o oslobođenju
obveze posjedovanja vize s trećom zemljom koja se nalazi na popisu u
Prilogu II. Uredbi o vizama („popis oslobođenja od vize”) prije stupanja
na snagu Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma (ili kasnijeg datuma
pristupanja države članice Schengenskom sporazumu), odredbe tog
bilateralnog sporazuma mogu poslužiti kao osnova za državu članicu da
državljanima dotične treće zemlje „produlji” boravak bez vize na
svojem području na razdoblje duže od tri mjeseca.
Tako primjerice uz
uobičajenih 90 dana boravka na schengenskom prostoru građani Kanade,
Novog Zelanda ili Sjedinjenih Američkih Država mogu boraviti u takvim
državama članicama još i razdoblje utvrđeno važećim bilateralnim
sporazumom o oslobođenju obveze posjedovanja vize između država
članica i tih trećih zemalja (najčešće tri mjeseca).
Komisija je svjesna da su te zemlje sklopile nekoliko bilateralnih sporazuma
koji omogućuju njihovim građanima gotovo neograničen zakoniti
boravak na schengenskom prostoru na temelju oslobođenja obveze
posjedovanja vize za kratkotrajni boravak. Primjerice, Novi Zeland je stranka u
16 bilateralnih sporazuma o oslobođenju obveze posjedovanja vize pa tako
uz 90 dana boravka bez vize koje im se omogućuje Uredbom o vizama
građani Novog Zelanda mogu ostati na schengenskom prostoru 51 mjesec (tri
mjeseca plus 48 mjeseci).
Već su 1998.
godine države članice smatrale da takav neograničeni boravak nije
sukladan s idejom područja bez granice. Izvršni odbor donio je Odluku o
usklađivanju sporazuma u pogledu ukidanja obveze posjedovanja vize[20]. Tom je Odlukom
utvrđeno da države članice moraju uvesti standardne klauzule u
bilateralnim sporazumima kojima se ograničava trajanje boravka bez vize na
tri mjeseca u razdoblju od šest mjeseci na schengenskom prostoru (a ne na
području dotične države članice).
Nakon uklapanja schengenske pravne
stečevine u okvir Zajednice stupanjem na snagu Ugovora iz Amsterdama,
članak 20. stavak 2. Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma bio je
protivan ideji područja bez granica, no također je postao nesukladan
s Ugovorom: u članku 62. stavku 3. Ugovora o osnivanju Europske zajednice
(UEZ) spominju se „mjere kojima se utvrđuju uvjeti pod kojima državljani
trećih zemalja mogu slobodno putovati na području država članica
tijekom razdoblja koje nije dulje od tri mjeseca”. Stoga je Komisija u
svojoj inicijativi za „pravo na putovanje” iz 2001. predložila ukidanje
članka 20. stavka 2.
Ugovorom o funkcioniranju Europske unije
(UFEU) više nije ograničen „kratkotrajni boravak” na schengenskom prostoru
na tri mjeseca, već trajanje boravka nije utvrđeno. Međutim,
članak 20. stavak 2. i bilateralna „produljenja boravka” i dalje nisu
sukladna s člankom 77. stavkom 2. točkama (a) i (c) Ugovora jer se
zajednička vizna politika ne može temeljiti na postojanju prošlih
bilateralnih sporazuma. Opseg slobode putovanja državljana trećih zemalja
ne ovisi o broju i sadržaju takvih bilateralnih sporazuma sklopljenih u
prošlosti. Ista pravila trebaju se primjenjivati na sve državljane trećih
zemalja kojima nije potrebna viza. Provedba članka 20. stavka 2. stvara
praktične probleme i pravnu nesigurnost za nadležna tijela i putnike,
posebice kada putnici napuštaju schengenski prostor. Nadalje, za budući
sustav ulaska/izlaska potrebna su jasno određena pravila, a iz tehničkih
razloga ne može se uzeti u obzir moguća daljnja primjena bilateralnih
sporazuma o oslobođenju obveze posjedovanja vize prilikom
potvrđivanja trajanja odobrenog boravka. Naposljetku, jedna od ideja iza
uvođenja viza za privremeni boravak jest pružanje zakonodavnog okvira i
prikladnog postupka odobravanja koji omogućuju državljanima trećih
zemalja kojima nije potrebna viza da borave na schengenskom prostoru dulje od
90 dana.
Prijedlogom se predviđa prijelazno
razdoblje od pet godina za postupno ukidanje učinaka bilateralnih
sporazuma kada je riječ o cjelokupnom trajanju boravka državljana
trećih zemalja na schengenskom prostoru. Za to je potrebno vremena i mora
se imati na umu da je određenim trećim zemljama vrlo važno zadržati status
quo.
To je razumljivo s političkog stajališta.
Sporazum o oslobođenju obveze posjedovanja vize jedan je od onih pravnih
instrumenata koji donose konkretne i izravne pogodnosti za građane obiju
strana. Mora se naglasiti da djelomično brisanje članka 20. stavka 2.
ne znači da ti sporazumi postaju odmah i potpuno neprimjenjivi. Usto
zamjena postojećeg režima produljenja kratkotrajnog boravka na temelju
starih bilateralnih sporazuma o oslobođenju obveze posjedovanja vize novom
vrstom vize valjanosti do jedne godine, uz mogućnost produljenja na dvije
godine, u praksi ne bi imala negativan utjecaj na mnoge Amerikance,
Kanađane, Novozelanđane itd. Mnogi koji žele boraviti jednu godinu
ili više vrlo će vjerojatno raditi u tom razdoblju te bi se stoga trebali
nastaniti u jednoj od država članica i zatim podnijeti zahtjev za vizu za
dugotrajni boravak ili boravišnu dozvolu.
·
Veza s istodobno podnesenim prijedlogom Uredbe o
preinakama Zakonika o vizama i drugi prijedlozi
Pregovori o
istodobno podnesenom prijedlogu Uredbe o preinaci Zakonika o vizama utjecat
će na ovaj prijedlog tako da bi se posebna pozornost trebala posvetiti
usklađivanju tih dvaju prijedloga tijekom postupka pregovora. Ako se
tijekom tog pregovaranja na obzoru pojavi mogućnost donošenja unutar sličnog
vremenskog okvira, Komisija ima namjeru spojiti ta dva prijedloga u jedinstveni
prijedlog o preinakama.
Slično tome,
u kasnijoj se fazi prijedlog mora uskladiti s Prijedlogom Uredbe Europskog
parlamenta i Vijeća o uspostavi sustava ulaska/izlaska (EES) za
evidentiranje podataka o ulasku i izlasku državljana trećih zemalja koji
prelaze vanjske granice država članica Europske unije[21]. Predmet i opseg
prijedloga možda će se morati mijenjati ako se odluči da se EES
iskoristi za nadzor ulaska i izlaska nositelja viza za privremeni boravak na
vanjskim granicama[22].
·
Pravna osnova
Člankom 77. UFEU-a
Uniji je dana moć da djeluje u pogledu „kratkotrajnog boravka” na
schengenskom prostoru. Prema članku 77. stavku 2. UFEU-a:
„[…] Europski parlament i Vijeće,
odlučujući u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom, usvajaju mjere
koje se odnose na:
(a) zajedničku politiku za vize i
druge dozvole za kratkotrajni boravak;
(b) kontrolu osoba koje prelaze vanjske
granice;
(c) uvjete pod kojima državljani
trećih zemalja mogu slobodno putovati unutar Unije tijekom kraćeg
razdoblja;”
Ovaj prijedlog sadržava
mjere koje se odnese na svaki od ta tri elementa. Članak 77. stavak 2.
točke (a), (b) i (c) stoga su prikladna pravna osnova za prijedlog.
