title: Doporučení Rady (EU) 2020/1144 ze dne 30. července 2020, kterým se mění doporučení Rady (EU) 2020/912 o dočasném omezení cest do EU, jež nejsou nezbytně nutné, a o možném zrušení tohoto omezení

text:
                  31.7.2020

                  CS

                  Úřední věstník Evropské unie

                  L 248/26

         DOPORUČENÍ RADY (EU) 2020/1144
         ze dne 30. července 2020,
         kterým se mění doporučení Rady (EU) 2020/912 o dočasném omezení cest do EU, jež nejsou nezbytně nutné, a o možném zrušení tohoto omezení
         RADA EVROPSKÉ UNIE,
         s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 77 odst. 2 písm. b) a e) a čl. 292 první a druhou větu této smlouvy,
         vzhledem k těmto důvodům:

                     (1)

                     Dne 30. června 2020 přijala Rada doporučení o dočasném omezení cest do EU, jež nejsou nezbytně nutné, a o možném zrušení tohoto omezení (1) (dále jen „doporučení Rady“). Dne 16. července 2020 přijala Rada doporučení Rady (EU) 2020/1052, kterým se mění doporučení Rady (EU) 2020/912 o dočasném omezení cest do EU, jež nejsou nezbytně nutné, a o možném zrušení tohoto omezení (2).

                     (2)

                     V doporučení Rady se stanoví, že členské státy by měly od 1. července 2020 postupně a koordinovaně zrušit dočasné omezení cest do EU, jež nejsou nezbytně nutné, pokud jde o rezidenty třetích zemí uvedených v příloze I doporučení Rady. Seznam třetích zemí uvedený v příloze I by měla Rada každé dva týdny přezkoumat a případně aktualizovat, a to po důkladné konzultaci s Komisí a příslušnými agenturami a útvary EU na základě celkového posouzení založeného na metodice, kritériích a informacích uvedených v doporučení Rady.

                     (3)

                     Od té doby se v Radě za důkladné konzultace s Komisí a příslušnými agenturami a útvary EU uskutečnila jednání ohledně přezkumu seznamu třetích zemí uvedeného v příloze I doporučení Rady při uplatnění kritérií a metodiky stanovených v doporučení Rady. Na základě těchto jednání by měl být seznam zemí uvedený v příloze I změněn. Především by mělo být ze seznamu vypuštěno Alžírsko.

                     (4)

                     Ochrana hranic je věcí zájmu nejen členského státu, na jehož vnějších hranicích se provádí, nýbrž všech členských států, které zrušily ochranu vnitřních hranic. Členské státy by proto měly zajistit, aby opatření přijatá na vnějších hranicích byla koordinována, aby bylo zajištěno řádné fungování schengenského prostoru. Za tímto účelem by měly členské státy od 31. července 2020 nadále koordinovaně rušit dočasné omezení cest do EU, jež nejsou nezbytně nutné, pokud jde o rezidenty třetích zemí uvedených v příloze I doporučení Rady změněného tímto doporučením.

                     (5)

                     V souladu s články 1 a 2 Protokolu (č. 22) o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a ke SFEU, se Dánsko neúčastní přijímání tohoto doporučení a toto doporučení pro ně není závazné ani použitelné. Vzhledem k tomu, že toto doporučení doplňuje schengenské acquis, rozhodne se Dánsko v souladu s článkem 4 uvedeného protokolu do šesti měsíců ode dne přijetí tohoto doporučení Radou, zda je provede.

                     (6)

                     Toto doporučení rozvíjí ta ustanovení schengenského acquis, kterých se neúčastní Irsko v souladu s rozhodnutím Rady 2002/192/ES (3); Irsko se tedy nepodílí na jeho přijímání a toto doporučení pro ně není závazné ani použitelné.

                     (7)

                     Pokud jde o Island a Norsko, rozvíjí toto doporučení ta ustanovení schengenského acquis ve smyslu Dohody uzavřené mezi Radou Evropské unie a Islandskou republikou a Norským královstvím o přidružení těchto dvou států k provádění, uplatňování a rozvoji schengenského acquis, která spadají do oblasti uvedené v čl. 1 bodě A rozhodnutí Rady 1999/437/ES (4).

                     (8)

                     Pokud jde o Švýcarsko, rozvíjí toto doporučení ta ustanovení schengenského acquis ve smyslu Dohody mezi Evropskou unií, Evropským společenstvím a Švýcarskou konfederací o přidružení Švýcarské konfederace k provádění, uplatňování a rozvoji schengenského acquis, která spadají do oblasti uvedené v čl. 1 bodě A rozhodnutí Rady 1999/437/ES (5) ve spojení s článkem 3 rozhodnutí Rady 2008/146/ES (6).

                     (9)

                     Pokud jde o Lichtenštejnsko, rozvíjí toto doporučení ta ustanovení schengenského acquis ve smyslu Protokolu mezi Evropskou unií, Evropským společenstvím, Švýcarskou konfederací a Lichtenštejnským knížectvím o přistoupení Lichtenštejnského knížectví k Dohodě mezi Evropskou unií, Evropským společenstvím a Švýcarskou konfederací o přidružení Švýcarské konfederace k provádění, uplatňování a rozvoji schengenského acquis, která spadají do oblasti uvedené v čl. 1 bodě A rozhodnutí Rady 1999/437/ES (7) ve spojení s článkem 3 rozhodnutí Rady 2011/350/EU (8).

               PŘIJALA TOTO DOPORUČENÍ:
         Doporučení Rady (EU) 2020/912 ve znění doporučení (EU) 2020/1052 o dočasném omezení cest do EU, jež nejsou nezbytně nutné, a o možném zrušení tohoto omezení se mění takto:

                     1)

                     První odstavec bodu 1 doporučení Rady se nahrazuje tímto:

                                 „1.

                                 Členské státy by měly od 31. července 2020 postupně a koordinovaně zrušit dočasné omezení cest do EU, jež nejsou nezbytně nutné, pokud jde o rezidenty třetích zemí uvedených v příloze I.“

                     2)

                     Příloha I doporučení se nahrazuje tímto:

                           „Příloha I
                           Třetí země, na jejichž rezidenty by se nemělo vztahovat dočasné omezení na vnějších hranicích, pokud jde o cesty do EU, jež nejsou nezbytně nutné

                                       1.

                                       AUSTRÁLIE

                                       2.

                                       KANADA

                                       3.

                                       GRUZIE

                                       4.

                                       JAPONSKO

                                       5.

                                       MAROKO

                                       6.

                                       NOVÝ ZÉLAND

                                       7.

                                       RWANDA

                                       8.

                                       JIŽNÍ KOREA

                                       9.

                                       THAJSKO

                                       10.

                                       TUNISKO

                                       11.

                                       URUGUAY

                                       12.

                                       ČÍNA (*)

                     “

            V Bruselu dne 30. července 2020.

                  Za Radu

                  předseda

               M. ROTH

            (1)  Úř. věst. L 208I, 1.7.2020, s. 1.

            (2)  Úř. věst. L 230, 17.7.2020, s. 26.

            (3)  Rozhodnutí Rady 2002/192/ES ze dne 28. února 2002 o žádosti Irska, aby se na ně vztahovala některá ustanovení schengenského acquis (Úř. věst. L 64, 7.3.2002, s. 20).

            (4)  Úř. věst. L 176, 10.7.1999, s. 36.

            (5)  Úř. věst. L 53, 27.2.2008, s. 52.

            (6)  Rozhodnutí Rady 2008/146/ES ze dne 28. ledna 2008 o uzavření Dohody mezi Evropskou unií, Evropským společenstvím a Švýcarskou konfederací o přidružení Švýcarské konfederace k provádění, uplatňování a rozvoji schengenského acquis jménem Evropského společenství (Úř. věst. L 53, 27.2.2008, s. 1).

            (7)  Úř. věst. L 160, 18.6.2011, s. 21.

            (8)  Rozhodnutí Rady 2011/350/EU ze dne 7. března 2011 o uzavření Protokolu mezi Evropskou unií, Evropským společenstvím, Švýcarskou konfederací a Lichtenštejnským knížectvím o přistoupení Lichtenštejnského knížectví k dohodě mezi Evropskou unií, Evropským společenstvím a Švýcarskou konfederací o přidružení Švýcarské konfederace k provádění, uplatňování a rozvoji schengenského acquis jménem Evropské unie, pokud jde o zrušení kontrol na vnitřních hranicích a pohyb osob (Úř. věst. L 160, 18.6.2011, s. 19).

