title: Doporučení Evropské rady pro systémová rizika ze dne 20. října 2017, kterým se mění doporučení ESRB/2015/2 o hodnocení přeshraničních účinků opatření makroobezřetnostní politiky a o jejich dobrovolné reciprocitě (ESRB/2017/4)

text:
               15.12.2017

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 431/1

         DOPORUČENÍ EVROPSKÉ RADY PRO SYSTÉMOVÁ RIZIKA
   ze dne 20. října 2017,
   kterým se mění doporučení ESRB/2015/2 o hodnocení přeshraničních účinků opatření makroobezřetnostní politiky a o jejich dobrovolné reciprocitě
   (ESRB/2017/4)
   (2017/C 431/01)
   GENERÁLNÍ RADA EVROPSKÉ RADY PRO SYSTÉMOVÁ RIZIKA,
   s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie,
   s ohledem na nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1092/2010 ze dne 24. listopadu 2010 o makroobezřetnostním dohledu nad finančním systémem na úrovni Evropské unie a o zřízení Evropské rady pro systémová rizika (1), a zejména na článek 3 a články 16 až 18 tohoto nařízení,
   s ohledem na rozhodnutí Evropské rady pro systémová rizika ESRB/2011/1 ze dne 20. ledna 2011, kterým se přijímá jednací řád Evropské rady pro systémová rizika (2), a zejména na čl. 15 odst. 3 písm. e) a články 18 až 20 tohoto rozhodnutí,
   vzhledem k těmto důvodům:

               (1)

               Rámec pro dobrovolnou reciprocitu opatření makroobezřetnostní politiky stanovený v doporučení Evropské rady pro systémová rizika ESRB/2015/2 (3) by měl zajistit, aby se všechna opatření makroobezřetnostní politiky založená na expozicích, která byla aktivována v jednom členském státě, v co nejvyšší míře recipročně uplatňovala v ostatních členských státech.

               (2)

               Příslušné orgány členských států mohou osvobodit poskytovatele finančních služeb s nepodstatnými expozicemi od uplatňování recipročního opatření (zásada de minimis).

               (3)

               Současný rámec pro dobrovolnou reciprocitu Evropské rady pro systémová rizika (ESRB) neposkytuje pokyny ohledně prahové hodnoty, kterou mají příslušné orgány použít k určení podstatnosti expozice. Pokud příslušný orgán osvobodí určitého poskytovatele finančních služeb s nepodstatnou expozicí, může tento orgán v současnosti stanovit prahovou hodnotu, kterou považuje za vhodnou, čímž mohou vznikat rozdíly v uplatňování zásady de minimis.

               (4)

               Aby se zabránilo těmto možným rozdílům, měl by příslušný aktivační orgán při předložení žádosti o reciprocitu navrhnout maximální práh podstatnosti na úrovni poskytovatele finančních služeb. Stálý hodnotící tým ESRB, na který se odkazuje v rozhodnutí Evropské rady pro systémová rizika ESRB/2015/4 (4), může doporučit jinou prahovou hodnotu, považuje-li to za nezbytné.

               (5)

               Doporučení ECB/2015/2 je proto třeba odpovídajícím způsobem změnit,

         PŘIJALA TOTO DOPORUČENÍ:

      Změny

   Doporučení ESRB/2015/2 se mění takto:

               1)

               V oddíle 1 se dílčí doporučení B 2) nahrazuje tímto:

                           „2.

                           Považuje-li se reciprocita ze strany ostatních členských států za nezbytnou k zajištění účinného fungování příslušných opatření, příslušným aktivačním orgánům se doporučuje, aby ESRB předložily žádost o reciprocitu spolu s oznámením tohoto opatření. Žádost by měla obsahovat navrhovaný práh podstatnosti.“;

               2)

               V oddíle 2 bodě 1 se doplňuje nové písmeno, které zní:

                           „i)

                           ‚prahem podstatnosti‘ se rozumí kvantitativní prahová hodnota, pod níž lze expozici určitého poskytovatele finančních služeb vůči zjištěnému makroobezřetnostnímu riziku v jurisdikci, v níž aktivační orgán uplatňuje opatření makroobezřetnostní politiky, považovat za nepodstatnou.“;

               3)

               V oddíle 2 bodě 2 se odstavec 1 nahrazuje tímto:

                           „1.

                           Příslušné orgány mohou osvobodit poskytovatele finančních služeb, který spadá do jejich jurisdikce, od uplatňování určitého recipročního opatření makroobezřetnostní politiky, pokud má tento poskytovatel finančních služeb nepodstatnou expozici vůči zjištěnému makroobezřetnostnímu riziku v jurisdikci, v níž příslušný aktivační orgán uplatňuje předmětné opatření makroobezřetnostní politiky (zásada de minimis). Vyžaduje se, aby příslušné orgány ESRB vyrozuměly o těchto výjimkách za použití vzoru pro oznamování recipročních opatření, který je zveřejněn na internetových stránkách ESRB.
                           Pro účely uplatňování zásady de minimis ESRB doporučuje práh podstatnosti založený na prahu podstatnosti, který navrhl příslušný aktivační orgán podle oddílu 1 dílčího doporučení B 2). Kalibrace prahové hodnoty by měla vycházet z osvědčených postupů stanovených ESRB. Práh podstatnosti představuje doporučenou maximální prahovou úroveň. Příslušné orgány uplatňující reciproční postup mohou použít doporučenou prahovou hodnotu, stanovit pro svou jurisdikci podle potřeby nižší prahovou hodnotu nebo opatření recipročně uplatnit bez jakéhokoli prahu podstatnosti. Při uplatňování zásady de minimis by měly dotčené orgány sledovat, zda dochází k únikům a regulatorní arbitráži, a v případě potřeby odstranit mezeru v regulaci.“;

               4)

               V oddíle 2 se bod 4 nahrazuje tímto:

                           „4.

                              Změny tohoto doporučení

                           Generální rada rozhodne o tom, zda je třeba provést změnu tohoto doporučení. Tyto změny zahrnují zejména všechna dodatečná či pozměněná opatření makroobezřetnostní politiky, která mají být recipročně uplatněna, jak jsou uvedena v doporučení C a souvisejících přílohách, které obsahují informace o konkrétních opatřeních včetně prahu podstatnosti, který doporučila ESRB. Generální rada může rovněž prodloužit lhůty uvedené v předchozích odstavcích, je-li pro splnění jednoho nebo více doporučení nutné iniciovat přijetí právních předpisů. Generální rada může zejména rozhodnout, že provede změnu tohoto doporučení v návaznosti na přezkum rámce pro povinné uznávání podle práva Unie, který provede Evropská komise, nebo na základě zkušeností s fungováním ujednání o dobrovolné reciprocitě, zavedeného tímto doporučením.“

      Ve Frankfurtu nad Mohanem dne 20. října 2017.

         Francesco MAZZAFERRO

            Vedoucí sekretariátu ESRB

            jménem generální rady ESRB

      (1)  Úř. věst. L 331, 15.12.2010, s. 1.

      (2)  Úř. věst. C 58, 24.2.2011, s. 4.

      (3)  Doporučení Evropské rady pro systémová rizika ESRB/2015/2 ze dne 15. prosince 2015 o hodnocení přeshraničních účinků opatření makroobezřetnostní politiky a o jejich dobrovolné reciprocitě (Úř. věst. C 97, 12.3.2016, s. 9).

      (4)  Rozhodnutí Evropské rady pro systémová rizika ESRB/2015/4 ze dne 16. prosince 2015 o koordinačním rámci pro oznamování vnitrostátních opatření makroobezřetnostní politiky příslušnými orgány, pro vydávání stanovisek a doporučení ze strany ESRB a o zrušení rozhodnutí ESRB/2014/2 (Úř. věst. C 97, 12.3.2016, s. 28).


title: Doporučení Komise (EU) 2018/103 ze dne 20. prosince 2017 v otázce právního státu v Polsku komplementární k doporučením (EU) 2016/1374, (EU) 2017/146 a (EU) 2017/1520

text:
               23.1.2018

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               L 17/50

         DOPORUČENÍ KOMISE (EU) 2018/103
   ze dne 20. prosince 2017
   v otázce právního státu v Polsku komplementární k doporučením (EU) 2016/1374, (EU) 2017/146 a (EU) 2017/1520
   EVROPSKÁ KOMISE,
   s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na článek 292 této smlouvy,
   vzhledem k těmto důvodům:

               (1)

               Dne 27. července 2016 přijala Komise doporučení v otázce právního státu v Polsku (1), ve kterém vyjádřila své obavy týkající se situace Ústavního soudu a předložila doporučení, jak tyto obavy vyřešit. Dne 21. prosince 2016 a 26. července 2017 přijala Komise komplementární doporučení v otázce právního státu v Polsku (2).

               (2)

               Doporučení Komise byla přijata v rámci postupu pro posílení právního státu (3). Postup pro posílení právního státu stanoví, jakým způsobem bude Komise reagovat, pokud se v některém členském státě Evropské unie objeví zjevné známky ohrožení právního státu, a vysvětluje principy právního státu. Postup pro posílení právního státu poskytuje návod pro dialog mezi Komisí a příslušným členským státem, aby se zabránilo vzniku systémového ohrožení právního státu, které by se mohlo rozvinout ve „zřejmé nebezpečí závažného porušení“, které by potenciálně vedlo k aktivaci „postupu podle článku 7 Smlouvy o EU“. Tam, kde existují zjevné náznaky systémového ohrožení právního státu v některém členském státě, může Komise zahájit dialog s tímto členským státem podle postupu pro posílení právního státu.

               (3)

               Evropská unie je založena na společném souboru hodnot zakotvených v článku 2 Smlouvy o Evropské unii (SEU), mezi něž patří i dodržování zásad právního státu. Vedle své působnosti při zajišťování dodržování právních předpisů EU je Komise také, spolu s Evropským parlamentem, členskými státy a Radou, zodpovědná za zajišťování společných hodnot Evropské unie.

               (4)

               Judikatura Soudního dvora Evropské unie a Evropského soudu pro lidská práva, a rovněž dokumenty vypracované Radou Evropy vycházející zejména ze zkušeností Evropské komise pro demokracii prostřednictvím práva („Benátská komise“), uvádějí demonstrativní seznam těchto zásad, a definují tedy hlavní význam právního státu jako společnou hodnotu Unie v souladu s článkem 2 SEU. Tyto zásady zahrnují zákonnost, která předpokládá průhledný, odpovědný, demokratický a pluralistický proces přijímání zákonů, právní jistotu, zákaz svévole výkonné moci, nezávislé a nestranné soudy, účinný soudní přezkum zahrnující respekt k základním právům a rovnost před zákonem (4). Kromě dodržování těchto zásad a hodnot mají státní instituce rovněž povinnost loajální spolupráce.