Člankom 79. UFEU-a Uniji je unutar okvira
zajedničke politike useljavanja dana zakonodavna moć nad
vizama za dugotrajni boravak i boravišnim dozvolama koje se odnose na zakonito boravište
u državama članicama, tj. dugotrajan boravak u jednoj državi
članici. U uvodnom stavku 1. članka
79., kao i stavku 2. točki (b), izričito se spominju državljani
trećih zemalja koji zakonito borave u državama članicama. Pripadnici ciljne skupine ovog prijedloga ne žele i
ne moraju boraviti u nekoj državi članici već žele putovati
po Europi, tj. kružiti po schengenskom prostoru prije nego što ga
ponovno napuste. Članak 79. UFEU-a stoga nije
odgovarajuća pravna osnova za prijedlog.
U članku 62. UEZ-a, prethodniku
članka 77. UFEU-a, spominju se „mjere kojima se utvrđuju uvjeti
pod kojima državljani trećih zemalja mogu slobodno putovati na
području država članica tijekom razdoblja koje nije dulje od tri
mjeseca”. Člankom 77. stavkom 2. točkom (c) UFEU-a to „kratko
razdoblje” više nije ograničeno na tri mjeseca. Tom očitom
promjenom u Ugovoru uklonjene su prepreke za donošenje sličnog prijedloga
koje su možda postojale u prethodnim ugovorima.
Zaključno, članak 77. stavak 2.
točke (a), (b) i (c) UFEU-a odgovarajuća su pravna osnova za ovaj
prijedlog čija je namjera regulacija kretanja državljana trećih
zemalja na schengenskom prostoru i utvrđivanje slučajeva iz
članka 79. UFEU-a (ulazak na područje jedne države članice radi
dugotrajnog boravka) od kojih su oni izuzeti. Drugi
je element osiguran predloženom definicijom prema kojoj nositelji viza za
privremeni boravak ne bi smjeli boraviti dulje od 90 dana u bilo kojem
razdoblju od 180 dana na području iste države članice.
·
Načelo supsidijarnosti i proporcionalnosti
U
članku 5. stavku 3. Ugovora o Europskoj uniji (UEU) navodi se da u
područjima koja nisu u njezinoj isključivoj nadležnosti, Unija
djeluje samo ako i u mjeri u kojoj ciljeve predloženog djelovanja države
članice ne mogu dostatno ostvariti, nego se zbog opsega ili učinka
predloženog djelovanja oni na bolji način mogu ostvariti na razini Unije.
Po pitanju prijedloga potreba za djelovanjem na razini Unije vrlo je
očita. Dozvola koja bi bila valjana u svim državama članicama može se
uvesti samo na razini EU-a. „Uzajamno priznavanje” viza za privremeni boravak
ne može se uspostaviti na nacionalnoj razini. Uvjeti i postupci za izdavanje
trebali bi biti jedinstveni u svim državama članicama. To se može
postići samo djelovanjem na razini Unije.
U članku 5. stavku 4. UEU-a navodi se da djelovanje Unije ne
prelazi ono što je potrebno za ostvarivanje ciljeva Ugovora. Odabranim oblikom
djelovanja EU-a mora se omogućiti ostvarivanje ciljeva prijedloga i
njegova što učinkovitija provedba. Ovaj prijedlog ne sadržava elemente
koji nisu izravno povezani s ciljevima. Također je proporcionalan u
pogledu troškova. Prijedlog je stoga sukladan s načelom proporcionalnosti.
·
Odabir instrumenta
Ovim se Prijedlogom uspostavlja nova vrsta
vize koja bi u načelu bila valjana u svim državama članicama te se
utvrđuju uvjeti i postupci za izdavanje te vize. Stoga se jedinim
zakonodavnim instrumentom može smatrati Uredba.
4.
DODATNI ELEMENTI
·
Sudjelovanje
Ovaj se prijedlog
nastavlja na schengensku pravnu stečevinu u tome što se odnosi na daljnji
razvoj zajedničke vizne politike. Stoga se moraju razmotriti sljedeće
posljedice koje se odnose na različite protokole priložene sporazumima i
ugovorima s pridruženim zemljama:
Danska: U skladu s člancima 1. i 2.
Protokola (br. 22) o položaju Danske, priloženog UEU-u i UFEU-u, Danska ne
sudjeluje u Vijećevu donošenju mjera u skladu s glavom V.
trećega dijela UFEU-a. S obzirom na to da se ova Uredba nastavlja na
schengensku pravnu stečevinu, Danska bi trebala, u skladu s
člankom 4. tog Protokola, u roku od šest mjeseci nakon Vijećeva
donošenja ove Uredbe odlučiti hoće li je provoditi u okviru svojeg
nacionalnog zakonodavstva.
Ujedinjena
Kraljevina i Irska: U
skladu s člancima 4. i 5. Protokola kojim je schengenska pravna
stečevina integrirana u okvir Europske unije te Odlukom Vijeća
2000/365/EZ od 29. svibnja 2000. o zahtjevu Ujedinjene Kraljevine Velike
Britanije i Sjeverne Irske te Odlukom Vijeća 2002/192/EZ od 28.
veljače 2002. o zahtjevu Irske za sudjelovanje u pojedinim odredbama
schengenske pravne stečevine, Ujedinjena Kraljevina i Irska ne sudjeluju u
provedbi zajedničke vizne politike, te osobito Uredbe (EZ) br. 810/2009 o uspostavi
Zakonika Zajednice o vizama (Zakonik o vizama). Stoga, Ujedinjena Kraljevina i
Irska ne sudjeluju u donošenju ove Uredbe, ona za njih nije obvezujuća
niti se na njih primjenjuje.
Island i
Norveška: Postupci
navedeni u Sporazumu o pridruživanju koji je Vijeće sklopilo s Republikom
Islandom i Kraljevinom Norveškom o pridruživanju Kraljevine Norveške u
provedbi, primjeni i razvoju schengenske pravne stečevine primjenjivi su s
obzirom na to da se ovaj prijedlog temelji na schengenskoj pravnoj
stečevini kako je utvrđeno Prilogom A tom sporazumu[23].
Švicarska: Ova Uredba predstavlja razvoj odredbi schengenske pravne stečevine
kako je predviđeno Sporazumom koji su sklopile Europska unija, Europska
zajednica i Švicarska Konfederacija o pristupanju Konfederacije provedbi,
primjeni i razvoju schengenske pravne stečevine[24].
Lihtenštajn: Ova Uredba predstavlja razvoj odredbi
schengenske pravne stečevine kako je predviđeno Protokolom
između Europske unije, Europske zajednice, Švicarske Konfederacije i
Kneževine Lihtenštajna o pristupanju Kneževine Lihtenštajna Sporazumu
između Europske unije, Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o
pristupanju Švicarske Konfederacije provedbi, primjeni i razvoju schengenske
pravne stečevine[25].
Cipar: Ova Uredba predstavlja akt koji se temelji na schengenskoj pravnoj
stečevini, ili je s njom na drugi način povezan kako je
predviđeno člankom 3. stavkom 2. Akta o pristupanju iz
2003.
Bugarska i
Rumunjska: Ova Uredba predstavlja akt koji se temelji
na schengenskoj pravnoj stečevini, ili je s njom na drugi način
povezan kako je predviđeno člankom 4. stavkom 2. Akta o
pristupanju iz 2005.
Hrvatska: Ova Uredba predstavlja akt koji se temelji na schengenskoj pravnoj
stečevini, ili je s njom na drugi način povezan kako je
predviđeno člankom 4. stavkom 2. Akta o pristupanju iz
2011.