            (*)  pokud bude potvrzena vzájemnost


title: Doporučení Evropské centrální banky ze dne 27. července 2020 o vyplácení dividend během pandemie COVID-19, kterým se zrušuje doporučení ECB/2020/19 (ECB/2020/35) 2020/C 251/01

text:
               31.7.2020

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 251/1

      DOPORUČENÍ EVROPSKÉ CENTRÁLNÍ BANKY
      ze dne 27. července 2020
      o vyplácení dividend během pandemie COVID-19, kterým se zrušuje doporučení ECB/2020/19
      (ECB/2020/35)
      (2020/C 251/01)
      RADA GUVERNÉRŮ EVROPSKÉ CENTRÁLNÍ BANKY,
      s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie,
      s ohledem na nařízení Rady (EU) č. 1024/2013 ze dne 15. října 2013, kterým se Evropské centrální bance svěřují zvláštní úkoly týkající se politik, které se vztahují k obezřetnostnímu dohledu nad úvěrovými institucemi (1), a zejména na čl. 4 odst. 3 uvedeného nařízení,
      vzhledem k těmto důvodům:

                  (1)

                  Dne 27. března 2020 přijala Evropská centrální banka (ECB) doporučení Evropské centrální banky ECB/2020/19 (2), v němž doporučila, aby úvěrové instituce nejméně do 1. října 2020 nevyplácely žádné dividendy, ani se neodvolatelně nezavazovaly k výplatě dividend za finanční roky 2019 a 2020 a aby neprováděly zpětné odkupy akcií za účelem odměňování akcionářů. Uvedené doporučení vycházelo z úvahy, že je zásadní, aby úvěrové instituce mohly i nadále plnit svou úlohu při financování domácností, malých a středních podniků a společností během trvání hospodářského šoku, který souvisí s onemocněním COVID-19. Proto se považovalo za nezbytné, aby si úvěrové instituce uchovaly kapitál, a zachovaly si tak schopnost podporovat hospodářství v době zvýšené nejistoty způsobené pandemií COVID-19. Z toho důvodu se považovalo za důležité, aby zachování kapitálových zdrojů na podporu reálné ekonomiky a absorpci ztrát mělo přednost před dobrovolným vyplácením dividend a zpětným odkupem akcií.

                  (2)

                  V souvislosti s doporučením ECB/2020/19 pracovala ECB na dalším vyhodnocování hospodářské situace a zvažovala, zda by bylo vhodné pozastavit výplaty dividend i po 1. říjnu 2020. V této souvislosti má ECB za to, že míra ekonomické nejistoty je z důvodu pandemie COVID-19 i nadále zvýšená, a úvěrové instituce tak čelí potížím při přesném prognózování svých střednědobých kapitálových potřeb. ECB se rovněž domnívá, že v tomto prostředí výjimečné systémové nejistoty a obtížných hospodářských podmínek přetrvává potřeba obezřetného kapitálového plánování, které zahrnuje zachování kapitálové pozice úvěrových institucí díky odložení nebo zrušení rozdělování výnosů. ECB tedy považuje za nezbytné, aby platnost doporučení týkajícího se dividend byla prodloužena do 1. ledna 2021 a aby bylo zrušeno doporučení ECB/2020/19. Tento přístup je rovněž v souladu s doporučením Evropské rady pro systémová rizika ESRB/2020/7 (3).

                  (3)

                  S plným ohledem na jednotnost a integritu vnitřního trhu má ECB za to, že je třeba vést diskusi s příslušnými orgány dotčených členských států, zda je přiměřené, aby byly vypláceny dividendy mateřské instituci, mateřské finanční holdingové společnosti či mateřské smíšené finanční holdingové společnosti se sídlem v členském státě, který není zúčastněným členským státem. Při těchto diskusích by se měly mimo jiné uplatňovat zásady rovnocennosti a reciprocity za účelem podpory plynulého fungování vnitřního trhu Unie jako celku, zachování zdravé kapitálové pozice úvěrové instituce z obezřetnostního hlediska a s cílem přispívat ke stabilitě finančního systému v rámci Unie a každého členského státu.

                  (4)

                  S cílem maximalizovat podporu reálné ekonomice je rovněž vhodné, aby dobrovolné výplaty dividend neuskutečňovaly ani méně významné úvěrové instituce.

                  (5)

                  Vzhledem k tomu, že toto opatření je dočasné povahy, která je odůvodněna pouze těmito výjimečnými okolnostmi, hodlá ECB v průběhu čtvrtého čtvrtletí 2020 rozhodnout o tom, jaký přístup se bude uplatňovat po 1. lednu 2021, a to s ohledem na hospodářské prostředí, stabilitu finančního systému a míru jistoty v souvislosti s kapitálovým plánováním,

            PŘIJALA TOTO DOPORUČENÍ:

         I.

                  1.

                  ECB doporučuje, aby úvěrové instituce do 1. ledna 2021 nevyplácely žádné dividendy (4), ani se neodvolatelně nezavazovaly k výplatě dividend za finanční roky 2019 a 2020 a aby neprováděly zpětné odkupy akcií za účelem odměňování akcionářů. (5)

                  2.

                  Úvěrové instituce, které nejsou schopny postupovat v souladu s tímto doporučením, protože mají za to, že jsou na základě právních předpisů povinny vyplatit dividendy, by měly neprodleně poskytnout odůvodnění svému společnému týmu dohledu.

                  3.

                  Toto doporučení se uplatňuje na konsolidované úrovni na významné dohlížené skupiny ve smyslu čl. 2 bodu 22 nařízení Evropské centrální banky (EU) č. 468/2014 (ECB/2014/17) (6) a na individuální úrovni na významné dohlížené subjekty ve smyslu čl. 2 bodu 16 nařízení (EU) č. 468/2014 (ECB/2014/17), pokud tyto významné dohlížené subjekty nejsou součástí významné dohlížené skupiny.

                  4.

                  Úvěrové instituce, které mají v úmyslu vyplatit dividendy nebo se neodvolatelně zavázat vyplatit dividendy své mateřské instituci, mateřské finanční holdingové společnosti či mateřské smíšené finanční holdingové společnosti usazené v členském státě, který není zúčastněným členským státem, by se měly obrátit na příslušný společný tým dohledu s cílem stanovit, zda jsou takové výplaty dividend nebo neodvolatelné závazky k výplatě dividend vhodné.

         II.

      Toto doporučení je určeno významným dohlíženým subjektům a významným dohlíženým skupinám vymezeným v čl. 2 bodě 16 a 22 nařízení (EU) č. 468/2014 (ECB/2014/17).

         III.

      Toto doporučení je dále určeno vnitrostátním příslušným orgánům, pokud jde o méně významné dohlížené subjekty a méně významné dohlížené skupiny vymezené v čl. 2 bodě 7 a 23 nařízení (EU) č. 468/2014 (ECB/2014/17). Od vnitrostátních příslušných orgánů se očekává, že toto doporučení uplatní na uvedené subjekty a skupiny způsobem, který považují za vhodný.

         IV.

      S ohledem na dočasnou povahu tohoto opatření bude ECB nadále vyhodnocovat hospodářskou situaci a zváží, zda by bylo vhodné pozastavit výplaty dividend i po 1. lednu 2021.

         V.

      Doporučení ECB/2020/19 se zrušuje.

         Ve Frankfurtu nad Mohanem dne 27. července 2020.

               Prezidentka ECB

            Christine LAGARDE

         (1)  Úř. věst. L 287, 29.10.2013, s. 63.

         (2)  Doporučení Evropské centrální banky ECB/2020/19 ze dne 27. března 2020 o vyplácení dividend během pandemie COVID-19, kterým se zrušuje doporučení ECB/2020/1 (Úř. věst. C 102I, 30.3.2020, s. 1).

         (3)  Doporučení Evropské rady pro systémová rizika ESRB/2020/7 ze dne 27. května 2020 o omezení rozdělování výnosů v průběhu pandemie COVID-19 (Úř. věst. C 212, 26.6.2020, s. 1).

         (4)  Úvěrové instituce mohou mít různé právní formy, např. kótované společnosti a společnosti, které nejsou akciovými společnostmi, jako např. vzájemné společnosti („mutuals“), družstva nebo spořitelny. Pojem „dividenda“ používaný v tomto doporučení označuje jakýkoli druh výplaty hotovosti, který souvisí s kmenovým kapitálem Tier 1 a který snižuje objem nebo kvalitu kapitálu.

         (5)  Pokud by finanční instituce chtěla provést výměnu kmenových akcií, bylo by to v souladu s tímto doporučením.

         (6)  Nařízení Evropské centrální banky (EU) č. 468/2014 ze dne 16. dubna 2014, kterým se stanoví rámec spolupráce Evropské centrální banky s vnitrostátními příslušnými orgány a vnitrostátními pověřenými orgány v rámci jednotného mechanismu dohledu (nařízení o rámci jednotného mechanismu dohledu) (ECB/2014/17) (Úř. věst. L 141, 14.5.2014, s. 1).


title: Doporučení Komise (EU) 2020/1364 ze dne 23. září 2020 o legálních možnostech poskytování ochrany v EU: podpora přesídlování, humanitárního přijímání a dalších doplňkových možností

text:
                  1.10.2020

                  CS

                  Úřední věstník Evropské unie

                  L 317/13

         DOPORUČENÍ KOMISE (EU) 2020/1364
         ze dne 23. září 2020
         o legálních možnostech poskytování ochrany v EU: podpora přesídlování, humanitárního přijímání a dalších doplňkových možností
         EVROPSKÁ KOMISE,
         s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na článek 292 této smlouvy,
         vzhledem k těmto důvodům:

                     (1)

                     Počet uprchlíků a dalších osob, které potřebují mezinárodní ochranu, celosvětově roste. V důsledku toho je třeba posílit schopnost Unie plnit svou morální povinnost poskytovat účinnou pomoc. Všechny členské státy by se měly podílet na kolektivním úsilí Unie projevit solidaritu s osobami, které potřebují mezinárodní ochranu, tím, že budou nabízet legální možnosti migrace do Unie a posilovat ochranný prostor mimo Unii.