               (5)

               Komise ve svém doporučení ze dne 27. července 2016 objasnila okolnosti, za kterých dne 13. ledna 2016 rozhodla o prověření situace v rámci postupu pro posílení právního státu a za kterých dne 1. června 2016 přijala stanovisko ohledně stavu právního státu v Polsku. V doporučení se rovněž objasňuje, že obavy, které Komise vyjádřila, se prostřednictvím dialogu mezi Komisí a vládou Polské republiky vyřešit nepodařilo.

               (6)

               Komise ve svém doporučení identifikovala systémové ohrožení právního státu v Polsku a polským orgánům doporučila, aby urychleně přijaly odpovídající opatření k jeho řešení.

               (7)

               Ve svém doporučení ze dne 21. prosince 2016 zohlednila Komise poslední vývoj v Polsku, k němuž došlo od vydání doporučení Komise ze dne 27. července 2016. Komise konstatovala, že ačkoliv některé otázky vznesené v jejím posledním doporučení byly vyřešeny, jiné důležité otázky zůstaly i nadále nevyřešeny, přičemž v mezičase vyvstaly nové problémy. Komise rovněž konstatovala, že postup, jenž vedl ke jmenování nové předsedkyně Ústavního soudu, vzbuzuje zásadní obavy z hlediska právního státu. Komise dospěla k závěru, že v Polsku stále existuje systémové ohrožení právního státu. Komise vyzvala vládu Polské republiky, aby problémy identifikované v uvedeném doporučení urychleně do dvou měsíců vyřešila a aby Komisi informovala o krocích, které v této záležitosti podnikla. Komise poznamenala, že je nadále připravena vést s vládou Polské republiky konstruktivní dialog na základě tohoto doporučení.

               (8)

               Dne 26. července 2017 přijala Komise třetí doporučení v otázce právního státu v Polsku, komplementární k jejím doporučením ze dne 27. července a 21. prosince 2016. Ve svém doporučení zohlednila Komise vývoj v Polsku, k němuž došlo od vydání doporučení Komise ze dne 21. prosince 2016. Obavy Komise se týkají neexistence nezávislého a legitimního ústavního přezkumu a skutečnosti, že polský parlament přijal nové zákony o polském soudnictví, které vyvolávají vážné obavy o nezávislost soudnictví a významně zvyšují systémové ohrožení právního státu v Polsku. Ve svém doporučení Komise uvedla, že situace systémového ohrožení právního státu v Polsku, kterou konstatovala ve svých doporučeních ze dne 27. července 2016 a ze dne 21. prosince 2016, se závažným způsobem zhoršila.

               (9)

               Doporučení konkrétně zdůrazňuje, že zákon o Státní soudní radě ze dne 15. července 2017 a zákon o Nejvyšším soudu ze dne 22. července 2017, pokud by měly vstoupit v platnost, by strukturálně narušily nezávislost soudnictví v Polsku a měly by okamžitý a konkrétní dopad na nezávislé fungování soudnictví jako celku. Vzhledem k tomu, že nezávislost soudnictví je klíčovou složkou právního státu, tyto nové zákony výrazně zvyšují systémové ohrožení právního státu, jak je uvedeno v předchozích doporučeních. Doporučení zdůrazňuje, že by velmi závažné zhoršení systémového ohrožení právního státu znamenalo odvolávání soudců Nejvyššího soudu, jejich případné opětovné jmenování a další opatření obsažená v zákoně o Nejvyšším soudu. Mezi doporučenými opatřeními Komise doporučuje, aby polské orgány zajistily, aby zákon o Nejvyšším soudu a zákon o Státní soudní radě nevstupovaly v platnost a aby jakákoli reforma soudnictví prosazovala právní stát a aby byla v souladu s právem EU a evropskými normami nezávislosti soudnictví a aby byla připravena v úzké spolupráci se soudnictvím a všemi zainteresovanými stranami. Komise rovněž požádala polské orgány, aby nepřijímaly žádná opatření vedoucí k odvolání soudců Nejvyššího soudu nebo k jejich nucenému odchodu do důchodu, neboť tato opatření velmi vážně zhorší systémové ohrožení právního státu. Komise uvedla, že pokud by polské orgány přijaly jakékoli opatření tohoto druhu, byla by Komise připravena okamžitě aktivovat čl. 7 odst. 1 SEU.

               (10)

               Komise vyzvala vládu Polské republiky, aby problémy identifikované v tomto doporučení vyřešila do jednoho měsíce od obdržení tohoto doporučení.

               (11)

               Dne 31. července 2017 byl Sejm formálně vyrozuměn o rozhodnutí prezidenta republiky vetovat zákon, kterým se mění zákon o Státní soudní radě a zákon o Nejvyšším soudu.

               (12)

               Dne 4. srpna a 16. srpna 2017 poslala polská vláda Komisi žádost o objasnění jejího doporučení ze dne 26. července 2017, na kterou Komise odpověděla dopisy ze dne 8. srpna a 21. srpna 2017.

               (13)

               Dne 28. srpna 2017 zaslala polská vláda svou odpověď na doporučení ze dne 26. července 2017. Ve své odpovědi vyjádřila nesouhlas se všemi posouzeními uvedenými doporučení a neohlásila přijetí žádných nových opatření pro řešení obav, které Komise uvedla.

               (14)

               Dne 30. srpna 2017 konstatoval Úřad pro demokratické instituce a lidská práva OBSE (ODIHR), že suspendovaný zákon o Nejvyšším soudu není v souladu mezinárodními normami pro nezávislost soudnictví (5).

               (15)

               Dne 11. září 2017 zahájila polská vláda kampaň s názvem „spravedlivé soudy“ zaměřenou na získání podpory společnosti pro probíhající reformu soudnictví. Státní soudní rada a obecné soudy zveřejnily několik prohlášení, kterými zamítly nařčení, jež byla během kampaně namířena proti soudům, soudcům a Státní soudní radě.

               (16)

               Dne 11. září 2017 prohlásil Ústavní soud zasedající v kolegiu pěti soudců určitá ustanovení občanského soudního řádu umožňující, aby obecné soudy a Nejvyšší soud posuzovaly zákonnost jmenování předsedy a místopředsedy Ústavního soudu, za protiústavní (6).

               (17)

               Dne 13. září 2017 zahájil ministr spravedlnosti výkon pravomoci odvolávat předsedy a místopředsedy soudů podle nového zákona o organizaci obecných soudů.

               (18)

               Dne 15. září a 18. října 2017 zkritizovala Státní soudní rada rozhodnutí ministra spravedlnosti odvolat předsedy soudů. Rada uvedla, že takovými svévolnými pravomocemi ministra spravedlnosti je porušována ústavní zásada nezávislosti soudů a může tím být nepříznivě ovlivněna nestrannost soudců.

               (19)

               Dne 15. září 2017 jmenoval Sejm do již obsazené funkce předsedy Ústavního soudu jinou osobu a dne 18. září 2017 přijal prezident republiky její přísahu.

               (20)

               Dne 15. září 2017 přijal Sejm zákon o Národním ústavu svobody – Centru pro rozvoj občanské společnosti, které centralizuje rozdělování finančních prostředků, mimo jiné pro organizace občanské společnosti.

               (21)

               Dne 22. září 2017 projednával Výbor OSN pro lidská práva zprávy o Polsku předložené v rámci třetího pravidelného přezkumu, které obsahovaly doporučení ohledně nezávislosti soudnictví a právního státu.

               (22)

               Dne 25. září 2017 informovala Komise o stavu právního státu v Polsku Radu. Panovala obecná shoda na tom, že právní stát je veřejným zájmem a společnou odpovědností, a na tom, že je nutné, aby Polsko a Komise navázaly dialog za účelem nalezení řešení.

               (23)

               Dne 26. září 2017 předal prezident republiky Sejmu dva nové návrhy zákonů o Nejvyšším soudu a o Státní soudní radě.

               (24)

               Dne 3. října 2017 zaslal Sejm dva prezidentovy návrhy zákonů o Nejvyšším soudu a o Státní soudní radě ke konzultaci příslušným zainteresovaným stranám, mimo jiné veřejnému ochránci práv, Nejvyššímu soudu a Státní soudní radě.

               (25)

               Dne 6. a 25. října 2017 zveřejnil Nejvyšší soud své stanovisko ke dvěma novým návrhům zákonů o Nejvyšším soudu a o Státní soudní radě. Stanoviska konstatují, že návrh zákona o Nejvyšším soudu podstatně omezí jeho nezávislost a že návrh zákona o Státní soudní radě není slučitelný s konceptem demokratického státu, který se řídí pravidly právního státu.

               (26)

               Dne 11. října 2017 přijalo Parlamentní shromáždění Rady Evropy rezoluci o nových hrozbách pro právní stát v členských státech Rady Evropy, v níž vyjádřilo obavy rovněž ohledně vývoje situace v Polsku, který ohrožuje dodržování právního státu, a zejména nezávislost soudnictví a zásadu oddělení pravomocí (7).

               (27)

               Dne 13. října 2017 vydala Evropská síť rad pro justici (ENCJ) stanovisko (8) k novému návrhu zákona o Státní soudní radě, přičemž upozornila na jeho nesoulad s evropskými normami týkajícími se rad pro justici.

               (28)

               Dne 23. října 2017 v návaznosti na třetí cyklus všeobecného pravidelného přezkumu Polska požádal vysoký komisař OSN pro lidská práva polské orgány o přijetí doporučení OSN o prosazování nezávislosti soudnictví.

               (29)

               Dne 24. října 2017 prohlásil Ústavní soud v kolegiu zasedajícím se dvěma soudci, kteří byli jmenováni v rozporu se zákonem, za protiústavní ta ustanovení zákona o Nejvyšším soudu, na jejichž základě byl jmenován mimo jiné stávající první předseda Nejvyššího soudu.

               (30)

               Dne 24. října 2017 prohlásil Ústavní soud v kolegiu zasedajícím s dvěma nezákonně jmenovanými soudci za ústavní ustanovení tří zákonů o Ústavním soudu z prosince 2016, včetně ustanovení, na jejichž základě bylo dvěma nezákonně jmenovaným soudcům rozhodujícím ve věci umožněno rozhodovat v Ústavním soudu. Návrh polského veřejného ochránce práv na vyloučení dvou nezákonně jmenovaných soudců z rozhodování v této věci byl Ústavním soudem zamítnut.

               (31)

               Dne 27. října 2017 představil zvláštní zpravodaj OSN pro nezávislost soudců a advokátů, pan Diego García-Sayán, svá předběžná zjištění (9), podle nichž tyto dva návrhy zákonů o Nejvyšším soudu a Státní soudní radě vzbuzují řadu obav, pokud jde o nezávislost soudnictví.