2014/0095 (COD)
Prijedlog
UREDBE EUROPSKOG PARLAMENTA I VIJEĆA
o uspostavi vize za privremeni boravak i
izmjeni Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma te Uredbi (EZ) br. 562/2006
i (EZ) br. 767/2008
EUROPSKI PARLAMENT I VIJEĆE
EUROPSKE UNIJE,
uzimajući u obzir Ugovor o funkcioniranju
Europske unije, a posebno njegov članak 77. stavak 2.
točke (a), (b) i (c),
uzimajući u obzir prijedlog Europske
komisije[26],
nakon prosljeđivanja nacrta zakonodavnog
akta nacionalnim parlamentima,
uzimajući u obzir mišljenje Europskog
gospodarskog i socijalnog odbora[27],
u skladu s redovitim zakonodavnim postupkom,
budući da:
(1)       Zakonodavstvom Unije
uspostavljena su usklađena pravila ulaska i boravka državljana trećih
zemalja na području država članica do 90 dana u bilo kojem razdoblju
od 180 dana.
(2)       Nekoliko sektorskih direktiva
doneseno je o uvjetima ulaska za državljane trećih zemalja na
područje država članica na razdoblje dulje od tri mjeseca.
Člankom 21. Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma[28] državljanima
trećih zemalja uz važeće boravišne dozvole ili nacionalne vize za
dugotrajni boravak koje je izdala jedna od država članica daje se pravo
slobodnog kretanja unutar područja druge države članice do 90 dana u
bilo kojem razdoblju od 180 dana.
(3)       Državljani trećih
zemalja izuzeti od viznog režima te državljani kojima je potrebna viza mogu
imati stvaran interes za putovanje dulje od 90 dana u određenom razdoblju
od 180 dana unutar schengenskoga prostor, a da pritom ne borave niti u jednoj
državi članici dulje od 90 dana. Treba donijeti pravila kako bi se to
omogućilo.
(4)       Umjetnici koji nastupaju
uživo osobito imaju teškoća u organizaciji turneja na području Unije.
Studenti, znanstveni istraživači, stručnjaci za kulturu,
umirovljenici, poslovne osobe, pružatelji usluga i turisti također mogu
poželjeti boraviti dulje od 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana unutar
schengenskog prostora. Nedostatak prikladne dozvole dovodi do gubitka
potencijalnih posjetitelja, a time i do gospodarskog gubitka.
(5)       Ugovorom se razlikuju uvjeti
ulaska na područje države članice i razvoj zajedničke politike
viza za kratkotrajni boravak, s jedne strane, te uvjeti ulaska radi zakonitog
boravka na području države članice i izdavanje viza za dugotrajni
boravak i boravišnih dozvola u tu svrhu, s druge strane. Međutim, Ugovorom
se ne utvrđuje pojam kratkotrajnog boravka.
(6)       Treba uspostaviti novu vrstu
vize („viza za privremeni boravak”) za državljane trećih zemalja izuzete
od viznog režima te državljane kojima je potrebna viza, a namjeravaju se
kretati na području dviju ili više država
članica dulje od 90 dana, pod uvjetom da ne planiraju boravak dulji od 90
dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana na području iste države
članice. Istodobno, pravilo boravka od 90 dana u razdoblju od 180
dana i dalje se smatra općom razdjelnicom između kratkotrajnih i
dugotrajnih boravaka s obzirom na to da ne predstavlja problem većini
putnika.
(7)       Ako je primjereno, odredbe Uredbe
(EU) br. xxx/201x Europskog parlamenta i Vijeća[29]
i Uredbe (EZ) br. 767/2008 Europskog parlamenta i Vijeća[30] trebaju se
primjenjivati za podnošenje zahtjeva za vizu za privremeni boravak te izdavanje
viza za privremeni boravak. Uzimajući u obzir potrebe i uvjete za
državljane trećih zemalja koji podnose zahtjev za vizu za privremeni
boravak te gospodarska i sigurnosna pitanja, treba uvesti posebna pravila koja
se odnose na, između ostalog, nadležna tijela koja sudjeluju u postupcima,
razdoblje primjene, pregled i donošenje odluke o zahtjevima te izdavanju i
odbacivanju viza za privremeni boravak.
(8)       Za državljane trećih
zemalja navedenih u Prilogu II. Uredbi Vijeća (EZ) br. 539/2001[31] trebaju postojati
određene pogodnosti, kao što je izuzeće od uzimanja otisaka prstiju.
(9)       Trebalo bi razjasniti
interakciju između boravaka na temelju viza za kratkotrajni boravak, viza
za dugotrajni boravak i boravišnih dozvola te boravaka na temelju viza za
privremeni boravak kako bi se zajamčila pravna sigurnost. Trebalo bi
omogućiti kombiniranje boravaka na temelju viza za privremeni boravak s
prethodnim i budućim boravcima za koje nije potrebna viza, boravcima na
temelju viza za kratkotrajni boravak, viza za dugotrajni boravak ili boravišnih
dozvola.
(10)     Trebalo bi omogućiti
produljenje odobrenog boravka uzimajući u obzir posebna obilježja i
potrebe putovanja ako nositelji viza za privremeni boravak i dalje ispunjavaju
uvjete za ulazak i izdavanje viza te mogu dokazati da se tijekom njihova
produljenog boravka pridržavaju zahtjeva prema kojemu
im je dopušten boravak do 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana na
području iste države članice.
(11)     Shemu vize za privremeni
boravak trebalo bi uključiti u odgovarajuće pravne instrumente
schengenske pravne stečevine. Stoga je potrebno izmijeniti Uredbu (EZ)
br. 562/2006 Europskog parlamenta i Vijeća[32] i Uredbu (EZ) br.
767/2008. Uvjeti ulaska utvrđeni člankom 5. Uredbe (EZ)
br. 562/2006 trebaju se primjenjivati kao uvjeti za izdavanje vize.
Zahtjeve za vizu za privremeni boravak i odluke o vizama za privremeni boravak
trebalo bi registrirati u viznom informacijskom sustavu.
(12)     Nakon uspostave viza za
privremeni boravak, trebalo bi izmijeniti članak 20. stavak 2.
Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma s obzirom na to da nije
usklađen s člankom 77. stavkom 2. točkama (a) i
(c) Ugovora o funkcioniranju Europske Unije jer se zajednička vizna
politika ne može temeljiti na postojanju ili nepostojanju bilateralnih
sporazuma o oslobođenju obveze posjedovanja vize koji su sklopile države
članice. Dopušteno trajanje boravka državljana trećih zemalja ne bi
trebalo ovisiti o broju i sadržaju takvih bilateralnih sporazuma sklopljenih u
prošlosti.
(13)     Potrebno je omogućiti
prijelazno razdoblje od pet godina za postupno ukidanje učinaka
bilateralnih sporazuma o oslobođenju obveze posjedovanja vize kada je
riječ o ukupnom trajanju boravka državljana trećih zemalja na
schengenskom prostoru.
(14)     Kako bi se osigurali
jedinstveni uvjeti za provedbu ove Uredbe, provedbene ovlasti trebale bi se
dodijeliti Komisiji u odnosu na uspostavu uputa za provedbu praksi i postupaka koje države članice trebaju
slijediti pri obradi zahtjeva za vizu za privremeni boravak. Te bi
ovlasti trebalo provoditi u skladu s Uredbom (EU) br. 182/2011 Europskog
parlamenta i Vijeća[33].
Za donošenje provedbenih akata trebalo bi upotrebljavati postupak pregleda.
(15)     Ovom se Uredbom poštuju
temeljna prava i načela priznata u Povelji o temeljnim pravima Europske
unije. Točnije, ovom se Uredbom nastoji zajamčiti poštovanje
privatnog i obiteljskog života iz članka 7., zaštite osobnih podataka
iz članka 8. i prava djeteta iz članka 24. Povelje.
(16)     Direktiva 95/46/EZ Europskog
parlamenta i Vijeća[34]
primjenjuje se na države članice u odnosu na obradu osobnih podataka u
skladu s ovom Uredbom.