                     (2)

                     Cílem tohoto doporučení je podpořit členské státy v jejich trvalé snaze poskytovat osobám, které potřebují mezinárodní ochranu, legální a bezpečné cesty migrace a tyto možnosti rozšiřovat. Doporučená opatření se mají konkrétně zaměřit na projevení solidarity se zeměmi mimo EU, kde dochází k vysídlování velkého počtu osob, které potřebují mezinárodní ochranu, přispívat k mezinárodním iniciativám v oblasti přesídlování a humanitárního přijímání a celkově zlepšit řízení migrace.

                     (3)

                     Unie pracuje na rozvoji a rozšiřování ochranného prostoru v zemích tranzitu, určení nebo v zemích prvního azylu s cílem pomoci jak osobám, které potřebují mezinárodní ochranu, a migrantům, kteří jsou obzvláště zranitelní, tak i hostitelským komunitám. Regionální programy rozvoje a ochrany (1) v Africkém rohu a v severní Africe a na Blízkém východě podporují mimo jiné zachování a zlepšování ochranného prostoru prostřednictvím rozvoje kapacit vnitrostátních systémů a podporou orgánů a občanské společnosti. Poskytují ochranu tím, že osobám, které potřebují mezinárodní ochranu, nabízejí přímou pomoc. Veškerá opatření zajišťují partneři zapojení do provádění. Tyto programy podporují trvalá řešení pro osoby, které potřebují mezinárodní ochranu, zejména přesídlování, zajišťováním kontrol a evidence, usnadněním účinného určování statusu uprchlíka, jakož i přímou podporou operací Úřadu vysokého komisaře OSN pro uprchlíky (UNHCR) v oblasti přesídlování. Členské státy by se měly aktivně zapojit jako členové konsorcia nebo finančně přispívat na podporu a provádění regionálních programů rozvoje a ochrany s cílem posílit vnější rozměr migrační politiky EU.

                     (4)

                     Přesídlování je významný nástroj, jak nabídnout ochranu osobám, které mezinárodní ochranu potřebují, a projevit celosvětovou solidaritu se zeměmi mimo EU, a pomoci jim tak zvládnout velké počty osob prchajících před válkou nebo pronásledováním. Přesídlování je rovněž klíčovým prvkem komplexní azylové a migrační politiky Unie: tím, že nabízí osobám, které potřebují ochranu, bezpečnou a legální možnost migrace, přispívá k záchraně životů, snižuje nelegální migraci a pomáhá potírat operační model převaděčských sítí. Při zapojení partnerských zemí do celého spektra oblastí souvisejících s migrací je rovněž důležitou a nedílnou součástí komplexního přístupu k migraci.

                     (5)

                     Úřad vysokého komisaře OSN pro uprchlíky potvrdil, že celosvětové potřeby v oblasti přesídlování jsou nadále značné; v roce 2020 se jedná o 1,44 milionu případů. Očekává se, že se toto číslo v nadcházejících letech zvýší.

                     (6)

                     První Globální fórum pro uprchlíky, které se konalo v prosinci 2019, zhodnotilo pokrok v provádění globálního paktu UNHCR o uprchlících (2). Fórum mobilizovalo širokou mezinárodní podporu pro hledání udržitelných řešení pro uprchlíky z celého světa, mimo jiné řešení týkající se přesídlování a rozšiřování počtu a rozsahu legálních možností migrace pro osoby, které potřebují mezinárodní ochranu. Tříletá strategie Úřadu vysokého komisaře OSN týkající se přesídlování a doplňkových možností (2019–2021) stanoví plán na rozšíření těchto možností prostřednictvím zajištění většího počtu míst, mobilizací většího počtu zúčastněných subjektů a podporou kultury společnosti, která bude více nakloněna přijímání. Mají-li se členské státy stát vedoucím lídrem v přesídlování, měly by podporovat provádění uvedené strategie a bránit trendu, kdy celosvětově dochází ke snižování počtu zemí, které provádějí přesídlování, a k prudkému snižování závazků (3).

                     (7)

                     Od roku 2015 pomohly dva úspěšné programy pro přesídlování, které finančně podporovala EU a do nichž byl zapojen velký počet členských států, nalézt útočiště v Unii pro více než 70 000 nejzranitelnějších osob, které potřebují mezinárodní ochranu. V letech 2015 až 2018, kdy se na celém světě značným způsobem změnila situace z hlediska přesídlování, se přesídlování do členských států ročně ztrojnásobilo a podíl EU na celosvětovém přesídlování vzrostl z méně než 9 % před rokem 2016 na 41 % v roce 2018. Tento nárůst poukazuje na výhody a potenciál spolupráce a koordinace v oblasti přesídlování na úrovni EU. Rovněž ukazuje na význam financování z rozpočtu EU: na přímou podporu úsilí členských států v oblasti přesídlování na období 2015–2020 byla vyčleněna 1 miliarda EUR.

                     (8)

                     V rámci prvního programu EU pro přesídlování (4) se členské státy společně se státy přidruženými v rámci dublinského systému dohodly během dvou let (2015–2017) přesídlit 22 504 osob, které potřebují mezinárodní ochranu, ze Středního východu, Afrického rohu a severní Afriky (5). V rámci tohoto prvního, úspěšného programu EU bylo celkově přesídleno 19 452 osob (86% celkového závazku).

                     (9)

                     V rámci druhého programu EU pro přesídlování (6) se členské státy dohodly přesídlit 50 039 osob, které potřebují mezinárodní ochranu, z Turecka, Libanonu, Jordánska, jakož i ze zemí podél trasy přes centrální Středomoří, čímž podpořily zejména mechanismy nouzového tranzitu zřízené Úřadem vysokého komisaře OSN pro uprchlíky v Nigeru (2017) a Rwandě (2019). Program byl úspěšný a v jeho rámci bylo přesídleno 43 827 osob (88 % celkového závazku).

                     (10)

                     Ve snaze docílit co největšího počtu přesídlených osob a co nejlépe využít dostupných finančních prostředků budou mít členské státy, které dosud plně nerealizovaly své závazky v rámci druhého programu EU pro přesídlování, možnost svým dřívějším závazkům dostát v letech 2020 a 2021.

                     (11)

                     Na základě prohlášení EU a Turecka (7) bylo do poloviny září 2020 přesídleno více než 27 000 osob (8). Další osoby, které potřebují mezinárodní ochranu, přesídlily členské státy z Turecka v rámci svých vlastních vnitrostátních programů.

                     (12)

                     Unie musí přejít od ad hoc programů pro přesídlování k programům fungujícím na základě stabilního rámce, jež zajistí, aby byly programy Unie pro přesídlování udržitelné a předvídatelné. Komise za tímto účelem v roce 2016 navrhla nařízení, kterým se zřizuje rámec Unie pro znovuusídlování (9), jež má osobám, které potřebují ochranu, v rámci celkové revize azylového systému Unie zajistit bezpečné a legální možnosti získání mezinárodní ochrany. Částečné prozatímní politické dohody bylo dosaženo v červnu 2018 a v jejím rámci bylo do působnosti navrhovaného nařízení spolu s přesídlováním zahrnuto i humanitární přijímání. Rychlé přijetí návrhu je důležitým předpokladem účinnější, spravedlivější a stabilnější politiky EU v oblasti azylu a migrace, která bude stabilní rámec pro přesídlování obsahovat.

                     (13)

                     Ve snaze zajistit, aby úsilí v oblasti přesídlování pokračovalo až do doby, než bude přijat stabilní rámec, vyzvala Komise členské státy, aby předložily své závazky týkající se přesídlování pro rok 2020 na 9. fóru o přesídlování, které se konalo v červenci 2019. Tyto závazky vycházely z dohodnutých priorit pro toto období a byly založeny na celkových potřebách v oblasti přesídlování, jak je na rok 2020 odhadoval Úřad vysokého komisaře OSN pro uprchlíky, a na doporučeních Úřadu vysokého komisaře OSN pro uprchlíky ohledně plánů EU týkajících se přesídlování na rok 2020, přičemž v rámci těchto doporučení bylo na rok 2020 požadováno 30 000 míst. Výsledkem bylo, že se členské státy zavázaly přijmout 29 500 osob. Tento významný celkový závazek, jenž činí více než 50 % všech míst, která státy Úřadu vysokého komisaře OSN pro uprchlíky poskytly za účelem přesídlení v roce 2020, je výrazem vytrvalého odhodlání členských států poskytovat ochranu, zachraňovat životy a nabízet věrohodně alternativy nelegálních přesunů.

                     (14)

                     S ohledem na odhadované světové potřeby v oblasti přesídlování v roce 2020, tříletou strategii Úřadu vysokého komisaře OSN pro uprchlíky (2019–2021) týkající se přesídlování a doplňkových možností a na první Globální fórum pro uprchlíky (prosinec 2019) je tento významný závazek členských států potvrzením toho, že EU je globálním lídrem přesídlování.