               (32)

               Dne 31. října 2017 přijala Státní soudní rada stanovisko k novému návrhu zákona o Státní soudní radě, který předložil prezident republiky. Rada shledává, že návrh zákona je v zásadním rozporu s polskou ústavou tím, že Sejmu dává pravomoc jmenovat soudce-členy rady a že předčasně ukončuje ústavou chráněné funkční období stávajících soudců-členů uvedené rady.

               (33)

               Dne 10. listopadu 2017 přijala Poradní rada evropských soudců (CCJE) prohlášení, v němž vyjadřuje obavy o nezávislost soudnictví v Polsku (10).

               (34)

               Dne 11. listopadu 2017 zaslal veřejný ochránce práv prezidentovi republiky dopis, v němž oba nové návrhy zákonů o Nejvyšším soudu a Státní soudní radě posoudil a doporučil, aby nebyly přijaty, neboť by těmito zákony nebyla nadále zaručena nezávislost soudní moci na moci výkonné, ani to, že občané budou moci vykonávat své ústavní právo na přístup k nezávislému soudu.

               (35)

               Dne 13. listopadu 2017 přijal Úřad pro demokratické instituce a lidská práva OBSE (ODIHR) stanovisko k novému návrhu zákonu o Nejvyšším soudu, v němž se uvádí, že přezkoumaná ustanovení nejsou v souladu s mezinárodními normami nezávislosti soudnictví (11).

               (36)

               Dne 15. listopadu 2017 přijal Evropský parlament usnesení o stavu právního státu a demokracie v Polsku, v němž vyjádřil podporu doporučením, která Komise vydala, a řízení o nesplnění povinnosti a v němž uvedl, že současná situace v Polsku představuje zřejmé nebezpečí závažného porušení hodnot uvedených v článku 2 SEU (12).

               (37)

               Dne 24. listopadu 2017 vyzvala Rada advokátních komor a sdružení právníků v Evropě (CCBE) polské orgány, aby dva uvedené návrhy zákonů o Nejvyšším soudu a Státní soudní radě nepřijaly, neboť by mohly narušit oddělení pravomocí, které zaručuje polská ústava (13). Dne 29. listopadu 2017 vydaly organizace soudců „Iustitia“, Helsinská nadace pro lidská práva a Amnesty International společné prohlášení, v němž se k legislativnímu postupu týkajícímu se obou prezidentských návrhů zákonů vyjádřily kriticky.

               (38)

               Dne 5. prosince 2017 vydala Evropská síť rad pro justici (ENCJ) další stanovisko, v němž kritizovala návrh zákona o Státní soudní radě za nedodržení norem ENCJ (14).

               (39)

               Dne 8. prosince 2017 přijala Benátská komise na žádost Parlamentního shromáždění Rady Evropy stanovisko k návrhu zákona o Státní soudní radě, návrhu zákona o Nejvyšším soudu a zákonu o organizaci obecných soudů, jakož i k zákonu o státním zastupitelství (15). Benátská komise dospěla k závěru, že uvedený zákon a návrhy zákonů, zejména tehdy, je-li na ně nahlíženo v celku a v kontextu zákona z roku 2016 o státním zastupitelství, umožňují legislativní a výkonné moci vážně a rozsáhle zasahovat do výkonu spravedlnosti, představují tak vážné ohrožení nezávislosti soudnictví jakožto klíčového prvku právního státu. Vyzvala prezidenta republiky, aby své návrhy vzal zpět a zahájil dialog před pokračováním legislativního postupu. Naléhavě vyzvala rovněž polský parlament k přehodnocení nedávné novely zákona o organizaci obecných soudů.

               (40)

               Dne 8. prosince 2017 vydal komisař Rady Evropy pro lidská práva prohlášení, v němž vyjadřuje politování nad tím, že Sejm zákon o Nejvyšším soudu a o Státní soudní radě, kterými by byla nadále narušována nezávislost soudnictví, přijal.

               (41)

               Dne 8. prosince 2017 byly oba návrhy zákonů přijaty Sejmem. Dne 15. prosince 2017 byly oba zákony schváleny Senátem,

         PŘIJALA TOTO DOPORUČENÍ:

               1.

               Polská republika by měla řádně zohlednit níže uvedenou analýzu Komise a přijmout opatření uvedená v oddíle 4 tohoto doporučení tak, aby řešila uvedené obavy ve stanovené lhůtě.

         1.   ROZSAH A CÍL DOPORUČENÍ

               2.

               Toto doporučení doplňuje doporučení ze dne 27. července 2016, 21. prosince 2016 a 26. července 2017. Navíc k obavám zmíněným v těchto doporučeních zmiňuje nové obavy Komise ohledně právního státu v Polsku, které od té doby vyvstaly. Uvedené obavy se týkají těchto otázek:

                           a)

                           zákon o Nejvyšším soudu přijatý Sejmem dne 8. prosince 2017;

                           b)

                           zákon, kterým se mění zákon o Státní soudní radě a některé další zákony (dále jen „zákon o Státní soudní radě“), přijatý Sejmem dne 8. prosince 2017.

               3.

               Obavy a doporučená opatření uvedené v doporučení ze dne 26. července 2017 týkající se Ústavního soudu, zákona o organizaci obecných soudů a zákona o Národní škole soudnictví (16) zůstávají v platnosti.

         2.   OHROŽENÍ NEZÁVISLOSTI SOUDNICTVÍ

               4.

               Zákon o Nejvyšším soudu a zákon o Státní soudní radě obsahují řadu ustanovení, která vyvolávají vážné obavy týkající se zásad nezávislosti soudnictví a oddělení pravomocí.

         2.1.   Nejvyšší soud

   2.1.1.   Odvolání a povinný odchod stávajících soudců Nejvyššího soudu do důchodu

               5.

               Zákon o Nejvyšším soudu snižuje obecnou věkovou hranici pro odchod do důchodu pro soudce Nejvyššího soudu ze 70 na 65 let (17). Toto opatření se vztahuje na všechny soudce, kteří jsou v současné době ve funkci. Soudci, kteří dosáhli 65 let věku, nebo tohoto věku dosáhnou během tří měsíců od vstupu zákona v platnost, odejdou do důchodu (18).

               6.

               Snížením věkové hranice pro odchod do důchodu a jejím uplatnění na stávající soudce Nejvyššího soudu zákon ukončuje mandát značného počtu stávajících soudců Nejvyššího soudu, kteří tak potenciálně odchází do důchodu: podle Nejvyššího soudu se jedná o 31 z 83 soudců (37 %). Skutečnost, že se takové snížení věkové hranice pro odchod do důchodu uplatní na stávající soudce Nejvyššího soudu, má na tento specifický soud složený ze soudců, kteří se přirozeně nacházejí na konci své kariéry, obzvláště silný negativní dopad. Tento povinný odchod do důchodu značného počtu stávajících soudců Nejvyššího soudu umožňuje dalekosáhlé a okamžité personální přeobsazení Nejvyššího soudu. Taková možnost vyvolává obzvláštní obavy v souvislosti s oddělením pravomocí, zejména pokud se posuzuje ve spojení se souběžnými reformami Státní soudní rady. A sice: v důsledku snížení věkové hranice pro odchod do důchodu budou všichni noví soudci jmenováni prezidentem republiky na doporučení nově složené Státní soudní rady, v níž budou výrazně převažovat politicky jmenovaní členové. Nucený odchod do důchodu stávajících soudců Nejvyššího soudu vyvolává také obavy, pokud jde o zásadu neodvolatelnosti soudců, jež je klíčovým prvkem nezávislosti soudců, jak je zakotveno v judikatuře Soudního dvora a Evropského soudu pro lidská práva (19) a v evropských normách (20). Ve svém stanovisku k návrhu zákona o Nejvyšším soudu Benátská komise zdůrazňuje, že předčasný odchod do důchodu soudců stávajícího sboru soudců oslabuje jak nedotknutelnost jejich mandátu, tak nezávislost tohoto soudu obecně (21).

               7.

               Soudci by měli být chráněni proti odvolání prostřednictvím existence účinných překážek proti neoprávněným zásahům nebo tlakům ze strany jiných státních orgánů (22). Soudní nezávislost vyžaduje dostatečné záruky k ochraně osoby, která má za úkol rozhodovat ve sporu (23). Neodvolatelnost soudců během jejich funkčního období je důsledkem jejich nezávislosti, a je tedy součástí záruk podle čl. 6 odst. 1 EÚLP (24). V důsledku toho mohou být soudci odvoláváni pouze individuálně, pokud je to odůvodněno disciplinárním řízením týkajícím se jejich individuální činnosti a jsou-li poskytnuty veškeré záruky na obhajobu v demokratické společnosti. Soudci nemohou být odvoláni jako skupina a soudci nemohou být odvoláni z obecných důvodů, které se netýkají individuálního chování. Výše uvedené záruky a pojistky v projednávaném případě chybí a dotčená ustanovení představují zjevné porušení nezávislosti soudců Nejvyššího soudu a oddělení pravomocí (25), a tedy i právního státu.

               8.

               Navíc bude předčasně ukončen šestiletý mandát stávajícího prvního předsedy, který je zakotven v ústavě (podle ústavy by měl skončit v roce 2020). Pokud bude mandát prvního předsedy ukončen, proběhne jmenování „výkonného prvního předsedy“ prezidentem republiky mimo řádný postup (26): podle ústavy má být první předseda jmenován prezidentem republiky z kandidátů navržených valným shromážděním Nejvyššího soudu (27). Takové předčasné ukončení mandátu zakotveného v ústavě představuje závažné porušení zásady neodvolatelnosti a nedotknutelnosti mandátu. Jmenování výkonného prvního předsedy postupem ad hoc bez účasti soudní moci vyvolává závažné obavy týkající se zásady oddělení pravomocí.

               9.

               Podle důvodové zprávy zákona je nové personální obsazení Nejvyššího soudu nezbytné, a to jednak kvůli způsobu, jakým Nejvyšší soud projednával po roce 1989 „dekomunizační“ věci, a jednak proto, že u soudu stále působí soudci, kteří buď pracovali pro předchozí režim, nebo za bývalého režimu v soudních sporech rozhodovali (28). Evropský soud pro lidská práva jasně zdůraznil, že lustrační proces musí být individualizován (např. je třeba rozlišovat různými úrovněmi angažovanosti pro bývalý režim), a zastával názor, že lustrační opatření, která se provádějí dlouho po skončení komunistického režimu, mohou být vzhledem ke snižujícím se rizikům pro nově vzniklé demokracie méně opodstatněná (29). Existují jiná přiměřená opatření, která může stát přijmout, aby mohl postupovat proti jednotlivým soudcům s komunistickou minulostí (např. transparentní řízení uplatňovaná v jednotlivých případech před nestrannými orgány, jež jednají na základě kritérií předem stanovených zákonem) (30).