(17)     S obzirom na to da se ciljevi
ove Uredbe, odnosno uvođenje nove vrste vize valjane u svim državama
članicama te uspostavljanje jedinstvenih uvjeta
i postupaka izdavanja, mogu ostvariti samo na razini Unije, Unija može
donijeti mjere u skladu s načelom supsidijarnosti utvrđenim
člankom 5. Ugovora o funkcioniranju Europske unije. U skladu s
načelom proporcionalnosti, kako je utvrđeno tim člankom, u ovoj
se Uredbi ne prelaze okviri onoga što je potrebno za ostvarivanje tih ciljeva.
(18)     U skladu s
člankom 1. i 2. Protokola (br. 22) o položaju Danske, priloženog
Ugovoru o Europskoj uniji te Ugovoru o funkcioniranju Europske unije, Danska ne
sudjeluje u donošenju ove Uredbe, ona za nju nije obvezujuća niti se na
nju primjenjuje. S obzirom na to da se ova Uredba temelji na schengenskoj
pravnoj stečevini, u skladu s člankom 4. tog Protokola, Danska
odlučuje u roku od šest mjeseci nakon Komisijina donošenja ove Uredbe
hoće li je provoditi u okviru svojeg nacionalnog zakonodavstva.
(19)     Ova Uredba predstavlja razvoj
odredaba schengenske pravne stečevine u kojima Ujedinjena Kraljevina ne
sudjeluje u skladu s Odlukom Vijeća 2000/365/EZ[35]. Ujedinjena Kraljevina
stoga ne sudjeluje u donošenju ove Uredbe, ona za nju nije obvezujuća niti
se na nju primjenjuje.
(20)     Ova Uredba predstavlja razvoj
odredaba schengenske pravne stečevine u kojima Irska ne sudjeluje u skladu
s Odlukom Vijeća 2002/192/EZ[36].
Irska stoga ne sudjeluje u donošenju ove Uredbe, ona za nju nije
obvezujuća niti se na nju primjenjuje.
(21)     Što se tiče Islanda i
Norveške, ova Uredba predstavlja razvoj odredaba schengenske pravne
stečevine u smislu Sporazuma sklopljenog između Vijeća Europske
unije i Republike Islanda i Kraljevine Norveške o pridruživanju tih dviju
država provedbi, primjeni i razvoju schengenske pravne stečevine[37], koji spada u
područje iz članka 1., točke B Odluke Vijeća
1999/437/EZ[38].
(22)     Što se tiče Švicarske,
ova Uredba predstavlja razvoj odredaba schengenske pravne stečevine u
smislu Sporazuma sklopljenog između Europske unije, Europske zajednice i
Švicarske Konfederacije, a koji se odnosi na pristupanje Švicarske
Konfederacije provođenju, primjeni i razvoju schengenske pravne
stečevine[39],
koji spada u područje iz članka 1. točke B Odluke
Vijeća 1999/437/EZ, koja se tumači u vezi s člankom 3.
Odluke Vijeća 2008/146/EZ[40].
(23)     Što se tiče Lihtenštajna,
ova Uredba predstavlja razvoj odredaba schengenske pravne stečevine, u
smislu Protokola između Europske unije, Europske zajednice, Švicarske
Konfederacije i Kneževine Lihtenštajna o pristupanju Kneževine Lihtenštajna
Sporazumu između Europske unije, Europske zajednice i Švicarske
Konfederacije o pristupanju Švicarske Konfederacije provedbi, primjeni i
razvoju schengenske pravne stečevine[41],
koji spada u područje iz članka 1. točke B Odluke
Vijeća 1999/437/EZ, koja se tumači u vezi s člankom 3.
Odluke Vijeća 2011/350/EU[42]
o sklapanju tog Protokola.
(24)     Što se tiče Cipra, ova
Uredba predstavlja akt koji se temelji na schengenskoj pravnoj stečevini
ili je s njom na drugi način povezan u smislu članka 3.
stavka 2. Akta o pristupanju iz 2003.
(25)     Što se tiče Bugarske i
Rumunjske, ova Uredba predstavlja akt koji se temelji na schengenskoj pravnoj
stečevini ili je s njom na drugi način povezan u smislu
članka 4. stavka 2. Akta o pristupanju iz 2005.
(26)     Što se tiče Hrvatske, ova
Uredba predstavlja akt koji se temelji na schengenskoj pravnoj stečevini
ili je s njom na drugi način povezan u smislu članka 4.
stavka 2. Akta o pristupanju iz 2011.
DONIJELI SU OVU UREDBU:
Poglavlje I. – Opće odredbe
Članak 1.
Predmet
i područje primjene
1.         Ovom se Uredbom utvrđuju uvjeti i postupci za izdavanje viza za privremeni
boravak.
2.         Primjenjuje se na državljane trećih zemalja koji nisu
građani Unije u smislu članka 20. stavka 1. Ugovora, ne
dovodeći u pitanje:
(a)        pravo na slobodno kretanje koje uživaju državljani
trećih zemalja koji su članovi obitelji građana Unije;
(b)        istovjetna prava koja uživaju državljani trećih zemalja
i članovi njihovih obitelji koji, u skladu sa sporazumima između
Unije i njezinih država članica te dotičnih trećih zemalja,
uživaju prava na slobodno kretanje istovjetna onima građana Unije i
članova njihovih obitelji.
3.         Ova Uredba ne utječe na odredbe Unije ili nacionalne
zakone primjenjive na državljane trećih zemalja u odnosu na:
(a)        prihvat za boravke dulje od tri mjeseca na području
jedne države članice i naredni prelazak na područje druge države
članice;
(b)        pristup
tržištu rada i izvršavanje gospodarskih aktivnosti.
Članak 2.
Primjena
Uredbe (EZ) br. 767/2008 i Uredbe (EU)
br. xxx/201x [Zakonik o vizama (preinaka)]
1.         Uredba (EZ) br. 767/2008
primjenjuje se na vize za privremeni boravak.
2.         Uredba (EU) br. xxx/201x [Zakonik o
vizama (preinaka)] primjenjuje se na vize za privremeni
boravak, kako je predviđeno člancima od 4. do 10.
Članak 3.
Definicije
U smislu ove Uredbe:
(1)
primjenjuju se definicije iz članka 2.
stavka 1. te stavaka od 11. do 16. Uredbe (EU) br. xxx/201x [Zakonik o vizama (preinaka)].
(2)
„viza za privremeni boravak” znači dozvola
koju izdaje država članica za planirani boravak na području dvije ili
više država članica u trajanju duljem od 90 dana u bilo kojem razdoblju od
180 dana, pod uvjetom da podnositelj zahtjeva ne namjerava boraviti u istoj
državi članici duže od 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana.
Poglavlje II. – Uvjeti i postupci
za izdavanje viza za privremeni boravak
Članak 4.
Nadležna tijela koja sudjeluju u postupcima za podnošenje
zahtjeva
1.         Primjenjuje se članak 4.
stavci 1., 3., 4. i 5., članak 6. stavak 1. te
članak 7. stavci 2. i 3. Uredbe (EU) br. xxx/201x [Zakonik o vizama (preinaka)].
2.         Zahtjeve se ne pregledava i ne donosi se
odluka o njima na vanjskim granicama država članica.
3.         Države članice nadležne za pregled
i donošenje odluke o zahtjevu za vizu za privremeni
boravak moraju biti one države članice čije
vanjske granice podnositelj zahtjeva namjerava prelaziti kako bi ušao na
područje država članica.
4.         Zahtjevi državljana
trećih zemalja navedenih u Prilogu II.
Uredbi (EZ) br. 539/2001 koji zakonito borave na području države
članice mogu se podnijeti na području države članice pod uvjetom
da konzulat nadležne države članice ima najmanje 20 kalendarskih dana za
donošenje odluke o zahtjevu.
5.         Državljani trećih zemalja, neovisno o njihovoj
nacionalnosti, koji imaju valjanu boravišnu dozvolu ili valjanu vizu za dugotrajni
boravak koju je izdala država članica mogu podnijeti zahtjeve na području te države članice najmanje 20
kalendarskih dana prije isteka boravišne dozvole ili
vize za dugotrajni boravak.