                     (15)

                     Výběr prioritních regionů pro přesídlení v rámci závazků pro rok 2020 vychází z předpokládaných celosvětových potřeb podle Úřadu vysokého komisaře OSN pro uprchlíky a z potřeby pokračovat v provádění prohlášení EU a Turecka z března 2016. Členské státy by měly pokračovat v přesídlování z Turecka, Jordánska, Libanonu, jakož i z klíčových afrických zemí podél trasy přes centrální Středomoří a do zemí, do kterých tato trasa vede, včetně Libye, Nigeru, Čadu, Egypta, Etiopie a Súdánu. Rovněž by měly podporovat mechanismy nouzového tranzitu v Nigeru a Rwandě a poskytovat místa pro nouzové přesídlování. Součástí provádění prohlášení EU a Turecka je aktivace dobrovolného programu přijímání osob z humanitárních důvodů ve spolupráci s Tureckem, jakmile budou splněny všechny podmínky tohoto programu a nelegální překračování hranic mezi Tureckem a EU skončí, nebo se alespoň podstatně a udržitelně sníží.

                     (16)

                     Na pomoc při realizaci cíle na rok 2020, který spočívá v přesídlení 29 500 osob, bylo z rozpočtu Unie členským státům uvolněno přibližně 300 milionů EUR (10). Členským státům může být při dodržení pravidel Azylového, migračního a integračního fondu (AMIF) poskytnuta pobídková platba ve výši 10 000 EUR na přesídlenou osobu z prioritních oblastí nebo ze zvláště zranitelných skupin a ve výši 6 000 EUR na jiné případy přesídlení.

                     (17)

                     Od ledna do března 2020 bylo v rámci závazků pro rok 2020 do EU přesídleno více než 3 600 nově příchozích osob. V důsledku vypuknutí pandemie koronaviru došlo nicméně k vážnému narušení operací přesídlování. Členské státy, Úřad vysokého komisaře OSN pro uprchlíky a Mezinárodní organizace pro migraci tyto operace od poloviny března 2020 pozastavily. Dne 18. června 2020 Úřad vysokého komisaře OSN pro uprchlíky oznámil, že přesídlování uprchlíků bude obnoveno (11). Od léta byly činnosti v oblasti přesídlování postupně obnoveny v několika členských státech.

                     (18)

                     Tato nebývalá celosvětová zdravotní hrozba a opatření k zamezení šíření viru měly značný dopad na všechny operace a postupy související s přesídlováním, humanitárním přijímáním a komunitními sponzorskými programy. Aby se zvýšil dopad přijatých opatření, ukázalo se, že je potřeba koordinace ze strany EU.

                     (19)

                     Komise ve svých Pokynech k provádění příslušných předpisů EU v oblasti azylových řízení, postupů navracení a přesídlování (12) vyzvala členské státy, aby i nadále projevovaly solidaritu s osobami, které potřebují mezinárodní ochranu, a s třetími zeměmi, které poskytují útočiště velkému počtu uprchlíků, tím, že budou v rámci možností pokračovat v činnostech souvisejících s přesídlováním. Komise vyzvala členské státy, aby zvážily nové způsoby fungování, jako jsou pohovory na dálku nebo výběr kandidátů na základě dokumentace. Evropský podpůrný úřad pro otázky azylu (EASO) poskytl v těchto záležitostech rychlou operační podporu díky řadě tematických setkání, která byla zorganizována online v rámci sítě pro přesídlování a humanitární přijímání.

                     (20)

                     Vzhledem k tomu, že si je vědoma negativního dopadu pandemie koronaviru na provádění závazků přijatých pro rok 2020, rozhodla se Komise prodloužit prováděcí období nad rámec roku 2020, aby členským státům na úplné provedení těchto závazků zajistila dostatek času. Původně roční program bude proto přeměněn na dvouletý program pokrývající období 2020–2021, během kterého by členské státy měly přesídlit 29 500 osob. Kromě toho by členské státy měly, pokud možno, zvážit další vnitrostátní programy pro přesídlování financované ze strany státu.

                     (21)

                     Aby bylo zajištěno plynulé pokračování snah EU v oblasti přesídlování po narušení, které způsobila pandemie koronaviru, mělo by se s přihlédnutím k finančním zdrojům, jež na podporu závazků ze strany členských států v období 2021–2027 vyčlenil Azylový, migrační a integrační fond, uvažovat o nových programech pro přesídlování na období počínaje rokem 2022. Cílem Unie je, aby se počet přesídlovaných osob v nadcházejících letech postupně zvyšoval.

                     (22)

                     Kromě finanční podpory EU je členským státům při přesídlování osob poskytována pomoc prostřednictvím různých opatření. Při plnění závazků v oblasti přesídlování členským státům pomáhá Evropský podpůrný úřad pro otázky azylu. Nástroj na podporu přesídlení, který funguje od dubna 2019 (pilotní fáze) v Istanbulu, podporuje úsilí členských států v oblasti přesídlování z Turecka. Síť pro přesídlování a humanitární přijímání, již zajišťuje úřad EASO a jež je v provozu od ledna 2020, podporuje spolupráci a sdílení poznatků mezi členskými státy se zaměřením na specifická témata týkající se EU. Síť je hlavním fórem, kde členské státy řeší dopad pandemie způsobené koronavirem prostřednictvím sdílení informací a vzájemného učení.

                     (23)

                     V souladu s tříletou strategií Úřadu vysokého komisaře OSN pro uprchlíky (2019–2021) týkající se přesídlování a doplňkových možností je dále třeba podpořit zavedení nebo další využívání humanitárních modelů přijímání a dalších doplňkových možností jakožto dalších způsobů přijímání, aby se zvýšil počet míst nabízených prostřednictvím jiných bezpečných a legálních možností než přesídlování.

                     (24)

                     Podle navrhovaného nařízení o rámci Unie pro přesídlování mají být členským státům poskytnuty finanční prostředky na humanitární přijímání.

                     (25)

                     V členských státech a zemích mimo EU již existuje široká škála různých slibných praktik, které jsou odrazem různých modelů humanitárního přijímání a které lze rozšířit na jiné členské státy nebo použít v jiných členských státech.

                     (26)

                     Několik členských států provádí programy komunitního sponzorování (13), kterými lze podporovat přesídlování, humanitární přijímání a další doplňkové možnosti. Ve všech případech mohou soukromí sponzoři, skupiny soukromých osob nebo neziskové organizace hrát při přijímání a začleňování osob, které potřebují mezinárodní ochranu, strukturovanou úlohu.

                     (27)

                     V souvislosti s přesídlováním mohou programy komunitního sponzorování členským státům pomoci zvýšit počet míst pro přesídlení a úspěšně integrovat uprchlíky do hostitelských komunit. Soukromí sponzoři na základě silného partnerství mezi státem a organizacemi občanské společnosti, jednotlivci nebo skupinami jednotlivců obvykle poskytují finanční, praktickou a morální podporu pro přijetí nebo integraci uprchlíků Jak prokázala studie z roku 2018 věnovaná proveditelnosti a přidané hodnotě sponzorských programů (14), mohou mít modely komunitního sponzorování řadu různých forem. Podle toho, jak jsou tyto modely koncipovány a jaký je jejich cíl, pomáhají zvýšit počet míst, která jsou k dispozici pro přijímání osob potřebujících ochranu, umožňují rychlejší a účinnější integraci, zlepšují veřejnou podporu pro uprchlíky a přesídlování a pomáhají předcházet dalšímu nelegálnímu pohybu přesídlených osob.

                     (28)

                     Dalšími formami komunitního sponzorování vedle přesídlování, které mohou sloužit jako model, jsou programy, které některé členské státy a soukromé organizace označují jako „humanitární koridory“, například model komunitního sponzorování uplatňovaný v současné době náboženskými organizacemi v Itálii, Francii a Belgii ve spolupráci s příslušnými vnitrostátními vládami. V rámci tohoto modelu jsou soukromí sponzoři zapojeni do všech fází procesu přijímání, od určování osob, které potřebují mezinárodní ochranu, po jejich přesun do dotčeného členského státu. Sponzoři jsou zapojeni i do přijímání a integrace a nesou související náklady. Od roku 2016 se touto cestou do Evropy dostalo více než 2 700 osob potřebujících mezinárodní ochranu, přičemž ve většině případů to bylo do Itálie a Francie. Podrobná pravidla spolupráce mezi státem a soukromými sponzory jsou často stanovena v memorandech o porozumění.

                     (29)

                     S ohledem na přínosy komunitního sponzorství by Unie měla pokračovat v prosazování přístupu EU ke komunitnímu sponzorství, který vychází ze stávajících zkušeností členských států a který zapojuje úřad EASO. Unie bude i nadále podporovat budování kapacit subjektů občanské společnosti zapojených do programů komunitního sponzorování a prosazuje nadnárodní sdílení poznatků za účelem rozšíření stávajících programů komunitního sponzorování, vytváření nových programů, a to i v členských státech, které dosud takové programy nezavedly. Komise za tímto účelem v roce 2019 zveřejnila na základě programu akcí Unie v rámci Azylového, migračního a integračního fondu (AMIF) zvláštní výzvu k podávání návrhů (15). Jedním z témat, která byla zahrnuta do výzvy k podávání návrhů na nadnárodní opatření v otázkách azylu, migrace a integrace v rámci pracovního programu AMIF na rok 2020, je podpora doplňkových možností pro osoby, které potřebují ochranu, a jejich další integrace (16).