               10.

               Ve svém stanovisku k návrhu zákona o Nejvyšším soudu Benátská komise uvádí, že je těžké pochopit, proč někdo, kdo byl shledán za způsobilého vykonávat svůj úřad ještě několik let, měl by náhle být považován za nezpůsobilého. Důvodová zpráva k zákonu by mohla být chápána tak, že důsledku reformy by většina seniorních soudců, z nichž mnozí pracovali za bývalého režimu, odešla do důchodu. Pokud je tento výklad správný, je takový přístup nepřijatelný: pokud mají orgány pochybnosti o loajalitě jednotlivých soudců, měly by použít stávající disciplinární nebo lustrační řízení, a nikoliv měnit věk odchodu do důchodu.

               11.

               Benátská komise dospěla k závěru, že předčasné vyloučení velkého počtu soudců Nejvyššího soudu (včetně prvního předsedy) z úřadu tím, že se na ně s okamžitou účinností uplatní nižší věk odchodu do důchodu, představuje porušení jejich individuálních práv a ohrožuje nezávislost soudnictví jako celku; měli by mít možnost vykonávat svůj úřad až do dosažení dosud platného věku odchodu do důchodu (31). Benátská komise zejména zdůrazňuje, že předčasný odchod nyní úřadujících soudců do důchodu ohrožuje nedotknutelnost jejich mandátu i nezávislost soudu obecně (32).

               12.

               Kromě toho tato ustanovení vyvolávají obavy o ústavnost. Podle zjištění Nejvyššího soudu a veřejného ochránce práv porušuje odvolání stávajících soudců Nejvyššího soudu a jejich nucený odchod do důchodu zásadu soudní nezávislosti a přímo ovlivňuje právo na nezávislý soud. Veřejný ochránce práv konstatuje, že instituce výkonného prvního předsedy Nejvyššího soudu je v rozporu s právním státem, neboť porušuje zásadu nepřejímání kompetencí jiných státních mocí, zásadu oddělení pravomocí a rovnováhu moci a zásadu nezávislosti soudnictví.

         2.1.2.   Pravomoc prodloužit mandát soudců Nejvyššího soudu

               13.

               Podle zákona mohou soudci Nejvyššího soudu, kterých se týká snížení věkové hranice pro odchod do důchodu a kteří si chtějí prodloužit svůj aktivní mandát, podat žádost k prezidentu republiky (33).

               14.

               Pokud jde o pravomoc prezidenta republika rozhodovat o prodloužení aktivního mandátu soudců Nejvyššího soudu, nejsou v zákoně stanovena žádná kritéria, žádná lhůta pro přijetí rozhodnutí ani žádný soudní přezkum. Soudce, který požádal o prodloužení mandátu, je zcela „vydán na pospas“ rozhodnutí prezidenta republiky. Navíc bude prezident republiky moci o prodloužení rozhodovat dvakrát (pokaždé o tři roky). Tyto okolnosti ovlivňují nedotknutelnost mandátu a dávají prezidentovi republiky možnost ovlivňovat aktivní soudce Nejvyššího soudu. Tento režim je v rozporu s doporučením Rady Evropy z roku 2010, které vyžaduje, aby rozhodnutí týkající se výběru a kariéry soudců byla založena na objektivních kritériích předem stanovených zákonem a aby existoval nezávislý a příslušný orgán, který by se v podstatné míře skládal ze zástupců soudní moci, zmocněný vydávat doporučení nebo vyjadřovat názory, jimiž se příslušný jmenující orgán bude v praxi řídit (34). Dále by dotčení soudci měli mít právo napadnout rozhodnutí týkající se jejich kariéry (35).

               15.

               Nový režim odchodu do důchodu má nepříznivý dopad na nezávislost soudců (36). Nová pravidla vytvářejí další nástroj, který prezidentovi republiky umožňuje ovlivňovat jednotlivé soudce. Zejména neexistence kritérií pro prodlužování mandátů umožňuje nepřiměřenou diskreční pravomoc, což narušuje zásadu neodvolatelnosti soudců. Uvedený zákon sice snižuje věk odchodu do důchodu, ale umožňuje prezidentu republiky prodloužit mandát soudců až o šest let. Neexistuje rovněž časový rámec, v němž by měl prezident republiky o prodloužení mandátu rozhodnout, což mu umožňuje, aby si zachoval vliv na dotčené soudce po zbývající dobu jejich soudního mandátu. Dokonce ještě před dosažením věku odchodu do důchodu by na příslušné soudce mohla vyvíjet tlak i samotná perspektiva, že budou muset požádat prezidenta o takové prodloužení.

               16.

               Ve svém stanovisku k návrhu zákona o Nejvyšším soudu Benátská komise zdůrazňuje, že prezident republiky získává díky této pravomoci nadměrnou možnost ovlivňovat soudce Nejvyššího soudu, kteří se blíží věku odchodu do důchodu. Benátská komise proto dospěla k závěru, že prezident republiky jako volený politik by neměl mít diskreční pravomoc prodlužovat mandát soudců Nejvyššího soudu po dosažení věku odchodu do důchodu (37).

               17.

               Nová pravidla vyvolávají rovněž obavy o ústavnost. Podle stanovisek Nejvyššího soudu a veřejného ochránce práv je nový mechanismus prodlužování mandátů soudců v rozporu se zásadou legality a oddělení pravomocí.

         2.1.3.   Mimořádný opravný prostředek

               18.

               Zákonem se zavádí nová forma soudního přezkumu konečných a pravomocných rozsudků a rozhodnutí: mimořádný opravný prostředek (mimořádné odvolací řízení) (38). Během tří let (39) od vstupu zákona v platnost může Nejvyšší soud zcela nebo částečně (40) zrušit (41) jakýkoliv pravomocný rozsudek polských soudů za posledních 20 letech, s určitými výjimkami včetně rozsudků Nejvyššího soudu (42). Pravomoc podat opravný prostředek je mimo jiné svěřena nejvyššímu státnímu zástupci a veřejnému ochránci práv (43). Důvody pro podání opravného prostředku jsou pojaty ze široka: mimořádný opravný prostředek lze podat v případě, kdy je to nutné pro zajištění právního státu a sociální spravedlnosti a rozsudek, který nelze zrušit nebo změnit jinými mimořádnými opravnými prostředky, buď 1) porušuje zásady nebo práva a svobody osob a občanů zakotvené v ústavě, nebo 2) představuje zjevné porušení práva na základě mylného výkladu nebo použití práva, nebo 3) obsahuje zjevný rozpor mezi zjištěními soudu a shromážděnými důkazy (44).

               19.

               Toto nové mimořádné odvolací řízení vzbuzuje obavy, pokud jde o zásadu právní jistoty, která je klíčovou součástí právního státu (45). Jak konstatoval Soudní dvůr, je třeba věnovat pozornost významu, který je přikládán zásadě res judicata, jak v právním řádu EU, tak ve vnitrostátních právních systémech: „Za účelem zajištění jak stability práva a právních vztahů, tak řádného výkonu spravedlnosti je důležité, aby soudní rozhodnutí, která se po vyčerpání možných procesních prostředků nebo po uplynutí lhůt stanovených pro tyto procesní prostředky stala konečnými, již nemohla být zpochybněna“ (46). Jak uvedl Evropský soud pro lidská práva, mimořádný opravný prostředek by neměl být „zastřeným opravným prostředkem“ a pouhá možnost, že na jednu otázku existují dva názory, není důvodem pro nové přezkoumání (47).

               20.

               Ve svém stanovisku k návrhu zákona o Nejvyšším soudu Benátská komise zdůraznila, že mimořádný opravný prostředek představuje ohrožení stability polského právního řádu. Ve stanovisku se uvádí, že bude možné prakticky z jakéhokoliv důvodu znovuotevřít jakýkoliv rozsudek za posledních 20 let, což by mohlo vést k tomu, že žádný rozsudek už nebude konečný (48).

               21.

               Nový mimořádný opravný prostředek rovněž vyvolává obavy o ústavnost. Podle Nejvyššího soudu a veřejného ochránce práv zákon ovlivňuje zásadu stability judikatury a konečnosti rozsudků (49), zásadu ochrany důvěry ve stát a právo, jakož i právo na to, aby byla věc projednána v přiměřené době (50).

         2.1.4.   Další ustanovení

               22.

               Jak je zdůrazněno ve stanovisku Benátské komise a dalších subjektů (51), řada dalších ustanovení v zákoně o Nejvyšším soudu vzbuzuje obavy, pokud jde o zásady soudní nezávislosti a oddělení pravomocí.

               23.

               Novým zákonem se zavádí nový disciplinární režim pro soudce Nejvyššího soudu. Počítá se s dvěma typy disciplinárních úředníků: disciplinárním úředníkem Nejvyššího soudu jmenovaným sborem Nejvyššího soudu na čtyřleté funkční období (52) a mimořádným disciplinárním úředníkem jmenovaným prezidentem republiky pro konkrétní případ z řad soudců Nejvyššího soudu, soudců obecných soudů, soudců vojenských soudů a státních zástupců (53). Podle polského práva mohou o zahájení disciplinárního řízení proti soudcům rozhodovat pouze disciplinární úředníci. Jmenování mimořádného disciplinárního úředníka prezidentem republiky probíhá bez účasti soudních orgánů a odpovídá žádosti o zahájení předběžného šetření. Jmenování mimořádného disciplinárního úředníka v probíhajícím disciplinárním řízení se z tohoto řízení vylučuje disciplinární úředník Nejvyššího soudu (54). Skutečnost, že prezident republiky (a v některých případech i ministr spravedlnosti (55)) má pravomoc ovlivňovat disciplinární řízení proti soudcům Nejvyššího soudu tím, že jmenuje disciplinárního úředníka, který vyšetřuje věc (dále jen „disciplinární úředník“), v níž je disciplinární úředník Nejvyššího soudu vyloučen z probíhajícího řízení, vzbuzuje obavy, pokud jde o oddělení pravomocí, a může ovlivnit nezávislost soudnictví. Tyto obavy byly rovněž vzneseny ve stanoviscích OBSE-ODIHR a Nejvyššího soudu (56).

               24.