6.         U slučajevima iz stavaka 4. i
5. država članica nadležna za pregled i donošenje odluke o zahtjevu za
vizu za privremeni boravak mora
biti ona država članica u koju podnositelj zahtjeva namjerava prvu
ući pomoću vize za privremeni
boravak.
Članak 5.
Primjena
1.         Primjenjuje se članak 8.
stavci 1., 2., 5., 6. i 7., članak 9., članak 10.
stavak 1. i stavci od 3. do 7., članak 11.
točke (b) i (c), članak 12., članak 13.
stavak 1. točke od (a) do (d), članak 13.
stavci 5., 6. i 7., članci 14. i 15. Uredbe (EU) br. xxx/201x [Zakonik o vizama (preinaka)].
2.         Obrazac za podnošenje zahtjeva za vizu za privremeni boravak
utvrđen je Prilogom I.
3.         Uz kriterije utvrđene člankom 11.
točkama (b) i (c) Uredbe (EU) br. xxx/201x
[Zakonik o vizama (preinaka)], podnositelji zahtjeva dužni su
predočiti putnu ispravu koju priznaje država
članica nadležna za pregled i donošenje odluke o zahtjevu te barem
jedna od ostalih država članica koju će podnositelj posjetiti.
4.         Uz kategorije osoba iz članka 12. stavka 7.
Uredbe (EU) br. xxx/201x [Zakonik o vizama
(preinaka)], državljani trećih zemalja navedenih u Prilogu II.
Uredbi Vijeća (EZ) br. 539/2001 izuzimaju
se od zahtjeva za davanje otisaka prstiju. U tim slučajevima, unos „nije
primjenjivo” uvodi se u vizni informacijski sustav (VIS) u skladu s
člankom 8. stavkom 5. Uredbe (EZ) br. 767/2008.
5.         Uz popratne dokumente iz članka 13. stavka 1.
Uredbe (EU) br. xxx/201x [Zakonik o vizama
(preinaka)], podnositelji zahtjeva obvezni su predočiti
sljedeće:
(a)        odgovarajući dokaz da namjeravaju boraviti na području dviju ili više država članica dulje od
90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana, a da pritom neće ostati dulje
od 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana na području bilo koje od tih
država članica;
(b)        dokaz o posjedovanju zdravstvenog osiguranja za sve rizike
koje inače pokriva zdravstveno osiguranje državljana države članice
koju će posjetiti.
6.         Posjedovanje dostatnih sredstava za
život i stabilna financijska situacija dokazuju se podnošenjem potvrda o
plaći i izvadaka iz banke koji obuhvaćaju razdoblje od 12 mjeseci
koje prethodi datumu zahtjeva, i/ili popratnih dokumenata koji dokazuju da
će podnositelji zahtjeva imati ili zakonito nabaviti dostatna financijska
sredstva tijekom svojeg boravka.
7.         Ako je u svrhu posjeta potrebna radna dozvola u jednoj ili
više država članica pri podnošenju zahtjeva za vizu za privremeni boravak,
dovoljno je podnijeti dokaz o posjedovanju radne dozvole u državi članici
nadležnoj za pregled i donošenje odluke o zahtjevu za vizu za privremeni
boravak. Nositeljima vize za privremeni boravak dopušteno je podnijeti zahtjev
za radnu dozvolu u državi članici koju će sljedeću posjetiti.
8.         Konzulati mogu izdati oslobođenje od podnošenja jednog
ili više popratnih dokumenata ako podnositelji zahtjeva rade za ili ako su ih
pozvala pouzdana poduzeća, organizacije ili ustanove poznate konzulatu,
osobito ako je riječ o menadžerima ili istraživačima, studentima,
umjetnicima, stručnjacima za kulturu, sportašima ili članovima
osoblja stručnog znanja, iskustva ili tehničke stručnosti te ako
se konzulatu podnese odgovarajući dokaz u tom pogledu. Oslobođenje se
može izdati i za bliže članove obitelji podnositelja zahtjeva
uključujući supružnike, djecu mlađu od 18 godina te roditelje
djece mlađe od 18 godina ako putuju zajedno.
Članak 6.
Pregled
i donošenje odluke o zahtjevu
1.         Primjenjuju se
članci 16. i 17., članak 18. stavak 1., 4., 5., 9.,
10. i 11., članak 19. i zadnja rečenica članka 20.
stavka 4. Uredbe (EU) br. xxx/201x
[Zakonik o vizama (preinaka)].
2.         Uz provjere iz članka 17.
stavka 1. Uredbe (EU) br. xxx/201x
[Zakonik o vizama (preinaka)] za procjenu prihvatljivosti zahtjeva,
nadležni konzulat provjerava je li putna isprava u skladu sa zahtjevom
utvrđenim člankom 5. stavkom 3.
3.         Pregled zahtjeva za vizu za privremeni boravak posebno
uključuje procjenu toga posjeduju li podnositelji zahtjeva dostatna
financijska sredstva za život za ukupno trajanje planiranog boravka,
uključujući smještaj, osim ako to osigurava poduzeće,
organizacija ili ustanova koja poziva ili udomaćuje podnositelja.
4.         Pregled zahtjeva za vizu za privremeni boravak i donošenje
odluke o zahtjevu provodi se neovisno o boravku odobrenom na temelju prethodno
izdane vize za kratkotrajni boravak ili oslobađanju obveze posjedovanja
vize za kratkotrajni boravak, vize za dugotrajni boravak ili boravišne dozvole.
5.         Odluke o zahtjevima donose se u roku od 20 kalendarskih dana
nakon podnošenja zahtjeva. Iznimno se to razdoblje može produžiti do najviše 40
kalendarskih dana.
Članak 7.
Izdavanje
vize za privremeni boravak
1.         Primjenjuje se
članak 21. stavak 6., članak 24. stavci 1., 3. i
4., članak 25., članak 26. stavci 1. i 5.,
članci 27. i 28., članak 29. stavak 1. točka (a)
podtočke od (i) do (iii), (v) i (vi) te točka (b) i
članak 29. stavci 3. i 4. Uredbe (EU) br. xxx/201x [Zakonik o vizama (preinaka)].
2.         Vizom za privremeni boravak omogućuje se višestruki
ulazak na područje država članica, ne dovodeći u pitanje
stavak 5.
3.         O duljini odobrenog boravka odlučuje se nakon temeljita
pregleda zahtjeva. Duljina odobrenog boravka ne smije premašiti jednu godinu,
no to se razdoblje može produljiti na još jednu godinu u skladu s
člankom 8.
4.         Razdoblje valjanosti vize za privremeni boravak mora
odgovarati duljini odobrenog boravka.
5.         Ako podnositelji zahtjeva posjeduju
putnu ispravu priznatu u jednoj, ali ne i svim državama članicama, viza za
privremeni boravak valjana je na području država članica koje
priznaju putnu ispravu, pod uvjetom da je planirani boravak dulji od 90 dana u
bilo kojem razdoblju od 180 dana na području dotičnih država
članica.
6.         Viza za privremeni boravak izdaje se u jedinstvenom obrascu
za vize kako je utvrđeno Uredbom (EZ) br. 1683/95[43] s oznakom u zaglavlju
koja utvrđuje vrstu vize (slovo „T”).
7.         Uz razloge odbijanja zahtjeva za vizu iz
članka 29. stavka 1. Uredbe (EU) br. xxx/201x
[Zakonik o vizama (preinaka)], viza se odbija ako podnositelji zahtjeva
ne podnesu sljedeće:
(a)        odgovarajući dokaz da namjeravaju boraviti na području dviju ili više država članica dulje
od 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana, a da pritom neće ostati dulje
od 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana na području bilo koje od tih
država članica;
(b)        dokaz o posjedovanju zdravstvenog osiguranja za sve rizike
koje inače pokriva zdravstveno osiguranje državljana države članice
koju posjećuju.