                     (30)

                     Pandemie koronaviru má dopad i na programy komunitního sponzorství. Komise ve svých pokynech k provedení příslušných předpisů EU v oblasti azylových řízení, postupů navracení a přesídlování vyzvala členské státy, aby pokračovaly v komunikaci se sponzory, aby je informovaly o vývoji situace a pokračovaly v náboru sponzorů a jejich prověřování, aby do budoucna zvýšily svoji kapacitu pro převzetí uprchlíků.

                     (31)

                     Jak zdůrazňuje Úřad vysokého komisaře OSN pro uprchlíky, je sloučení rodiny obecně považováno za klíčový faktor úspěšné integrace v hostitelské zemi. Násilně vysídlené osoby, které potřebují mezinárodní ochranu, se při uplatňování svého práva na sloučení rodiny často potýkají s řadou problémů, jako jsou zdlouhavé a zatěžující administrativní postupy (17). To může vést k pokusům o obcházení pravidel prostřednictvím nebezpečné nelegální migrace. Aby se usnadnil přístup k právu na sloučení rodiny v souladu se směrnicí o sloučení rodiny (18), měly by členské státy zavést programy pomoci při slučování rodin, které zlepší přístup k informacím a zjednoduší postup žádosti o udělení víza. V případech, které nespadají do působnosti směrnice o sloučení rodiny, mají členské státy zřídit programy humanitárního přijímání osob, jako podání žádosti na základě rodinné vazby

                     (32)

                     Aby bylo možné využít dovedností, kvalifikací a motivace jednotlivců, kteří potřebují mezinárodní ochranu, je třeba hledat další doplňkové možnosti přijímání, jako je vzdělávání nebo práce. Některé členské státy podporují programy, jež osobám, které potřebují mezinárodní ochranu, např. studentům nebo pracovníkům usnadňují přístup ke stávajícím legálním možnostem. Členské státy by v rámci těchto postupů měly využívat nástroj EU pro tvorbu dovednostního profilu státních příslušníků třetích zemí. Tento speciální online nástroj pomáhá mapovat a dokumentovat dovednosti a kvalifikace osob přistěhovaleckého původu (19).

                     (33)

                     Podle odhadů mají přístup k vysokoškolskému vzdělání na celém světě méně než tři procenta uprchlíků (20). I když uprchlíci disponují dovednostmi a nezbytnými znalostmi, často jim pro to, aby se mohli přihlásit do bakalářských, magisterských nebo postgraduálních programů v Unii, chybí informace a finanční prostředky. Členské státy by měly uvážit způsoby, jak mladým, kteří potřebují mezinárodní ochranu, zlepšit přístup na vysoké školy tím, že jim usnadní přístup na své území jako studentům. Takové iniciativy mohou vyžadovat aktivní výběrové řízení v zemích mimo EU, jazykovou přípravu, flexibilní kritéria přijímání do studijních programů, jakož i stipendia a cílená integrační opatření po příjezdu. Po absolvování studia by studentům, kteří si přejí zůstat v dotčeném členském státě v souladu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/801 (21), mělo být poskytnuto poradenství a pomoc při hledání pracovního uplatnění.

                     (34)

                     Aby usnadnila provádění těchto programů, bude Komise podporovat vzájemné učení a výměnu zkušeností mezi členskými státy a bude zkoumat, jak může EU navrhování a rozvíjení těchto možností pro studenty finančně podpořit.

                     (35)

                     Členské státy by měly dále zvážit spolupráci se soukromým sektorem, zaměstnavateli, odborovými organizacemi a občanskou společností při rozvoji inovativních mezinárodních programů mobility práce pro osoby vyžadující ochranu.

                     (36)

                     Při přípravě a realizaci programů humanitárního přijímání a dalších doplňkových možností bude členským státům pomáhat Evropský podpůrný úřad pro otázky azylu (EASO) společně se sítí pro přesídlování a humanitární přijímání.

                     (37)

                     Při provádění programů přesídlování, humanitárního přijímání a dalších doplňkových možností by členské státy měly zohlednit povinnosti stanovené v Úmluvě OSN o právech osob se zdravotním postižením.

                     (38)

                     Aby bylo možné sledovat provádění programů EU pro přesídlování v letech 2020 a 2021, měly by členské státy na požádání podat Komisi zprávu o osobách, které byly na jejich území přesídleny na základě jejich závazků, přičemž by měly upřesnit zemi, z níž byly dané osoby přesídleny. Komise bude rovněž sledovat různé projekty a programy pro humanitární přijímání uplatňované v členských státech, aby si udržela přehled o všech legálních možnostech pro osoby, které potřebují mezinárodní ochranu, a o počtu míst poskytovaných prostřednictvím těchto cest.

                     (39)

                     Toto doporučení by mělo být určeno členským státům. Státy přidružené v rámci dublinského systému by měly přispět ke společnému evropskému úsilí v oblasti přesídlování, jakož i ke společným snahám na poli doplňkových možností,

               PŘIJALA TOTO DOPORUČENÍ:

            ZVÝŠENÍ POČTU ČLENSKÝCH STÁTŮ ZAPOJENÝCH DO PŘESÍDLOVÁNÍ A HUMANITÁRNÍHO PŘIJÍMÁNÍ

                     1.

                     Členské státy by měly pomoci při poskytování legálních možností migrace osobám, které potřebují mezinárodní ochranu, v duchu mezinárodní solidarity se zeměmi prvního azylu nebo tranzitu a měly by posilovat vzájemnou solidaritu.

            INTENZIVNĚJŠÍ PROVÁDĚNÍ PROGRAMŮ V DOBĚ PANDEMIE KORONAVIRU A VYŠŠÍ MÍRA PŘESÍDLOVÁNÍ VE STŘEDNĚDOBÉM HORIZONTU

                     2.

                     Na základě zkušeností získaných při provádění předchozích programů EU v oblasti přesídlování a ve snaze zajistit přechod mezi těmito programy a stabilním rámcem Unie pro přesídlování se členské státy vyzývají, aby svůj cíl v oblasti přesídlování, který si stanovily pro rok 2020 a který spočívá v přesídlení nejméně 29 500 osob potřebujících mezinárodní ochranu ze zemí mimo EU, splnily během dvouletého období (od 1. ledna 2020 do 31. prosince 2021).

                     3.

                     Členské státy se vyzývají, aby své závazky přijaté pro rok 2020 splnily nejrychleji, jak bude s ohledem na dopad pandemie koronaviru možné. Doporučuje se jim, aby zvážily inovativní způsoby fungování a přizpůsobily své postupy tak, aby reagovaly na měnící se situaci na místě, mimo jiné v zemích prvního azylu.

                     4.

                     Členským státům, které nerealizovaly všechny své závazky v rámci programu EU pro přesídlování na období 2018–2019 (22), se doporučuje, aby tyto závazky uskutečnily v letech 2020 a 2021 v souladu se svými národními programy v rámci Azylového, migračního a integračního fondu (AMIF).

                     5.

                     Členské státy by měly v letech 2020 a 2021 pokračovat v činnostech souvisejících s přesídlováním v co největší míře, která s ohledem na pandemii koronaviru bude možná, a své závazky by měly zaměřit:

                                 a)

                                 na zajištění dalšího přesídlování z Turecka v případě Syřanů, jiných státních příslušníků třetích zemí a osob bez státní příslušnosti vysídlených v důsledku syrského konfliktu, a podpořit tak provádění prohlášení EU a Turecka z března 2016; to zahrnuje aktivaci dobrovolného programu přijímání osob z humanitárních důvodů, jakmile budou splněny všechny podmínky tohoto programu a nelegální překračování hranic mezi Tureckem a EU skončí, nebo se alespoň podstatně a udržitelně sníží;

                                 b)

                                 na zajištění dalšího přesídlování z Libanonu a Jordánska;

                                 c)

                                 na to, aby přispěly k trvalé stabilizaci situace v centrálním Středomoří přesídlením osob, které potřebují ochranu, z Libye, Nigeru, Čadu, Egypta, Etiopie a Súdánu, včetně podpory dočasných mechanismů Úřadu vysokého komisaře OSN pro uprchlíky pro nouzovou evakuaci nejzranitelnějších skupin migrantů z Libye nacházejících se v Nigeru a Rwandě.

                     6.

                     Členské státy se vyzývají, aby flexibilně reagovaly na celosvětové naléhavé potřeby v oblasti přesídlování. Vyzývají se, aby závazky v oblasti přesídlování splnily v nejvyšší možné míře a aby dobře využily rozpočet na ně vyčleněný. Své programy týkající se přesídlování by měly provádět v úzké spolupráci s Úřadem vysokého komisaře OSN pro uprchlíky a případně s podporou úřadu EASO.

                     7.