               Zákonem se rovněž odstraňuje řada procesních záruk v disciplinárních řízeních vedených proti soudcům obecných soudů (57) a soudcům Nejvyššího soudu (58): proti soudcům lze použít protiprávně získané důkazy (59); za určitých podmínek lze důkazy předložené dotčeným soudcem nepřipustit (60); promlčecí lhůta u disciplinárních věcí může být po dobu trvání disciplinárního řízení přerušena, což znamená, že na soudce se může vztahovat časově neomezené řízení (61); kromě toho může disciplinární řízení pokračovat i v nepřítomnosti soudce (i když je nepřítomnost odůvodněna) (62). Nový disciplinární režim vzbuzuje rovněž obavy, pokud jde o jeho slučitelnosti s požadavky na spravedlivé řízení podle čl. 6 odst. 1 Evropské úmluvy o lidských právech, které platí také pro disciplinární řízení proti soudcům (63).

               25.

               Zákonem se Nejvyššímu soudu přidávají dvě nové komory, což znamená změnu jeho vnitřní struktury. Nová komora pro mimořádnou kontrolu a veřejné záležitosti bude posuzovat věci v rámci nového mimořádného odvolacího řízení (64). Tato nová komora bude zřejmě složena většinou z nových soudců (65) a bude ověřovat platnost obecných a místních voleb a řešit volební spory, včetně volebních sporů týkajících se voleb do Evropského parlamentu (66). Navíc se zřizuje nová autonomní (67) disciplinární komora složená výhradně z nových soudců (68), která bude pověřena přezkumem disciplinárních věcí proti soudcům Nejvyššího soudu v prvním a druhém stupni (69). Tyto dvě nové do značné míry autonomní komory složené z nových soudců vzbuzují obavy ohledně oddělení pravomocí. Benátská komise konstatuje, že obě komory sice jsou součástí Nejvyššího soudu, avšak v praxi stojí nad všemi ostatními komorami, čímž vzniká riziko, že celému systému soudnictví budou dominovat tyto komory, které jsou složeny z nových soudců zvolených s rozhodujícím vlivem vládnoucí většiny (70). Benátská komise také zdůrazňuje, že zákon ztíží soudní přezkum volebních sporů, které jsou obzvláště vystaveny politickému vlivu, čímž je závažně ohroženo fungování polské demokracie (71).

               26.

               Zákon předpokládá, že řízení u Nejvyššího soudu, v nichž se projednávají mimořádné opravné prostředky a disciplinární věci, se zúčastní přísedící jmenovaní Senátem republiky (72). Jak zjistila Benátská komise, působení přísedících v obou nových komorách Nejvyššího soudu ohrožuje účinnost a kvalitu výkonu spravedlnosti (73).

         2.2.   Státní soudní rada

               27.

               Podle polské ústavy zajišťuje nezávislost soudců Státní soudní rada (74). Úloha Státní soudní rady má přímý dopad na nezávislost soudců, zejména pokud jde o jejich povyšování, překládání, disciplinární řízení, odvolávání a předčasný odchod do důchodu. Například povýšení soudce (např. z okresního soudu ke krajskému soudu) vyžaduje, aby prezident republiky tohoto soudce znovu jmenoval, a proto bude nutno znovu absolvovat postup soudního posouzení a jmenování za účasti Státní soudní rady. Také asistenti soudce, kteří již vykonávají úkoly soudce, musí být dříve, než je prezident republiky jmenuje do funkce soudce, prověření Státní soudní radou.

               28.

               Z tohoto důvodu je v členských státech, kde je zřízena Soudní rada, její nezávislost obzvláště důležitá, neboť umožňuje předcházet nepřiměřenému vlivu vlády nebo parlamentu na nezávislost soudců (75).

               29.

               Zákon o Státní soudní radě zvyšuje obavy ohledně celkové nezávislosti soudnictví, neboť předpokládá předčasné ukončení mandátu všech soudců-členů Státní soudní rady a zavádí zcela nový režim jmenování jejích soudců-členů, který umožňuje velkou míru politického vlivu.

               30.

               Podle článku 6 zákona o Státní soudní radě budou mandáty všech současných soudců-členů Státní soudní rady ukončeny předčasně. Toto legislativně usnesené ukončení mandátu vzbuzuje obavy ohledně nezávislosti rady a oddělení pravomocí. Parlament bude mít rozhodující vliv na složení rady na úkor vlivu samotných soudců. K tomuto novému složení Státní soudní rady by mohlo dojít již jeden a půl měsíce po zveřejnění zákona (76). Jak je zdůrazněno ve stanoviscích Státní soudní rady, Nejvyššího soudu a veřejného ochránce, vyvolává předčasné ukončení mandátu obavy o ústavnost.

               31.

               Také nový režim jmenování soudců-členů Státní soudní rady vzbuzuje vážné obavy. Zavedené evropské normy, zejména doporučení Výboru ministrů Rady Evropy z roku 2010, stanoví, že „nejméně polovina členů [soudních rad] by se měla skládat ze soudců vybraných jejich kolegy ze všech úrovní soudnictví a s respektem k pluralitě v rámci soudnictví“ (77). Je na členských státech, aby zorganizovaly své systémy soudnictví, včetně toho, zda soudní radu zřídit, či nikoli. Pokud však je takováto rada zřízena, jak tomu je v případě Polska, musí být zaručena její nezávislost v souladu s evropskými normami.

               32.

               Do přijetí zákona o Státní soudní radě byl polský systém plně v souladu s těmito normami, protože Státní soudní rada byla z větší části složena ze soudců volených soudci. Ustanovení čl. 1 odst. 1 a článku 7 zákona, kterým se mění zákon o Státní soudní radě, by tento režim radikálně změnila, neboť stanoví, že 15 soudců-členů Státní soudní rady jmenuje Sejm, který je může jmenovat znovu (78). Kromě toho neexistuje záruka, že podle nového zákona Sejm jmenuje soudce-členy rady, kteří budou mít podporu soudní složky, neboť kandidáty na tyto posty mohou navrhovat nejen skupiny 25 soudců, ale také skupiny nejméně 2 000 občanů (79). Navíc konečný seznam kandidátů, kterému bude Sejm muset vyslovit souhlas en bloc, je předem stanoven výborem Sejmu (80). Nová pravidla jmenování soudců-členů Státní soudní rady významně zvyšují vliv parlamentu na tuto radu a negativně ovlivňují její nezávislost v rozporu s evropskými normami. Skutečnost, že členové-soudci budou jmenováni Sejmem tří pětinovou většinou Sejmu, tuto obavu nezmírňuje, jelikož soudci-členové již nebudou vybíráni svými kolegy. Navíc v případě, kdy této tří pětinové většiny nebude dosaženo, budou soudci-členové rady jmenováni Sejmem absolutní většinou hlasů.

               33.

               Tato situace vyvolává obavy ohledně nezávislosti soudnictví. Například soudce okresního soudu, který musí vydat rozsudek v politicky citlivém případě, přičemž zároveň žádá o povýšení na soudce krajského soudu, může mít tendenci podpořit stanovisko upřednostňované politickou většinou, aby neohrozil své šance na povýšení. I kdyby se toto riziko nenaplnilo, nový režim neposkytuje dostatečné záruky toho, že zajistí vznik nezávislosti, který je zásadní pro zachování důvěry, již musí soudy v demokratické společnosti ve veřejnosti vzbuzovat (81). Také asistenti soudce budou muset být před svým jmenováním soudci prověřeni politicky ovlivňovanou Státní soudní radou.

               34.

               Benátská komise došla k závěru, že volba 15 soudních členů Státní soudní rady parlamentem ve spojení s okamžitou výměnou nyní úřadujících členů povede k rozsáhlé politizaci tohoto subjektu. Benátská komise doporučuje, aby namísto toho byli soudní členové Státní soudní rady voleni svými kolegy soudci, jako tomu bylo podle stávajícího zákona (82). Konstatuje také, že zákon oslabuje nezávislost rady vzhledem k většině v parlamentu a přispívá k oslabení nezávislosti soudnictví jako celku (83).

               35.

               Nejvyšší soud, Státní soudní rada a veřejný ochránce práv ve svých stanoviscích k návrhu zákona vyjádřili celou řadu obav, pokud jde o ústavnost nového režimu. Zejména Státní soudní rada konstatuje, že podle polské ústavy je rada protiváhou parlamentu, který má ústavní pravomoc rozhodovat o obsahu zákonů. Politické jmenování soudců-členů a předčasné ukončení mandátu současných soudců-členů rady proto porušuje zásady oddělení pravomocí a nezávislosti soudnictví. Jak bylo vysvětleno v předchozích doporučeních, účinný ústavní přezkum těchto ustanovení není v současné době možný.

         3.   KONSTATOVÁNÍ SYSTÉMOVÉHO OHROŽENÍ PRÁVNÍHO STÁTU

               36.

               Z výše uvedených důvodů má Komise za to, že obavy vyjádřené v doporučení týkajícím se právního státu ze dne 26. července 2017, pokud jde o zákon o Nejvyšším soudu a Státní soudní radě, nebyly těmito dvěma novými zákony o Nejvyšším soudu a Státní soudní radě řešeny.

               37.

               Mimo to Komise zjistila, že nebyla řešena žádná z dalších obav uvedených v doporučení ze dne 26. července 2017, pokud jde o Ústavní soud, zákon o organizaci obecných soudů a zákon o Národní škole soudnictví.

               38.

               Proto se Komise domnívá, že situace systémového ohrožení právního státu v Polsku, kterou prezentovala ve svých doporučeních ze dne 27. července 2016, 21. prosince 2016 a 26. července 2017, se závažným způsobem dále zhoršila. Zákon o Státní soudní radě a zákon o Nejvyšším soudu, rovněž ve spojení se zákonem o Národní škole soudnictví, a zákon o organizaci obecných soudů podstatně zvyšují systémové ohrožení právního státu, jak bylo identifikováno v předchozích doporučeních. Zejména:

                           1)

                           povinný odchod velkého počtu stávajících soudců Nejvyššího soudu v kombinaci s možností prodloužení jejich aktivního soudního mandátu, jakož i nový disciplinární režim pro soudce Nejvyššího soudu, strukturálně narušují nezávislost soudců Nejvyššího soudu, přičemž nezávislost soudnictví je klíčovým prvkem právního státu;

                           2)

                           povinný odchod velkého počtu stávajících soudců Nejvyššího soudu do důchodu rovněž umožňuje rozsáhlou a okamžitou změnu složení Nejvyššího soudu. Uvedená možnost vzbuzuje obavy týkající se oddělení pravomocí, zejména je-li posuzována v kombinaci se souběžnými reformami Státní soudní rady. Ve skutečnosti budou všichni noví soudci Nejvyššího soudu jmenováni prezidentem republiky na doporučení nově složené Státní soudní rady, v níž budou výrazně převažovat politicky jmenovaní členové. V důsledku toho bude stávající parlamentní většina schopna stanovit, přinejmenším nepřímo, budoucí složení Nejvyššího soudu v mnohem větším rozsahu, než by to bylo možné v systému, v němž platí obvyklé předpisy ohledně délky mandátu soudců – nezávisle na délce mandátu a na státním orgánu, který má pravomoc rozhodovat o jmenování soudců;

                           3)

                           nové mimořádné odvolací řízení vzbuzuje obavy ohledně právní jistoty a, ve spojení s možností rozsáhlé a okamžité změny složení Nejvyššího soudu, ohledně oddělení pravomocí;

                           4)

                           rovněž tak vzbuzuje vážné obavy ukončení mandátu všech soudců-členů Státní soudní rady, jakož i opětovné jmenování jejích soudců-členů postupem, který umožňuje velkou míru politického vlivu;

                           5)

                           nové zákony vyvolávají vážné obavy, pokud jde o jejich slučitelnost s polskou ústavou, jak je zdůrazněno v řadě stanovisek, zejména Nejvyššího soudu, Státní soudní rady a veřejného ochránce práv. Nicméně, jak bylo vysvětleno v doporučení týkajícím se právního státu ze dne 26. července 2017, účinný ústavní přezkum těchto zákonů již není možný.