8.         Podnositelj zahtjeva mora biti
obaviješten o razlozima odbijanja vize standardnim obrascem utvrđenim
Prilogom II.
Članak 8.
Izmjena
izdane vize
1.         Primjenjuje se
članak 30. stavci 1., 3., 6. i 7. i članak 31. stavci
od 1. do 5., 7. i 8. Uredbe (EU) br. xxx/201x
[Zakonik o vizama (preinaka)].
2.         Uz mogućnost produljenja vize iz određenih razloga
kako je predviđeno člankom 30. stavkom 1. Uredbe (EU) br. xxx/201x [Zakonik o vizama (preinaka)],
nositelji vize za privremeni boravak mogu podnijeti zahtjev za produljenje vize
na području država članica najranije 90 i najkasnije 15 dana prije
isteka njihove vize za privremeni boravak.
3.         Konzulat države članice koju će podnositelj
sljedeću posjetiti nadležan je za pregled i donošenje odluke o zahtjevu za
produljenje.
4.         Podnositelji zahtjeva zatražuju produljenje vize predajom
ispunjenog obrasca za podnošenje zahtjeva utvrđenog Prilogom I.
5.         Naknada od 30 EUR
naplaćuje se za svaki zahtjev za produljenje vize.
6.         Za produljenje radne dozvole, primjenjuje se
članak 5. stavak 7., ako je primjenjivo.
7.         Odluke o zahtjevima donose se u roku od 15 kalendarskih dana
nakon podnošenja zahtjeva za produljenje.
8.         Kako bi podnijeli zahtjev za produljenje, podnositelji
zahtjeva moraju dokazati da i dalje ispunjavaju uvjete za ulazak i izdavanje
vize te da će se pridržavati zahtjeva boravka u
jednoj državi članici do najviše 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180
dana.
9.         Tijekom pregleda zahtjeva za produljenje vize, nadležno
tijelo može u opravdanim slučajevima pozvati podnositelje zahtjeva na
razgovor i zatražiti od njih dodatne dokumente.
10.       Produljenje ne smije premašiti jednu godinu, a ukupna duljina
odobrenog boravka odnosno duljina prvotno odobrenog boravka i njegova
produljenja ne smije premašiti dvije godine.
11.       Podnositelj zahtjeva mora biti obaviješten o razlozima
odbijanja zahtjeva za produljenje vize standardnim obrascem utvrđenim
Prilogom II.
12.       Podnositelji zahtjeva čiji su zahtjevi za produljenje
vize odbijeni imaju pravo na žalbu. Žalbe se podnose protiv države članice
koja je donijela konačnu odluku o zahtjevu za produljenje te u skladu s
nacionalnim zakonodavstvom te države članice. Države članice pružaju
detaljne informacije o postupku koji treba slijediti u slučaju žalbe, kako
je utvrđeno Prilogom II.
13.       Podnositelj zahtjeva mora biti obaviješten o odluci o
poništenju ili ukidanju vize za privremeni boravak i razlozima na kojima se
poništenje ili ukidanje temelje standardnim obrascem
utvrđenim Prilogom II.
Poglavlje III. – Administrativno
upravljanje i organizacija
Članak 9.
Administrativno
upravljanje i organizacija
1.         Primjenjuju se članci od 35. do
43., članak 45., članak 52. stavak 1. točke (a), od (c) do (f) i
(h) i članak 52. stavak 2. Uredbe (EU) br. xxx/201x [Zakonik o vizama (preinaka)].
2.         Države članice vode godišnju statistiku o vizama za
privremeni boravak u skladu s Prilogom III. Ti se statistički podaci
podnose Komisiji do 1. ožujka svake godine za prethodnu kalendarsku godinu.
3.         Informacije o vremenskim ograničenjima za pregled
zahtjeva koje treba osigurati široj javnosti iz članka 45. stavka 1.
točke (e) Uredbe (EU) br. xxx/201x [Zakonik
o vizama (preinaka)] također uključuju vremenska
ograničenja za vize za privremeni boravak utvrđena u članku 6.
stavku 5. ove Uredbe.
4.         U okviru lokalne schengenske suradnje, u smislu članka
46. Uredbe (EU) br. xxx/201x [Zakonik o vizama
(preinaka)], razmjenjuju se tromjesečni statistički podaci o
podnesenim, izdanim i odbijenim vizama za privremeni boravak, kao i informacije
o vrstama podnositelja zahtjeva.
Poglavlje IV. – Završne odredbe
Članak 10.
Upute
o praktičnoj primjeni ove Uredbe
Komisija provedbenim aktima donosi operativne
upute o praktičnoj primjeni odredaba ove Uredbe. Ti provedbeni akti donose
se u skladu s postupkom ispitivanja navedenim u članku 11. stavku 2.
Članak 11.
Odborski
postupak
1.         Komisiji pomaže odbor ustanovljen člankom 51. stavkom
1. Uredbe (EU) br. xxx/201x [Zakonik o vizama
(preinaka)] (Odbor za vize).
2.         Kada se poziva na ovaj stavak, primjenjuje se članak 5.
Uredbe (EU) br. 182/2011.
Članak 12.
Izmjena
Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma
Članak 20. stavak 2. Konvencije o
provedbi Schengenskog sporazuma zamjenjuje se sljedećim:
”2. Stavak 1. ne utječe na pravo svake
ugovorne stranke da i nakon 90 dana produlji boravak stranca na svojem državnom
području u izuzetnim okolnostima.”
Članak 13.
Izmjene
Uredbe (EZ) br. 562/2006
Uredba (EZ) br. 562/2006 izmjenjuje se
kako slijedi:
(1) Članak 5. izmjenjuje se kako slijedi:
(a)        u stavku 1. točka (b)
zamjenjuje se sljedećom:
„(b) da imaju važeću vizu ako je ona
obvezna na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 539/2001*, ili važeću
vizu za privremeni boravak kako je definirano u članku 3. stavku 2. Uredbe
(EU) br. xxx/201x xxx **, važeću boravišnu dozvolu ili važeću
vizu za dugotrajni boravak;
_________
*Uredba
Vijeća (EZ) br. 539/2001* od 15. ožujka 2001. o popisu
trećih zemalja čiji državljani moraju imati vizu pri prelasku
vanjskih granica i zemalja čiji su državljani izuzeti od tog zahtjeva (SL
L 81, 21.3.2001., str. 1.).
**
Uredba (EU) br. xxx/201x Europskog parlamenta i Vijeća od xx.xx.201x
o uspostavi vize za privremeni boravak i izmjeni Konvencije o provedbi
Schengenskog sporazuma te Uredbe (EZ) br. 562/2006 i Uredbe (EZ)
br. 767/2008 (SL L xxx).”
(b)        stavak
1.a zamjenjuje se sljedećim:
„1.a. Za potrebe provedbe stavka 1. datum
ulaska smatra se prvim danom boravka na državnom području država
članica, a posljednji dan boravka na državnom području država
članica smatra se datumom izlaska. Razdoblja boravka odobrena u skladu s
vizom za privremeni boravak, boravišnom dozvolom ili vizom za dugotrajni
boravak ne uzimaju se u obzir u izračunu trajanja boravka na području
država članica.”
(c)        umeće
se sljedeći stavak 3.a:
„3.a.
Stavci od 1. do 3. primjenjuju se mutatis mutandis za ulaske povezane s
boravcima na osnovi važeće vize za privremeni boravak.”