                     Aby byla zajištěna kontinuita operací souvisejících s přesídlováním a jejich další navýšení po přerušení, které způsobila pandemie koronaviru, se členské státy vyzývají, aby přispěly k budoucím programům EU v oblasti přesídlování. Vyzývají se, aby své stávající programy pro přesídlování navýšily, obnovily své předchozí programy pro přesídlování nebo zavedly nové programy přesídlování, aby se zvýšil počet míst pro přijímání osob, které potřebují mezinárodní ochranu, jakmile bude přesídlování opět možné za bezpečných podmínek pro všechny zúčastněné subjekty.

            ZAJIŠTĚNÍ KVALITNÍCH PROGRAMŮ PRO PŘESÍDLOVÁNÍ

                     8.

                     Členské státy by měly zajistit, aby všechny fáze postupu přesídlování byly prováděny na vysoce kvalitní úrovni, zejména předodjezdová orientace (na dálku) a poskytování informací po příjezdu. Vyzývají se, aby zajistily odpovídající a dostatečnou přijímací kapacitu s ohledem na vyšší zdravotní rizika, a zaručily tak rychlé přesídlení vybraných osob do Evropy.

                     9.

                     Členské státy by měly vypracovat cílené a účinné programy integrace a sociálního začleňování pro přesídlené osoby, které budou zohledňovat zejména zranitelnost. Měly by úzce spolupracovat s občanskou společností a přijímajícími komunitami na zavádění nebo rozšiřování programů komunitního sponzorování v oblasti přesídlování, jejichž cílem je účinně, lépe a rychleji integrovat přesídlené uprchlíky do hostitelských komunit.

                     10.

                     Členské státy by měly zavést interní programy sledování a hodnocení, které by měřily účinnost a účelnost programů přesídlování a příslušných integračních programů.

            PODPORA HUMANITÁRNÍHO PŘIJÍMÁNÍ

                     11.

                     Členské státy se vyzývají, aby zvýšily počet zranitelných osob potřebujících mezinárodní ochranu, které přijímají na své území. Kromě přesídlování by se měly zaměřit zejména na zavádění nebo rozšiřování jiných forem legálních možností migrace pro zranitelné osoby, které potřebují mezinárodní ochranu.

                     12.

                     Dále se členské státy vyzývají, aby usnadnily přístup k právu na sloučení rodiny zaváděním programů pomoci při slučování rodin, které zlepší přístup k informacím a zjednoduší postup podávání žádosti. Rovněž se vyzývají, aby umožnily přijímání rodinných příslušníků osob požívajících mezinárodní ochrany prostřednictvím programů humanitárního přijímání osob, jako podání žádost na základě rodinné vazby.

                     13.

                     Členské státy se vyzývají, aby se přidaly k unijnímu přístupu komunitního sponzorování, který je založen na celé řadě modelů humanitárního přijímání, a navrhovaly programy přijímání v souladu se svými vnitrostátními prioritami a s ohledem na priority a zájmy vnějších vztahů EU.

                     14.

                     Členské státy se vyzývají, aby úzce spolupracovaly s občanskou společností a zaváděly nebo rozšířily programy komunitního sponzorování jako humanitární možnosti přijetí, kde by byli soukromí sponzoři, skupiny soukromých osob nebo neziskové organizace zapojeni do různých fází programu, od identifikace osob, které ve třetí zemi potřebují mezinárodní ochranu, po jejich integraci po příjezdu.

                     15.

                     Při navrhování těchto programů komunitního sponzorování by členské státy a jejich partneři měli stanovit transparentní a nediskriminační kritéria, podle kterých budou osoby vyžadující mezinárodní ochranu vybírány. Od počátku programu by měli zajistit, aby byly jasně vymezeny jednotlivé úlohy a odpovědnosti občanské společnosti a orgánů státní správy ve fázi před příjezdem a po příjezdu. Členské státy jsou i nadále odpovědné za kontroly bezpečnosti a postupy přijímání a musí zaručit, že budou zavedeny odpovídající záruky a záchranné sítě.

                     16.

                     Členské státy se vyzývají, aby zavedly nebo rozšířily programy komunitního sponzorování, jejichž cílem je zajistit lepší a rychlejší integraci a sociální začlenění osob, kterým byla v hostitelských komunitách poskytnuta mezinárodní ochrana, a docílily lepší veřejné podpory díky kultuře společnosti více nakloněné přijímání a začleňování.

                     17.

                     Členské státy se vyzývají, aby během pandemie i po ní pokračovaly v komunikaci se soukromými sponzory a aby soukromé sponzory aktivně zapojovaly do sponzorských programů.

                     18.

                     Členské státy se vyzývají, aby na podporu programů komunitního sponzorování využívaly různé možnosti spolufinancování z prostředků EU.

            PODPORA DOPLŇKOVÝCH MOŽNOSTÍ, JAK OSOBÁM, KTERÉ POTŘEBUJÍ MEZINÁRODNÍ OCHRANU, ZAJISTIT VZDĚLÁNÍ A PRÁCI

                     19.

                     Členské státy se vyzývají, aby připravovaly a podporovaly programy, jež osobám, které potřebují mezinárodní ochranu, usnadní přístup k dalším existujícím legálním možnostem a aby ke zmapování a zdokumentování jejich dovedností a kvalifikací v případě potřeby využívaly nástroje EU. Členské státy se rovněž vyzývají, aby zajistily co nejdříve přístup na trh práce, mimo jiné v rámci aktivačních programů (jako jsou programy na změnu kvalifikace a prohlubování dovedností). Za účelem usnadnění integrace na trhu práce by měly členské státy úzce spolupracovat se sociálními partnery.

                     20.

                     Členské státy by měly uvážit způsoby, jak mladým, kteří potřebují mezinárodní ochranu, s přihlédnutím k jejich zvláštním potřebám zlepšit přístup na vysoké školy a jak jim dát příležitost studovat. Členské státy by v úzké spolupráci s vysokými školami mohly zvážit vytvoření specializovaných programů, které by mohly zahrnovat konkrétní, flexibilnější způsoby přijímání studentů, finanční podporu a odpovídající jazykové kurzy, nebo zintenzivnění stávajících iniciativ. Absolventům, kteří si přejí zůstat v členském státě, by měly poskytovat poradenství a pomoc při hledání pracovního uplatnění.

                     21.

                     Členské státy by měly zvážit spolupráci se soukromým sektorem a zaměstnavateli při rozvoji inovativních mezinárodních programů mobility práce pro osoby, které potřebují mezinárodní ochranu, aniž by byla dotčena jejich práva na ochranu.

                     22.

                     Členské státy se vyzývají, aby se přidaly k unijnímu přístupu ke komunitnímu sponzorování za účelem podpory doplňkových možností, jak osobám, které potřebují mezinárodní ochranu, zajistit vzdělání a práci.

            POSILOVÁNÍ SPOLUPRÁCE MEZI ČLENSKÝMI STÁTY A PODPORA PŘESÍDLOVÁNÍ NA CELOSVĚTOVÉ ÚROVNI

                     23.

                     Aby bylo možné využít výhod a potenciálu spolupráce a koordinace na úrovni EU v oblasti přesídlování, humanitárního přijímání, komunitního sponzorování a doplňkových možností, vyzývají se členské státy, aby se zapojily do sítě EASO pro přesídlování a humanitární přijímání a aktivně se účastnily jejích schůzí a činností.

                     24.

                     Členské státy by v rámci sítě EASO pro přesídlování a humanitární přijímání měly spolupracovat, aby se usnadnilo včasné a bezproblémové obnovení přesídlování po zrušení omezení v souvislosti s pandemií koronaviru, a navrhovat nové způsoby fungování a nové postupy, aby byly operace přesídlování ve střednědobém horizontu udržitelnější.

                     25.

                     Aby se přesídlování více rozšířilo v celosvětovém měřítku, měly by členské státy uzavírat partnerství se zeměmi mimo EU a pomáhat jim připravovat vlastní programy přesídlování prostřednictvím budování kapacit a sdílení zkušeností a osvědčených postupů na základě odborných poznatků úřadu EASO a ve spolupráci s Úřadem vysokého komisaře OSN pro uprchlíky a Mezinárodní organizací pro migraci.

            SLEDOVÁNÍ

                     26.

                     Členské státy by měly na požádání sdělit Komisi počet osob, které byly v souladu s jejich závazky přesídleny na jejich území, přičemž by měly upřesnit zemi, z níž byly dané osoby přesídleny.

                     27.

                     Členské státy by měly Komisi informovat o osobách přijatých v rámci programů humanitárního přijímání a dalších doplňkových možností.

            FINANČNÍ PODPORA

                     28.

                     Členské státy by měly plně využívat finanční podporu, která byla poskytnuta prostřednictvím Azylového, migračního a integračního fondu pro zbývající dobu jeho prováděcího období, ke splnění závazků v oblasti přesídlování, aby se zajistilo, že budou všechny fáze procesu přesídlování uvedené v tomto doporučení provedeny na vysoce kvalitní úrovni.

                     29.

                     Členské státy by měly rovněž plně využívat další možnosti financování z EU na podporu a zlepšení v oblasti přesídlování, humanitárního přijímání a dalších doplňkových možností migrace osob, které potřebují mezinárodní ochranu, a na jejich integraci a sociální začlenění do hostitelských společností, zejména z Evropského sociálního fondu a Evropského fondu regionálního rozvoje v souladu s jejich příslušnými cíli.