               39.

               Komise zdůrazňuje, že bez ohledu na zvolený model soudního systému musí právní stát zaručovat nezávislost soudnictví, oddělení pravomocí a právní jistotu. Je na členských státech, aby zorganizovaly své systémy soudnictví, včetně rozhodnutí, zda zřídit soudní radu, jejíž úlohou je chránit nezávislost soudnictví. Pokud však byla takováto rada členským státem zřízena, jak tomu je v případě Polska, kde polská ústava výslovně pověřila Státní soudní radu úkolem zajistit nezávislost soudnictví, musí být zaručena nezávislost této rady v souladu s evropskými normami. Komise s velkým znepokojením konstatuje, že v důsledku výše uvedených nových zákonů již polský právní řád tyto požadavky nebude splňovat.

               40.

               Žaloby a veřejná prohlášení proti soudcům a soudům v Polsku ze strany polské vlády a poslanců parlamentu náležejících k vládní většině navíc poškodily důvěru v soudní systém jako celek. Komise zdůrazňuje zásadu loajální spolupráce mezi státními orgány, která je v demokratickém právním státě ústavní podmínkou, jak ve svých stanoviscích zdůrazňuje Benátská komise.

               41.

               Dodržování zásady právního státu není pouhým předpokladem ochrany všech základních hodnot uvedených v článku 2 SEU. Jde rovněž o podmínku dodržování všech práv a povinností plynoucích ze Smluv a o předpoklad zajištění vzájemné důvěry občanů, podniků a státních orgánů v právní systémy všech ostatních členských států.

               42.

               Řádné fungování právního státu je nezbytné rovněž pro bezproblémové fungování vnitřního trhu, protože hospodářské subjekty musí vědět, že s nimi bude podle zákona zacházeno rovným způsobem. To nelze zajistit bez nezávislého systému soudnictví v každém členském státě.

               43.

               Komise poznamenává, že široká škála aktérů na evropské i mezinárodní úrovni vyjádřila hluboké znepokojení nad těmito dvěma zákony o Nejvyšším soudu a Státní soudní radě, mimo jiné Benátská komise, zvláštní zpravodaj OSN pro nezávislost soudců a advokátů, Úřad pro demokratické instituce a lidská práva OBSE a představitelé soudnictví v celé Evropě, včetně Poradní rady evropských soudců, Evropské sítě rad pro justici a Rady advokátních komor a sdružení právníků v Evropě.

               44.

               Evropský parlament ve svém usnesení ze dne 15. listopadu 2017 o stavu právního státu a demokracie v Polsku uvedl, že má hluboké obavy ohledně novelizovaných právních předpisů týkajících se polského soudnictví, a vyzval polského prezidenta, aby tyto nové zákony nepodepsal, pokud zcela nezaručují nezávislost soudnictví.

         4.   DOPORUČENÁ OPATŘENÍ

               45.

               Komise doporučuje, aby orgány Polské republiky urychleně přijaly odpovídající opatření k odstranění systémového ohrožení právního státu identifikovaného v oddílu 2.

               46.

               Komise zejména doporučuje, aby polské orgány přijaly následující opatření ve vztahu k nově přijatým zákonům za účelem zajištění jejich souladu s požadavky na zaručení nezávislosti soudnictví, oddělení pravomocí a právní jistotu, jakož i s polskou ústavou a evropskými normami pro nezávislost soudnictví:

                           a)

                           zajistit takovou novelizaci zákona o Nejvyšším soudu, aby:

                                       —

                                       neuplatňovala snížený věk odchodu do důchodu na stávající soudce Nejvyššího soudu,

                                       —

                                       odstranila diskreční pravomoc prezidenta republiky prodlužovat aktivní mandát soudců Nejvyššího soudu,

                                       —

                                       odstranila mimořádné odvolací řízení;

                           b)

                           zajistit, že zákon o Státní soudní radě je novelizován tak, aby mandát soudců-členů Státní soudní rady nebyl ukončen a režim nového jmenování byl odstraněn za účelem zajištění, soudci-členové rady byli voleni svými kolegy soudci;

                           c)

                           zdržet se jednání a veřejných prohlášení, která by mohla dále ohrozit legitimitu Nejvyššího soudu, obecných soudů či soudců, a to jak jednotlivě, tak společně, nebo soudnictví jako celku.

               47.

               Komise navíc připomíná, že nebylo přijato žádné z následujících opatření doporučených v jejím doporučení ze dne 26. července 2017 týkajících se situace Ústavního soudu, zákona o organizaci obecných soudů a zákona o Národní škole soudnictví, a tudíž opakuje své doporučení přijmout tato opatření:

                           d)

                           obnovit nezávislost a legitimitu Ústavního soudu jako záruky dodržování polské ústavy tím, že zajistí, aby jeho soudci, předseda a místopředseda byli zvoleni a jmenováni v souladu se zákonem, a tím, že budou v plném rozsahu provedeny rozsudky Ústavního soudu ze dne 3. a 9. prosince 2015, které vyžadují, aby tři soudci, kteří byli v říjnu roku 2015 v souladu se zákonem nominováni předchozím zákonodárným sborem, mohli nastoupit do funkce soudců Ústavního soudu a aby tři soudci nominováni novým zákonodárným sborem bez platného právního základu již dále nerozhodovali o případech, aniž by byli platně zvoleni;

                           e)

                           zveřejnit a plně provést rozsudky Ústavního soudu ze dne 9. března 2016, 11. srpna 2016 a 7. listopadu 2016;

                           f)

                           zajistit, aby byly zákon o organizaci obecných soudů a zákon o Národní škole soudnictví zrušeny nebo pozměněny tak, aby byl zajištěn jejich soulad s ústavou a s evropskými normami nezávislosti soudnictví. Komise konkrétně doporučuje:

                                       —

                                       odstranit nový režim odchodu do důchodu pro soudce obecných soudů, včetně diskreční pravomoci ministra spravedlnosti prodloužit jejich mandát,

                                       —

                                       odstranit diskreční pravomoc ministra spravedlnosti jmenovat a odvolat předsedy soudů a napravit rozhodnutí již přijatá;

                           g)

                           zajistit, aby jakákoli reforma soudnictví prosazovala právní stát a byla v souladu s právem EU a evropskými normami nezávislosti soudnictví a aby byla připravována v úzké spolupráci se soudními orgány a všemi zainteresovanými stranami.

               48.

               Komise zdůrazňuje, že pro nalezení řešení současné situace je naprosto zásadní loajální spolupráce, která je mezi jednotlivými státními orgány v právním státě vyžadována. Komise také vyzývá polské orgány, aby provedly stanoviska Benátské komise týkající se zákona o Státní soudní radě, zákona o organizaci obecných soudů a zákona o Nejvyšším soudu a rovněž si vyžádaly stanovisko Benátské komise k veškerým novým legislativním návrhům zaměřeným na reformu systému soudnictví v Polsku.

               49.

               Komise vyzývá vládu Polské republiky, aby problémy zjištěné v tomto doporučení vyřešila do tří měsíců po obdržení tohoto doporučení a aby Komisi informovala o krocích, které v této záležitosti podnikla.

               50.

               Toto doporučení je vydáno současně s odůvodněným návrhem týkající se právního státu v Polsku předkládaným Komisí v souladu s čl. 7 odst. 1 SEU. Komise je připravena v úzké konzultaci s Evropským parlamentem a Radou tento odůvodněný návrh přehodnotit, pokud polské orgány provedou doporučená opatření stanovená v předkládaném doporučení v předepsané lhůtě.

               51.

               Komise je na základě tohoto doporučení připravena vést s vládou Polské republiky konstruktivní dialog.

      V Bruselu dne 20. prosince 2017.

            Za Komisi

         Frans TIMMERMANS

            první místopředseda

      (1)  Doporučení Komise (EU) 2016/1374 ze dne 27. července 2016 v otázce právního státu v Polsku (Úř. věst. L 217, 12.8.2016, s. 53).

      (2)  Doporučení Komise (EU) 2017/146 ze dne 21. prosince 2016 v otázce právního státu v Polsku komplementární k doporučení (EU) 2017/1374 (Úř. věst. L 22, 27.1.2017, s. 65) a doporučení Komise (EU) 2017/1520 ze dne 26. července 2017 v otázce právního státu v Polsku komplementární k doporučení (EU) 2016/1374 a (EU) 2017/146 (Úř. věst. L 228, 2.9.2017, s. 19).

      (3)  Sdělení Komise Evropskému parlamentu a Radě ze dne 11. března 2014„Nový postup EU pro posílení právního státu“, COM(2014) 158 final.

      (4)  Viz COM(2014) 158 final, oddíl 2, příloha I.

      (5)  Úřad pro demokratické instituce a lidská práva OBSE (ODIHR), 30. srpna 2017, stanovisko k některým ustanovením návrhu zákona o Nejvyšším soudu Polska.

      (6)  K 10/17.

      (7)  PACE, 11. října 2017, rezoluce č. 2188 (2017), „Nové hrozby pro právní stát v členských státech Rady Evropy: některé příklady“.

      (8)  ENCJ, 13. října 2017, stanovisko výkonné rady ENCJ na žádost Státní soudní rady (Krajowa Rada Sądownictwa) Polska.

      (9)  Zvláštní zpravodaj OSN pro nezávislost soudců a advokátů, 27. října 2017, předběžná zjištění z oficiální návštěvy Polska (23. až 27. října 2017).

      (10)  CCJE(2017)9, 10. listopadu 2017, prohlášení o stavu nezávislosti soudnictví v Polsku.

      (11)  Úřad pro demokratické instituce a lidská práva OBSE (ODIHR), 13. listopadu 2017, stanovisko k některým ustanovením návrhu zákona o Nejvyšším soudu Polska (z 26. září 2017).