(2)
Članak 7. stavak 3. izmjenjuje se kako slijedi:
(a)        točka
(aa) zamjenjuje se sljedećom:
„(aa)
ako državljanin treće zemlje posjeduje vizu ili vizu za privremeni boravak
iz članka 5. stavka 1. točke (b), temeljiti pregledi na ulasku
uključuju i provjeru identiteta nositelja vize/vize za privremeni boravak
te vjerodostojnosti vize/vize za privremeni boravak putem viznog informacijskog
sustava (VIS) u skladu s člankom 18. Uredbe (EZ) br. 767/2008 Europskog
parlamenta i Vijeća***;
_________
***
Uredba (EZ) br. 767/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od
9. srpnja 2008. o viznom informacijskom sustavu (VIS) i razmjeni podataka
među državama članicama o vizama za kratkotrajni boravak (Uredba o
VIS-u) (SL L 218, 13.8.2008., str. 60.). ”
(b)        pretposljednja
rečenica točke (ab) zamjenjuje se sljedećom:
„Međutim
u svim slučajevima u kojima postoji sumnja u identitet nositelja vize ili
vize za privremeni boravak i/ili vjerodostojnost vize ili vize za privremeni
boravak sustavno se pretražuje VIS pomoću broja na naljepnici vize u
kombinaciji s provjerom otisaka prstiju.”
(c)        u
točki (c) točka (i) zamjenjuje se sljedećim:
„(i) provjeru da osoba posjeduje važeću vizu, ako se to zahtijeva
sukladno Uredbi (EZ) br. 539/2001, ili važeću vizu za privremeni
boravak, osim u slučaju kada osoba posjeduje važeću boravišnu dozvolu
ili važeću vizu za dugotrajni boravak; takva provjera može
uključivati pretraživanje VIS-a u skladu s člankom 18. Uredbe
br. 767/2008;”
Članak 14.
Izmjena
Uredbe (EZ) br. 767/2008
Uredba (EZ) br. 767/2008 izmjenjuje se
kako slijedi:
(1) Članak 1. zamjenjuje se
sljedećim:
„Ovom se Uredbom utvrđuju namjena, funkcionalnost i obveze viznog
informacijskog sustava (VIS), kako je utvrđeno u članku 1. Odluke
2004/512/EZ. Njome se utvrđuju uvjeti i postupci razmjene podataka
među državama članicama o zahtjevima za vize za kratkotrajni boravak
i za vize za privremeni boravak kako je definirano u članku 3. stavku 2.
Uredbe (EU) br. xxx/201x xxx* te o odlukama donesenima u vezi s njima,
uključujući odluke o poništavanju, ukidanju ili produljenju viza, kako bi se pojednostavila obrada takvih zahtjeva
i s njima povezanih odluka.
_________
* Uredba
(EU) br. xxx/201x Europskog parlamenta i Vijeća od xx.xx.201x o
uspostavi vize za privremeni boravak i izmjeni Konvencije o provedbi
Schengenskog sporazuma te Uredbe (EZ) br. 562/2006 i Uredbe (EZ)
br. 767/2008 (SL L xxx).”
(2) Članak 4. izmjenjuje se kako slijedi:
(a)        u točki 1. dodaje se
sljedeća točka:
„(e)
„viza za privremeni boravak” kako je definirano u članku 3. stavku 2.
Uredbe (EU) br. xxx/201x;”
(b)        točke
4. i 5.zamjenjuju se sljedećima:
„4.
„obrazac zahtjeva za vize” znači jedinstveni obrazac zahtjeva za vize,
kako je utvrđeno u Prilogu I. Uredbi (EZ) br. xxx/201x
[Zakonik o vizama (preinaka)] ili Prilogu I. Uredbi (EU)
br. xxx/201x;
5. „podnositelj zahtjeva” znači svaka osoba koja podliježe
zahtjevu izdavanja vize sukladno Uredbi Vijeća (EZ) br. 539/2001**, a
koja je podnijela zahtjev za izdavanje vize ili bilo koja osoba koja je
podnijela zahtjev za izdavanje vize za privremeni boravak sukladno Uredbi (EU)
br. xxx/201x;
_________
**
Uredba Vijeća (EZ) br. 539/2001* od 15. ožujka 2001. o popisu
trećih zemalja čiji državljani moraju imati vizu pri prelasku
vanjskih granica i zemalja čiji su državljani izuzeti od tog zahtjeva (SL
L 81, 21.3.2001., str. 1.).”
(3) U članak 14. stavak 2. dodaje se
sljedeća točka (e):
„(e) zahtjev za produljenje i kontinuirano
ispunjavanje uvjeta nositelja vize za privremeni boravak.”
Članak 15.
Praćenje
i ocjenjivanje
Do [tri godine od datuma početka primjene
ove Uredbe] Komisija provodi ocjenjivanje primjene ove Uredbe.
Članak 16.
Stupanje
na snagu
1.         Ova Uredba stupa na snagu dvadesetog dana od dana objave u Službenom
listu Europske unije.
2.         Primjenjuje se od [6 mjeseci nakon
stupanja na snagu ove Uredbe].
3.         Članak 12. primjenjuje se od
[5 godina nakon stupanja na snagu ove Uredbe].
4.         Ova je Uredba u cijelosti obvezujuća i izravno se
primjenjuje u svim državama članicama u skladu s Ugovorima.
Sastavljeno u Bruxellesu
Za Europski parlament
Za Vijeće
Predsjednik
Predsjednik
[1]               Valja napomenuti da su se do 18. listopada 2013.
mjerodavne odredbe schengenske pravne stečevine odnosile na „tri mjeseca u
šest mjeseci od dana prvog ulaska”. Uredbom (EU) br. 610/2013 (SL L, 182,
29.6.2013., str. 1.) ponovno je definiran pojam „kratkotrajni boravak” (tj.
vremenski opseg schengenske pravne stečevine) i iznosi „90 dana u bilo
kojem razdoblju u trajanju od 180 dana.”
[2]               http://ec.europa.eu/dgs/home-affairs/what-we-do/policies/borders-and-visas/schengen/index_en.htm.
[3]               Konsolidirana inačica dostupna je na:
                http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CONSLEG:2006R0562:20100405:EN:PDF.
[4]               Konsolidirana inačica dostupna je na:
                http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CONSLEG:2001R0539:20110111:EN:PDF.
[5]               Konsolidirana inačica dostupna je na:
                http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CONSLEG:2009R0810:20120320:EN:PDF.
[6]               SL L 239,
22.9.2000., str. 19.
[7]               Osim ako je drukčije određeno,  pojam „države
članice” odnosi se na države članice EU-a koje u potpunosti
primjenjuju zajedničku viznu politiku (sve države članice EU-a osim
Bugarske, Hrvatske, Cipra, Irske, Rumunjske i Ujedinjene Kraljevine) te na
zemlje pridružene Schengenu (Island, Lihtenštajn, Norvešku i Švicarsku).
[8]               Usp. članak 19. Konvencije o provedbi Schengenskog
sporazuma (CISA), uputa u bilješci 6.
[9]               COM(2001) 388 završna verzija. SL C 270, 25.9.2001.,
str. 244.
[10]             „Stranci koji ne podliježu obvezi posjedovanja vize mogu
se slobodno kretati unutar državnog područja ugovornih strana u trajanju
od najviše 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana, […]. Stavak 1. ne
utječe na pravo svake ugovorne strane da i nakon tri mjeseca produlji
boravak stranca na svojem državnom području u izuzetnim okolnostima ili u
skladu s dvostranim sporazumom zaključenim prije stupanja na snagu ove
Konvencije.”
[11]             „Viza s ograničenom
teritorijalnom valjanošću izdaje se iznimno u sljedećim
slučajevima: […] (b) ako je, zbog razloga koje konzulat smatra opravdanima
izdana nova viza za boravak tijekom istog razdoblja od 180 dana podnositelju
koji je tijekom tog razdoblja od 180 dana već koristio jedinstvenu vizu
ili vizu s ograničenom teritorijalnom valjanošću kojima je odobren boravak
od 90 dana.”