            ADRESÁTI

         Toto doporučení je určeno členským státům.

            V Bruselu dne 23. září 2020.

                  Za Komisi

               Ylva JOHANSSON

                  členka Komise

            (1)  Spolufinancované z rozpočtu Unie a prováděné konsorcii pod vedením členských států.

            (2)  https://www.unhcr.org/the-global-compact-on-refugees.html

            (3)  V roce 2018 obdržel Úřad vysokého komisaře OSN pro uprchlíky závazky týkající se přesídlování od 29 zemí; v roce 2017 se pro porovnání jednalo o 35 zemí; počet odjezdů za účelem přesídlení se snížil z 65 100 v roce 2017 na 55 680 v roce 2018.

            (4)  Doporučení Komise (EU) 2015/914 ze dne 8. června 2015 k Evropskému programu znovuusídlování (Úř. věst. L 148, 13.6.2015, s. 32).

            (5)  Závěry zástupců vlád členských států zasedajících v Radě ze dne 20. července 2015.

            (6)  Doporučení Komise (EU) 2017/1803 ze dne 3. října 2017 o posílení legálních cest pro osoby, které potřebují mezinárodní ochranu (Úř. věst. L 259, 7.10.2017, s. 21).

            (7)  https://www.consilium.europa.eu/en/press/press-releases/2016/03/18/eu-turkey-statement/

            (8)  Tato přesídlení byla částečně započítána do programů EU pro přesídlování uvedených v 8. a 9. bodě odůvodnění.

            (9)  COM(2016) 468 final.

            (10)  Finanční podpora kombinuje rozpočtové prostředky roku 2019 a 2020, které byly členským státům dány k dispozici ve dvou splátkách.

            (11)  https://www.unhcr.org/news/press/2020/6/5eeb85be4/joint-statement-un-refugee-chief-grandi-ioms-vitorino-announce-resumption.html?query=resettlement resumption

            (12)  C(2020) 2516 final.

            (13)  V některých zemích se nazývají také „programy soukromého sponzorování“.

            (14)  https://op.europa.eu/fr/publication-detail/-/publication/1dbb0873-d349-11e8-9424-01aa75ed71a1/language-en/format-PDF/source-114630059

            (15)  Výzva k podávání návrhů z roku 2019, AMIF-2019-AG-Call, Téma 1: Podpora integrace osob, které potřebují ochranu, prostřednictvím soukromých sponzorských programů.

            (16)  Prováděcí rozhodnutí Komise ze dne 26. června 2020 o financování akcí Unie v rámci Azylového, migračního a integračního fondu a o přijetí pracovního programu na rok 2020: https://ec.europa.eu/home-affairs/sites/homeaffairs/files/financing/fundings/migration-asylum-borders/asylum-migration-integration-fund/union-actions/docs/c4223-annex-decision-amif-awp-2020.pdf

            (17)  https://www.unhcr.org/uk/protection/basic/5f5743f84/families-together-family-reunification-for-refugees-in-the-european-union.html

            (18)  Směrnice Rady 2003/86/ES ze dne 22. září 2003 o právu na sloučení rodiny (Úř. věst. L 251, 3.10.2003, s. 12).

            (19)  https://ec.europa.eu/migrantskills/#/

            (20)  Odhady Úřadu vysokého komisaře OSN pro uprchlíky: https://www.unhcr.org/tertiary-education.html

            (21)  Směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/801 ze dne 11. května 2016 o podmínkách vstupu a pobytu státních příslušníků třetích zemí za účelem výzkumu, studia, stáže, dobrovolnické služby, programů výměnných pobytů žáků či vzdělávacích projektů a činnosti au-pair (Úř. věst. L 132, 21.5.2016, s. 21), článek 25.

            (22)  Doporučení (EU) 2017/1803.

            PŘÍLOHA

               Přesídlování: Závazky pro rok 2020

                        Členský stát

                        Celkem míst v roce 2020

                        Belgie

                        758

                        Bulharsko (*1)

                        [25]

                        Česko

                        Dánsko

                        Německo

                        5 500

                        Estonsko

                        Irsko

                        994

                        Řecko

                        Španělsko

                        1 000

                        Francie

                        5 200

                        Chorvatsko

                        100

                        Itálie

                        700

                        Kypr

                        Lotyšsko

                        Litva

                        18

                        Lucembursko (*1)

                        [50]

                        Maďarsko

                        Malta (*1)

                        [20]

                        Nizozemsko

                        1 902

                        Rakousko

                        Polsko

                        Portugalsko

                        1 150

                        Rumunsko

                        200

                        Slovinsko

                        Slovensko

                        Finsko

                        850

                        Švédsko

                        5 114

                        Spojené království

                        6 000

                           CELKEM

                           29 487

               (*1)  Plnění závazků z předchozího programu (nezapočítaných do závazků pro rok 2020).


title: Doporučení Komise (EU) 2020/1365 ze dne 23. září 2020 o spolupráci mezi členskými státy, pokud jde o operace prováděné plavidly vlastněnými nebo provozovanými soukromými subjekty za účelem pátracích a záchranných činností

text:
               1.10.2020

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               L 317/23

      DOPORUČENÍ KOMISE (EU) 2020/1365
      ze dne 23. září 2020
      o spolupráci mezi členskými státy, pokud jde o operace prováděné plavidly vlastněnými nebo provozovanými soukromými subjekty za účelem pátracích a záchranných činností
      EVROPSKÁ KOMISE,
      s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na článek 292 této smlouvy,
      vzhledem k těmto důvodům:

                  (1)

                  Poskytnutí pomoci osobám nalezeným v tísni na moři je právní povinností členských států, kterou stanoví mezinárodní obyčejové právo a mezinárodní smlouvy, zejména Mezinárodní úmluva o bezpečnosti lidského života na moři (úmluva SOLAS z roku 1974), Úmluva Organizace spojených národů o mořském právu (úmluva UNCLOS z roku 1979) a Mezinárodní úmluva o pátrání a záchraně na moři (úmluva SAR z roku 1979), jakož i právo Unie. Evropská unie je smluvní stranou úmluvy UNCLOS.

                  (2)

                  Od roku 2014 se tisíce lidí snaží dostat přes Středozemní moře do Evropy, což vyžaduje mnohostrannou reakci ze strany Evropské unie a jejích členských států s cílem odvrátit ztráty na životech, zlepšit řízení migrace, řešit základní příčiny nelegální migrace a rozbít organizované zločinecké skupiny převaděčů migrantů a obchodníků s lidmi.

                  (3)

                  I když se nelegální migrace do EU za poslední dva roky snížila a na moři přišlo o život méně lidí, rizikové využívání malých a k plavbě na moři nezpůsobilých plavidel ve Středomoří zůstává charakteristickým rysem migračního prostředí a nadále podněcuje organizovanou trestnou činnost a způsobuje nepřijatelná úmrtí. Podle Mezinárodní organizace pro migraci bylo v roce 2020 doposud ve Středomoří zaznamenáno více než 500 úmrtí, přičemž v roce 2019 to bylo více než 1 880 úmrtí a od roku 2014 celkem více než 20 300 úmrtí; trasa přes centrální Středomoří do Evropy tak má celosvětově nejtragičtější bilanci.

                  (4)

                  V reakci na migrační krizi byla od roku 2015 ve Středomoří výrazně posílena pátrací a záchranná kapacita, koordinace a efektivita, mimo jiné díky významnému přispění pobřežních států a většímu zapojení soukromých a komerčních plavidel. Evropská unie a členské státy rozšířily svou kapacitu ve Středomoří, mimo jiné prostřednictvím vnitrostátních operací a operací vedených Evropskou agenturou pro pohraniční a pobřežní stráž (Frontex), jako jsou Themis (dříve Triton), Poseidon a Indalo, a předtím i námořní operace EU EUNAVFOR MED Sophia, která od roku 2015 pomohla na moři zachránit více než 600 000 osob.

                  (5)

                  V tomto kontextu provozuje soukromá plavidla rovněž několik nevládních organizací, a to většinou v oblasti centrálního Středomoří, což významně přispívá k záchraně osob na moři, které jsou poté přiváženy na území EU za účelem bezpečného vylodění. Jak již bylo zdůrazněno v akčním plánu EU proti pašování migrantů (2015–2020) a dále objasněno v pokynech Komise k balíčku proti převaděčství (C(2020) 6470), je třeba zabránit kriminalizaci osob, které poskytují humanitární pomoc lidem v tísni na moři, a zároveň zajistit, aby byly zavedeny vhodné trestní sankce proti převaděčům.

                  (6)

                  Ve svém usnesení ze dne 18. dubna 2018 o pokroku v iniciativě globálních paktů OSN o bezpečné, řízené a legální migraci a o uprchlících (2018/2642(RSP)) Evropský parlament požaduje větší kapacitu pro vyhledávání a záchranu osob v nouzi, aby všechny státy věnovaly této problematice větší kapacitu a aby byla uznána pomoc soukromých subjektů a nevládních organizací, které provádějí záchranné operace na moři i na pevnině.