      (12)  Usnesení Evropského parlamentu ze dne 15. listopadu 2017 o stavu právního státu a demokracie v Polsku (2017/2931(RSP)).

      (13)  CCBE, 24. listopadu 2017, usnesení plenárního zasedání Rady advokátních komor a sdružení právníků v Evropě (CCBE).

      (14)  ENCJ, 5. prosince 2017, stanovisko výkonné rady ENCJ k přijetí novel zákona o Státní soudní radě.

      (15)  Stanovisko Benátské komise č. 904/2017 CDL(2017)035 k návrhu zákona, kterým se mění zákon o Státní soudní radě, návrhu zákona, kterým se mění zákon o Nejvyšším soudu předloženému prezidentem Polska, a k zákonu o organizaci obecných soudů (dále jen „CDL(2017)035“) a stanovisko Benátské komise č. 892/2017 CDL(2017)037 k zákonu o státním zastupitelství, ve znění dalších předpisů (dále jen „CDL(2017)037“).

      (16)  Zákon, kterým se mění zákon o Národní škole soudnictví a státního zastupitelství, zákon o organizaci obecných soudů a některé další zákony („zákon o Národní škole soudnictví“).

      (17)  Ustanovení čl. 37 odst. 1 zákona o Nejvyšším soudu. Toto ustanovení se rovněž vztahuje na soudce Nejvyššího správního soudu, protože článek 49 zákona ze dne 25. července 2002 o organizaci správního soudnictví stanoví, že záležitosti týkající se Nejvyššího správního soudu, které nejsou upraveny tímto zákonem (věk odchodu do důchodu upraven není), se řídí obdobně zákonem o Nejvyšším soudu.

      (18)  Ustanovení čl. 111 odst. 1 zákona o Nejvyšším soudu. Navíc podle čl. 111 odst. 3 zákona o Nejvyšším soudu budou všichni soudci vojenské komory (bez ohledu na jejich věk) odvoláni a odejdou do důchodu bez možnosti požádat prezidenta republiky o prodloužení svého aktivního funkčního období.

      (19)  Rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ve věci Campbell a Fell v. Spojené království, 28. června 1984, bod 80; věc Henryk Urban a Ryszard Urban v. Polsko, 30. listopadu 2011 (pravomocný), bod 45; věc Fruni v. Slovensko, 21. června 2011 (pravomocný), bod 145; a věc Brudnicka a další v. Polsko, 3. března 2005 (pravomocný) bod 41.

      (20)  Body 49 a 50 doporučení Výboru ministrů Rady Evropy pro státy CM/Rec (2010) 12 o soudcích: nezávislost, efektivnost a odpovědnost (dále jen „doporučení Rady Evropy z roku 2010“).

      (21)  CDL(2017)035, bod 48.

      (22)  Rozsudek ze dne 31. května 2005, Syfait a další, C-53/03, ECLI:EU:C:2005:333, bod 31; rozsudek ze dne 4. února 1999, Köllensperger a Atzwanger, C-103/97, ECLI:EU:C:1999:52, bod 20.

      (23)  Rozsudek ze dne 9. října 2014, TDC, C-222/13, ECLI:EU:C:2014:2265, body 29–32; rozsudek ze dne 19. září 2006, Wilson, C-506/04, ECLI:EU:C:2006:587, bod 53; rozsudek ze dne 4. února 1999, Köllensperger a Atzwanger, C-103/97, ECLI:EU:C:1999:52, body 20–23; rozsudek ze dne 17. září 1997, Dorsch Consult, C-54/96 ECLI:EU:C:1997:413, bod 36; rozsudek ze dne 29. listopadu 2001, De Coster, C-17/00, ECLI:EU:C:2001:651, body 18–21; rozsudek ze dne 13. prosince 2017, Hassani, C-403/16, ECLI:EU:C:2017:960, bod 40; rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ve věci Baka v. Maďarsko, 20261/12, 23. června 2016, bod 121.

      (24)  Rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ve věci Campbell a Fell v. Spojené království, A80 (1984), 28. června 1984, bod 80.

      (25)  Nová pravidla jsou v rozporu se zásadou neodvolatelnosti soudců jakožto klíčovým prvkem nezávislosti soudců zakotveným v doporučení Rady Evropy z roku 2010 (bod 49). Proto by soudci Nejvyššího soudu měli mít zaručeno funkční období a jejich mandáty by neměly být předčasně ukončovány. Také rozhodnutí týkající se výběru a kariéry soudců by měla být založena na objektivních kritériích předem stanovených zákonem nebo příslušnými orgány a v případech, kdy vláda nebo zákonodárná moc přijímá rozhodnutí týkající se výběru a kariéry soudců, by měl být nezávislý a příslušný orgán, který se v podstatné míře skládá ze zástupců soudní moci, zmocněn vydávat doporučení nebo vyjadřovat názory, jimiž se příslušný jmenující orgán bude v praxi řídit (body 44–48).

      (26)  Podle čl. 111 odst. 4 zákona o Nejvyšším soudu pověří prezident republiky vedením Nejvyššího soudu soudce Nejvyššího soudu, kterého si sám zvolí. Tento „výkonný první předseda“ bude vykonávat svou funkci do té doby, než valné shromáždění soudců navrhne pět kandidátů do funkce prvního předsedy Nejvyššího soudu (článek 12). Valné shromáždění soudců Nejvyššího soudu může tyto kandidáty navrhnout až tehdy, když bylo jmenováno nejméně 110 soudců Nejvyššího soudu.

      (27)  Podle čl. 183 odst. 3 polské ústavy je první předseda Nejvyššího soudu jmenován prezidentem republiky na šestileté funkční období z kandidátů navržených valným shromážděním soudců Nejvyššího soudu.

      (28)  Strana 2 důvodové zprávy.

      (29)  Rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ve věci Sõro v. Estonsko, 3. září 2015, body 60 až 62.

      (30)  Doporučení Rady Evropy z roku 2010, body 44 až 47 a 50.

      (31)  Stanovisko CDL(2017)035, bod 130.

      (32)  Stanovisko CDL(2017)035, bod 48.

      (33)  Žádost se podává prostřednictvím prvního předsedy Nejvyššího soudu, který k žádosti soudce zaujímá stanovisko. Pro prodloužení mandátu svého vlastního mandátu musí první předseda předložit prezidentu republiky stanovisko sboru Nejvyššího soudu. V průběhu rozhodovacího procesu si může prezident republiky vyžádat nezávazné stanovisko Státní soudní rady (viz čl. 37 odst. 2 ve spojení s čl. 111 odst. 1 zákona o Nejvyšším soudu). Je třeba poznamenat, že podle stanoviska Nejvyššího soudu by takové rozhodnutí prezidenta republiky podle čl. 144 odst. 1 a 2 polské ústavy vyžadovalo také podpis předsedy vlády.

      (34)  Body 46 a 47. Tento režim vyvolává rovněž obavy s ohledem na akční plán Rady Evropy na posílení nezávislosti a nestrannosti soudnictví, CM(2016)36 final (viz písm. C bod ii); dále jen „akční plán Rady Evropy z roku 2016“) a referenční hodnoty CCJE (stanovisko č. 1 k nezávislosti soudnictví a neodvolatelnosti soudců (bod 25)).

      (35)  Doporučení Rady Evropy z roku 2010, bod 48.

      (36)  Doporučení Rady Evropy z roku 2010, bod 49.

      (37)  Viz stanovisko CDL(2017)035, body 51 a 130.

      (38)  Ustanovení čl. 89 odst. 1 zákona o Nejvyšším soudu.

      (39)  Článek 115 zákona o Nejvyšším soudu. Po uplynutí tří let musí být mimořádný opravný prostředek podán ve lhůtě pěti let od okamžiku, kdy se dotčený rozsudek stal konečným a pravomocným, případně do jednoho roku, pokud byl podán kasační opravný prostředek, pokud není mimořádný opravný prostředek podáván v neprospěch žalovaného. V takovém případě lze opravný prostředek podat nejpozději jeden rok od okamžiku, kdy se rozsudek stal pravomocným (nebo pokud byl podán kasační opravný prostředek, nejpozději do šesti měsíců od přezkumu kasačního opravného prostředku; viz ustanovení čl. 89 odst. 4 zákona o Nejvyšším soudu).

      (40)  Ustanovení čl. 91 odst. 1 zákona o Nejvyšším soudu.

      (41)  Pokud uplynulo pět let dříve, než se napadený rozsudek stal pravomocným, a tento rozsudek měl nevratné právní účinky, nebo pokud to vyžadují zásady nebo práva a svobody osob a občanů zakotvené v ústavě, může se Nejvyšší soud omezit na potvrzení toho, že napadený rozsudek porušuje zákon, a vysvětlí okolnosti, které vedly k vydání tohoto rozhodnutí (viz čl. 89 odst. 4 a čl. 115 odst. 2 zákona o Nejvyšším soudu).

      (42)  V trestních věcech lze mimořádný opravný prostředek v neprospěch obviněného podat pouze během jednoho roku od nabytí právní moci rozsudku (nebo v případě podání kasačního opravného prostředku, nejpozději do šesti měsíců od přezkumu kasačního opravného prostředku); opravný prostředek nelze podat proti rozsudkům, kterými se prohlašuje neplatnost manželství, zrušuje manželství nebo prohlašuje rozvod manželství (pokud nejméně jedna ze stran opět vstoupila do manželství poté, co se stal rozsudek pravomocným) nebo rozhodnutí o osvojení. Mimořádný opravný prostředek se nemůže týkat přestupků nebo méně závažných daňových deliktů (viz ustanovení čl. 89 odst. 3 a čl. 90 odst. 3 a 4 zákona o Nejvyšším soudu).

      (43)  Ustanovení čl. 89 odst. 2 zákona o Nejvyšším soudu.

      (44)  Ustanovení čl. 89 odst. 1 body 1 až 3 zákona o Nejvyšším soudu.

      (45)  Rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ve věci Brumărescu v. Rumunsko, 28. října 1999, bod 61; věc Rjabich v. Rusko, 3. března 2003, body 54 a 57; věc Miragall Escolano a další v. Španělsko, 25. ledna 2000, bod 33; rovněž Phinikaridou v. Kypr, 20. prosince 2007, bod 52.

      (46)  Rozsudek ze dne 30. září 2003, Köbler, věc C-224/01, ECLI:EU:C:2003:513, bod 38.

      (47)  Věc Moreira Ferreira v. Portugalsko (č. 2), 11. července 2017 (pravomocné), bod 62.

      (48)  Stanovisko CDL(2017)035, body 58, 63 a 130.

      (49)  Obě zásady jsou Ústavním soudem považovány za součást právního státu; viz rozsudky Ústavního soudu SK 7/06 ze dne 24. října 2007 a SK 77/06 ze dne 1. dubna 2008.