[12]             SWD(2014) 68.
[13]             COM(2014) 164.
[14]             U procjeni utjecaja
također se navodi da je vrlo teško procijeniti gospodarske i financijske
utjecaje u ovom području zbog nedostatka podataka i vjerodostojne
metodologije za vršenje procjena i stoga brojke na koje se upućuje u ovom
odlomku treba uzimati s oprezom.
[15]             SL L 218, 13.8.2008., str. 60.
[16]             COM(2014) 164.
[17]             Izmjene prijedloga o preinakama Zakonika o vizama tijekom
zakonodavnog postupka moraju se stoga također prenijeti u ovaj prijedlog.
[18]             Kao što je već spomenuto,
prema režimu za kratkotrajni boravak državljani trećih zemalja, bilo da im
je potrebna viza ili ne, mogu ostati do 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180
dana na schengenskom prostoru što također može podrazumijevati boravak u
samo jednoj državi članici. To znači da je, ovisno o ulascima i
izlascima iz zemlje, maksimalna duljina boravka unutar jedne godine 180 dana (2
x 90 dana). Zbog činjenice da bi se vize za privremeni boravak izdavale na
najviše jednu godinu (360 dana), upućivanje na „razdoblje od 180 dana”
potrebno je da bi se osiguralo da se nositeljima vize za privremeni boravak ne
odobri kraće razdoblje boravka u istoj državi članici nego
državljanima trećih zemalja kojima nije potrebna viza ili nositeljima vize
za kratkotrajni boravak s mogućnosti višestrukog ulaska izdane na dvije
godine ili dulje. Da se primjerice ne upućuje na „razdoblje od 180 dana”,
ruski građanin s vizom za kratkotrajni boravak s mogućnosti
višestrukog ulaska koja je valjana jednu godinu u načelu bi mogao boraviti
(s prekidima) 180 dana u istoj državi članici unutar jednogodišnjeg roka
valjanosti vize dok bi nositelj jednogodišnje valjane vize za privremeni
boravak mogao ostati samo 90 dana u istoj državi članici unutar roka
valjanosti njegove vize za privremeni boravak.
[19]             SL L 157, 15.6.2002., str. 1.
[20]             SCH/Com-ex (98) 24 od 23.6.1998.
[21]             COM(2013) 95 konačna verzija, 28.2.2013.
[22]             Prijedlog Odluke Europskog parlamenta i Vijeća o
uvođenju pojednostavljenog režima kontrole osoba na vanjskim granicama na
temelju jednostranog priznanja Hrvatske i Cipra da su određeni dokumenti
istovjetni njihovim nacionalnim vizama za tranzit preko njihova područja
ili planirani boravak na njemu koji nije dulji od 90 dana u bilo kojem
razdoblju od 180 dana, i o ukidanju Odluke br. 895/2006/EZ i Odluke br.
582/2008/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (COM(2013) 441 završna verzija,
21.6.2013.) sigurno će se donijeti prije donošenja ovog Prijedloga. Nakon donošenja
nove „Odluke o tranzitu” novi članak dodat će se ovom prijedlogu radi
uklapanja vize za privremeni boravak u članak 2. buduće Odluke.
Budući da se očekuje da će se novom Odlukom staviti izvan snage
Odluka br. 895/2006/EZ i Odluka br. 582/2008/EZ, ovaj Prijedlog ne sadržava
odredbu kojom se izmjenjuju te odluke.
[23]             SL L 176, 10.7.1999., str. 36.
[24]             SL L 53, 27.2.2008., str. 52.
[25]             SL L 160, 18.6.2011., str. 19.
[26]             SL C , , str. .
[27]             SL C , , str. .
[28]             Konvencija o provedbi Schengenskog sporazuma od 14. lipnja
1985. između vlada država Ekonomske zajednice Beneluksa, Federalne
Republike Njemačke i Republike Francuske o postupnom ukidanju kontrola na
zajedničkim granicama, SL L 239,
22.9.2000., str. 19.
[29]             Uredba (EU) br. xxx/200x
Europskog parlamenta i Vijeća od xxx o uspostavi Zakonika Unije o vizama
(Zakonik o vizama) (preinaka) (SL L x, xxx, str. x.).
[30]             Uredba (EZ) br. 767/2008 Europskog parlamenta i
Vijeća od 9. srpnja 2008. o viznom informacijskom sustavu (VIS) i razmjeni
podataka među državama članicama o vizama za kratkotrajni boravak
(Uredba o VIS-u) (SL L 218, 13.8.2008., str. 60.).
[31]             Uredba Vijeća (EZ) br.
539/2001 od 15. ožujka 2001. o popisu trećih zemalja čiji
državljani moraju imati vizu pri prelasku vanjskih granica i zemalja čiji
su državljani izuzeti od tog zahtjeva (SL L 81, 21.3.2001., str. 1.).
[32]             Uredba (EZ) br. 562/2006 Europskog parlamenta i
Vijeća od 15. ožujka 2006. o Zakoniku Zajednice o pravilima kojima se
uređuje kretanje osoba preko granica (Zakonik o schengenskim granicama)
(SL L 105, 13.4.2006., str. 1.).
[33]             Uredba (EU) br. 182/2011 Europskog parlamenta i
Vijeća od 16. veljače 2011. o utvrđivanju pravila i općih
načela u vezi s mehanizmima nadzora država članica nad izvršavanjem
provedbenih ovlasti Komisije (SL L 55, 28.2.2011., str. 13.).
[34]             Direktiva 95/46/EZ Europskog parlamenta i
Vijeća od 24. listopada 1995. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom
osobnih podataka i o slobodnom protoku takvih podataka(SL L 281, 23.11.1995., str. 31.).
[35]             Odluka Vijeća 2000/365/EZ od 29. svibnja 2000. o
zahtjevu Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske za
sudjelovanje u pojedinim odredbama schengenske pravne stečevine (SL L 131,
1.6.2000., str. 43.).
[36]             Odluka Vijeća 2002/192/EZ od 28. veljače 2002. o
zahtjevu Irske za sudjelovanje u provedbi nekih odredbi schengenske pravne
stečevine (SL L 64, 7.3.2002., str. 20.).
[37]             SL L 176, 10.7.1999., str. 36.
[38]             Odluka Vijeća 1999/437/EZ od 17. svibnja 1999. o
određenim aranžmanima za primjenu Sporazuma sklopljenog između
Vijeća Europske unije i Republike Islanda i Kraljevine Norveške o
pridruživanju tih dviju država provedbi, primjeni i razvoju schengenske pravne
stečevine (SL L 176, 10.7.1999., str. 31.).
[39]             SL L 53, 27.2.2008., str. 52.
[40]             Odluka Vijeća 2008/146/EZ od 28. siječnja 2008.
o sklapanju, u ime Europske zajednice, Sporazuma između Europske unije,
Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o pridruživanju Švicarske
Konfederacije provedbi, primjeni i razvoju schengenske pravne stečevine
(SL L 53, 27.2.2008., str. 1.).
[41]             SL L 160, 18.6.2011., str. 21.
[42]             Odluka Vijeća 2011/350/EU od 7. ožujka 2011. o
sklapanju, u ime Europske unije, Protokola između Europske unije, Europske
zajednice, Švicarske Konfederacije i Kneževine Lihtenštajna o pristupanju
Kneževine Lihtenštajna Sporazumu između Europske unije, Europske zajednice
i Švicarske Konfederacije o pristupanju Švicarske Konfederacije provedbi,
primjeni i razvoju schengenske pravne stečevine, u vezi s ukidanjem
kontrola na unutarnjim granicama i kretanju osoba (SL L 160, 18.6.2011.,
str. 19.).
[43]             Uredba Vijeća (EZ) br. 1683/95 od 29. svibnja
1995. o utvrđivanju jedinstvenog obrasca za vize (SL L 164, 14.7.1995.,
str. 1.).