      (50)  Rozsudek SK 19/05 ze dne 28. listopadu 2006 a SK 16/05 ze dne 14. listopadu 2007.

      (51)  Zejména ve stanoviscích Nejvyššího soudu ze dne 6. a 23. října a 30. listopadu 2017, ve stanovisku veřejného ochránce práv ze dne 11. listopadu 2017 a ve stanovisku OBSE-ODIHR ze dne 13. listopadu 2017.

      (52)  Článek 74 zákona o Nejvyšším soudu.

      (53)  Ustanovení čl. 76 odst. 8 zákona o Nejvyšším soudu; prezident republiky může jmenovat mimořádného disciplinárního úředníka z řad státních zástupců navržených nejvyšším státním zástupcem, pokud se disciplinární věc týká disciplinárního pochybení, které splňuje kritéria úmyslného trestného činu stíhaného na základě obžaloby nebo úmyslného daňového trestného činu.

      (54)  Ustanovení čl. 76 odst. 8 zákona o Nejvyšším soudu.

      (55)  Podle čl. 76 odst. 9 zákona o Nejvyšším soudu může ministr spravedlnosti informovat prezidenta republiky o potřebě jmenovat mimořádného disciplinárního úředníka, pokud se jedná o disciplinární pochybení, které splňuje kritéria úmyslného trestného činu stíhaného na základě obžaloby úmyslného daňového trestného činu. Zda jsou tato kritéria v daném případě splněna, rozhodují zjevně sami ministr spravedlnosti a prezident republiky, neboť jejich rozhodnutí o jmenování mimořádného disciplinárního úředníka nemohou být napadena.

      (56)  Stanovisko OBSE-ODIHR ze dne 13. listopadu 2017, body 119 až 121; stanovisko Nejvyššího soudu ze dne 6. října, strana 34.

      (57)  Podle čl. 108 odst. 17 až 19 zákona o Nejvyšším soudu má ministr spravedlnosti pravomoc stanovit počet disciplinárních soudců pro obecné soudy a jmenovat je bez konzultace soudní moci. Kromě toho by mohl ministr spravedlnosti osobně kontrolovat disciplinární věci vedené proti soudcům obecných soudů prostřednictvím disciplinárních úředníků a mimořádného disciplinárního úředníka ministra spravedlnosti, které (za určitých okolností také z řad státních zástupců) sám jmenuje. Disciplinární úředníci jmenovaní ministrem spravedlnosti budou moci znovu na žádost ministra spravedlnosti otevřít uzavřená šetření.

      (58)  Podle zákona se ustanovení zákona o organizaci obecných soudů, včetně těch, která se týkají procesních aspektů disciplinárního řízení, použijí obdobně na soudce Nejvyššího soudu; viz ustanovení čl. 72 odst. 1 a článek 108 ve spojení s čl. 10 odst. 1 zákona o Nejvyšším soudu. Zákon o Nejvyšším soudu mění ve svém článku 108 zákon o organizaci obecných soudů.

      (59)  Ustanovení čl. 108 odst. 23 zákona o Nejvyšším soudu ve světle článku 115c doplněného do zákona o organizaci obecných soudů.

      (60)  Pokud byl důkaz předložen po uplynutí předepsané lhůty, viz čl. 108 odst. 22 zákona o Nejvyšším soudu.

      (61)  Ustanovení čl. 108 odst. 13 písm. b) zákona o Nejvyšším soudu.

      (62)  Ustanovení čl. 108 odst. 23 zákona o Nejvyšším soudu.

      (63)  Rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ve věci Vilho Eskelinen a další v. Finsko, 19. dubna 2007, bod 62; věc Olujić v. Chorvatsko, 5. února 2009, body 34–43; rozsudek ve věci Harabin v. Slovensko, 20. listopadu 2012 (pravomocný), body 118 až 124; a věc Baka v. Maďarsko, 23. června 2016, body 100 až 119.

      (64)  Ustanovení článků 26 a 94 zákona o Nejvyšším soudu.

      (65)  Ustanovení článku 134 zákona o Nejvyšším soudu; bývalá komora pro pracovní věci, sociální zabezpečení a veřejné záležitosti je rozdělena na dvě komory, komoru pro pracovní věci a sociální zabezpečení a novou komoru pro mimořádnou kontrolu a veřejné záležitosti; tato nová komora bude složena z nových soudců, neboť všichni stávající soudci jsou převedeni do komory pro pracovní věci a sociální zabezpečení; stávající soudci Nejvyššího soudu mohou požádat o převedení do této nové komory.

      (66)  Úplný seznam úkolů, kterými se bude tato komora zabývat, je uveden v článku 26.

      (67)  Předseda disciplinární komory je ve vztahu k prvnímu předsedovi Nejvyššího soudu autonomní a rozpočet komory může být ve srovnání s celkovým rozpočtem Nejvyššího soudu podstatně zvýšen (viz čl. 7 odst. 2 a 4 a článek 20 zákona o Nejvyšším soudu).

      (68)  Podle článku 131 zákona o Nejvyšším soudu nemohou být až do jmenování všech soudců Nejvyššího soudu v disciplinární komoře na post v uvedené komoře převedeni dalších soudci Nejvyššího soudu.

      (69)  Úplný seznam úkolů, kterými se bude zabývat disciplinární komora, je uveden v článku 27 zákona o Nejvyšším soudu.

      (70)  Stanovisko CDL(2017)035, bod 92.

      (71)  Stanovisko CDL(2017)035, bod 43.

      (72)  Ustanovení čl. 61 odst. 2 zákona o Nejvyšším soudu.

      (73)  Stanovisko CDL(2017)035, bod 67.

      (74)  Ustanovení čl. 186 odst. 1 polské ústavy: „Státní soudní rada zajišťuje nezávislost soudů a soudců.“

      (75)  Například v souvislosti s disciplinárním řízením proti soudcům vedeným takovouto radou zpochybnil Evropský soud pro lidská práva míru vlivu legislativních nebo výkonných orgánů vzhledem k tomu, že tato rada byla složena z většiny členů jmenovaných přímo těmito orgány; rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ve věci Ramos Nunes de Carvalho e Sá v. Portugalsko, 55391/13, 57728/13 a 74041/13, 21. června 2016, bod 77.

      (76)  Mandát současných soudců-členů by skončil dnem před začátkem společného funkčního období nových soudců-členů rady, avšak nejpozději do 90 dnů od vstupu zákona v platnost. Platí následující harmonogram: do tří dnů po zveřejnění zákona oznámí maršálek Sejmu zahájení nominačního postupu. Do 21 dnů od tohoto oznámení navrhnou oprávněné subjekty (skupiny nejméně 25 soudců nebo 2 000 občanů) maršálkovi Sejmu kandidáty na místa soudců-členů rady. Po uplynutí této 21denní lhůty předá maršálek seznam kandidátů poslaneckým klubům, které mají sedm dní na to, aby z tohoto seznamu navrhly až devět kandidátů. Následně proběhne nominační řízení podle obecných ustanovení (viz níže); viz článek 6 a 7 zákona, kterým se mění zákon o Státní soudní radě, a čl. 1 odst. 1 a 3 ve znění doplněných článků 11a a 11d zákona, kterým se mění zákon o Státní soudní radě.

      (77)  Bod 27; viz též písm. C bod ii) akčního plánu Rady Evropy z roku 2016, bod 27 stanovisko CCJE č. 10 ohledně soudní rady ve službách společnosti a bod 2.3 standardů ENCJ ve zprávě o soudních radách za období let 2010–2011.

      (78)  Ústava stanoví, že Státní soudní rada je složena z členů ex officio (první předseda Nejvyššího soudu, ministr spravedlnosti, předseda vrchního správního soudu a osoba jmenovaná prezidentem) a z volených členů. Volenými členy jsou čtyři poslanci „zvolení Sejmem“, dva senátoři „zvolení Senátem“ a 15 soudců („zvolených z řad“ soudců obecných, správních a vojenských soudů a Nejvyššího soudu).

      (79)  Ustanovení čl. 1 odst. 3 zákona o Státní soudní radě, kterým se doplňuje čl. 11a odst. 2 a 3: je třeba poznamenat, že každá skupina (soudců či občanů) může podat více než jednu nominaci na soudce-člena rady.

      (80)  Pokud poslanecké kluby celkem předloží méně 15 kandidátů, předsednictvo Sejmu je vybere a sestaví seznam 15 kandidátů, který je poté předložen výboru Sejmu (viz čl. 1 odst. 3, kterým se doplňují článek 11c a čl. 11d odst. 1 až 4).

      (81)  Rozsudky Evropského soudu pro lidská práva ve věci Morice v. Francie, 29369/10, 23. dubna 2015, bod 78 a Kypr v. Turecko, 25781/94, 10. května 2001, bod 233.

      (82)  Stanovisko CDL(2017)035, bod 130.

      (83)  Stanovisko CDL(2017)035, bod 31.


title: Doporučení Evropské centrální banky ze dne 9. března 2018 Radě Evropské unie o externích auditorech Banque de France (ECB/2018/9)

text:
               22.3.2018

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 107/1

         DOPORUČENÍ EVROPSKÉ CENTRÁLNÍ BANKY
   ze dne 9. března 2018
   Radě Evropské unie o externích auditorech Banque de France
   (ECB/2018/9)
   (2018/C 107/01)
   RADA GUVERNÉRŮ EVROPSKÉ CENTRÁLNÍ BANKY,
   s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie,
   s ohledem na statut Evropského systému centrálních bank a Evropské centrální banky, a zejména na článek 27.1 tohoto statutu,
   vzhledem k těmto důvodům:

               (1)

               Účetnictví Evropské centrální banky (ECB) a národních centrálních bank členských států, jejichž měnou je euro, ověřují nezávislí externí auditoři doporučení Radou guvernérů ECB a schválení Radou Evropské unie.

               (2)

               Podle článku L.142-2 měnového a finančního zákoníku jmenuje Generální rada Banque de France dva statutární auditory k provedení auditu účetnictví Banque de France.

               (3)

               Mandát externích auditorů Banque de France skončil po provedení auditu za účetní rok 2017. Je proto nezbytné jmenovat externí auditory od účetního roku 2018.

               (4)

               Banque de France za své externí auditory pro účetní roky 2018 až 2023 vybrala společnosti Mazars a KPMG S.A.,

         PŘIJALA TOTO DOPORUČENÍ:

               1.

               Doporučuje se, aby společnosti Mazars a KPMG S.A. byly společně jmenovány externími auditory Banque de France pro účetní roky 2018 až 2023.

      Ve Frankfurtu nad Mohanem dne 9. března 2018.

            Prezident ECB

         Mario DRAGHI