                  (7)

                  Pátrací a záchranné operace v nouzových situacích vyžadují koordinaci a rychlé vylodění na bezpečném místě a dodržování základních práv zachráněných osob v souladu se závazky vyplývajícími z Listiny základních práv EU, včetně zásady nenavracení, a s mezinárodním obyčejovým právem a mezinárodními smlouvami v oblasti lidských práv a námořního práva, včetně pokynů Výboru pro námořní bezpečnost Mezinárodní námořní organizace pro zacházení s osobami zachráněnými na moři.

                  (8)

                  V posledních letech se v evropských mořských oblastech objevila nová forma pátracích a záchranných operací, kdy plavidla provozovaná nevládními organizacemi provádějí v centrálním Středomoří jako svou převládající činnost pátrací a záchranné operace, a to buď za koordinace vnitrostátních koordinačních středisek pro záchranné akce na moři, nebo z vlastní iniciativy. V mnoha případech provedla tato plavidla před vyloděním zachráněných osob na bezpečném místě vícero záchranných operací po sobě.

                  (9)

                  Pašování migrantů po moři je trestným činem, který může ohrozit životy lidí a je postihován podle evropského i mezinárodního práva. Evropská unie a její členské státy jsou smluvními stranami Úmluvy Organizace spojených národů proti nadnárodnímu organizovanému zločinu (úmluva UNTOC) a jejích protokolů, včetně Protokolu proti pašování přistěhovalců po zemi, po moři a letecky, doplňujícího úmluvu UNTOC. V tomto kontextu je nezbytné zabránit situaci, v níž sítě převaděčů migrantů nebo obchodníků s lidmi, včetně zločineckých organizací, které obchodují s lidmi nebo se zapojují do forem vykořisťování podobných otroctví, využívají záchranné operace prováděné soukromými plavidly ve Středozemním moři.

                  (10)

                  Připomíná se, že úmluva SAR zavazuje smluvní strany k účasti na vývoji pátracích a záchranných služeb a k přijetí naléhavých opatření k zajištění toho, aby byla nezbytná pomoc poskytnuta každé osobě, která je nebo se zdá být v tísni na moři; příslušné strany by měly koordinovat svou činnost a spolupracovat tak, aby byly osoby, jimž je poskytnuta pomoc, vyloděny z pomáhající lodi a předány na bezpečné místo, jakmile to je prakticky proveditelné. V souladu s pokyny Mezinárodní námořní organizace o zacházení s osobami zachráněnými na moři by měla být při výběru bezpečného místa pro vylodění zohledněna řada důležitých faktorů a konkrétní okolnosti každého případu. V případě žadatelů o azyl a uprchlíků zachráněných na moři by měla být zohledněna mimo jiné potřeba zabránit vylodění na územích, kde by byly ohroženy životy a svobody osob, které tvrdí, že mají oprávněné obavy z pronásledování. Pokyny Mezinárodní námořní organizace kromě toho vyžadují, aby příslušné státní orgány vyvinuly veškeré úsilí s cílem urychlit opatření k vylodění přeživších osob, přičemž se zdůrazňuje, že v některých případech může nezbytná koordinace vést k nevyhnutelným zpožděním.

                  (11)

                  Pravidelná přítomnost plavidel nevládních organizací provádějících pátrací a záchranné činnosti ve Středomoří s sebou nese zvláštní operační potřeby posílené koordinace a spolupráce mezi plavidly, jež převážejí zachráněné osoby, a vnitrostátními orgány a dotýká se členských států různými způsoby: některé státy koordinují pátrací a záchranné operace, jiné státy přijímají zachráněné osoby, které jsou vyloděny na jejich území, v některých státech jsou legálně usazeny nevládní organizace a pod vlajkou jiných států zase plují plavidla používaná při pátracích a záchranných činnostech.

                  (12)

                  Soukromá plavidla provádějící záchranné akce ve Středomoří jsou zapojena do komplexních a často se opakujících pátracích a záchranných operací, které se mohou s ohledem na kapacitu plavidla týkat velkého počtu osob a jež od okamžiku záchrany po vylodění zahrnují širokou škálu aktérů. Je proto věcí veřejného pořádku, a rovněž i bezpečnosti, aby byla tato plavidla náležitě registrována a řádně vybavena tak, aby splňovala příslušné požadavky na bezpečnost a ochranu zdraví spojené s touto činností, aby nebyla ohrožena posádka nebo zachráněné osoby. Tyto činnosti musí probíhat v koordinovaném rámci prostřednictvím posílené spolupráce a koordinace mezi soukromými subjekty a vnitrostátními orgány.

                  (13)

                  Pokračující vyloďování zachráněných osob v pobřežních členských státech má přímé důsledky pro jejich systémy řízení migrace a zvyšuje bezprostřední tlak na jejich migrační a azylové systémy, včetně jejich přijímacích kapacit a kapacit pro zpracování.

                  (14)

                  Vedle dalších iniciativ přijala Komise dne 4. července 2017„Akční plán týkající se opatření na podporu Itálie, snížení tlaku po trase přes centrální Středomoří a zvýšení solidarity“ zahrnující kodex chování, který po konzultaci s Komisí a na základě dialogu s nevládními organizacemi vypracovala Itálie pro nevládní organizace provádějící pátrací a záchranné činnosti ve Středomoří.

                  (15)

                  Kromě dosavadního koordinačního úsilí, mimo jiné v rámci fóra „vzájemné informovanosti a předcházení konfliktním postupům ve Středomoří“ (SHADE MED) zřízeného při námořní operaci EU Sophia je i nadále třeba řešit specifičnost pátracích a záchranných postupů, které se ve Středomoří v posledních letech objevily, a to vytvořením strukturovanějšího, spolehlivějšího a udržitelnějšího rámce v souladu s pravomocemi EU a příslušnými mezinárodními normami. Tento rámec by měl stanovit zvláštní pravidla pro solidaritu mezi členskými státy a řešit potřebu posílené spolupráce zejména mezi členskými státy vlajky a pobřežními členskými státy. Rovněž je nezbytná spolupráce se soukromými subjekty, které vlastní nebo provozují plavidla za účelem provádění pátracích a záchranných činností a dopravení zachráněných osob na území EU; cílem takového rámce by mělo být rovněž poskytování náležitých informací o operacích a administrativní struktuře těchto subjektů v souladu se zásadou proporcionality a Listinou základních práv EU a zvýšení bezpečnosti v souladu s platnými mezinárodními právními předpisy v zájmu všech osob na palubě.

                  (16)

                  Komise zřídí mezioborovou kontaktní skupinu, v jejímž rámci mohou členské státy spolupracovat a koordinovat činnosti za účelem provádění tohoto doporučení. Skupina sestaví přehled vnitrostátních pravidel a postupů, identifikuje získané poznatky, posoudí možnost vytvoření lepších prostředků spolupráce mezi státy vlajky a pobřežními státy, pokud jde o jejich úkoly a povinnosti, a vypracuje osvědčené postupy, které by odrážely potřeby vyplývající z pátracích a záchranných operací podle jejich vývoje v minulých letech. Bude udržovat pravidelné kontakty s příslušnými zúčastněnými stranami včetně agentur EU, zejména agentury Frontex, a případně nevládními organizacemi provádějícími pátrací a záchranné činnosti ve Středomoří, akademickými pracovníky a mezinárodními organizacemi, jako je Mezinárodní námořní organizace, s cílem vyměňovat si znalosti a zachovávat soudržnost činností s mezinárodním právním a operačním rámcem. Členské státy by měly Komisi poskytnout veškeré příslušné informace o provádění tohoto doporučení. Kontaktní skupina bude sledovat provádění doporučení a jednou ročně podá Komisi zprávu.

                  (17)

                  Komise zohlední práci kontaktní skupiny a provádění tohoto doporučení při vypracovávání evropské strategie řízení azylu a migrace, případně při přípravě výročních zpráv o řízení migrace stanovených v nařízení o řízení azylu a migrace. Na tomto základě Komise rovněž posoudí a podle potřeby doporučí budoucí iniciativy.

                  (18)

                  Tímto doporučením není dotčena žádná povinnost spolupráce ani jakýkoliv jiný závazek vyplývající z příslušného mezinárodního práva a práva Unie,

            PŘIJALA TOTO DOPORUČENÍ:

                  1.

                  Členské státy by měly vzájemně spolupracovat v souvislosti s operacemi, které provádějí soukromě vlastněná nebo provozovaná plavidla za účelem pátracích a záchranných činností, jejichž cílem je snížit počet úmrtí na moři, zachovat bezpečnost plavby a zajistit účinné řízení migrace v souladu s příslušnými právními závazky.
                  Zejména by si členské státy vlajky a pobřežní členské státy měly pravidelně a včas vyměňovat informace o plavidlech zapojených zejména do konkrétních záchranných operací a o subjektech, které je provozují nebo vlastní, v souladu s mezinárodním právem a právem Unie, včetně Listiny základních práv EU a pravidel pro ochranu osobních údajů.

                  2.

                  Členské státy by měly spolupracovat mezi sebou navzájem a s Komisí, zejména prostřednictvím její kontaktní skupiny, a být v kontaktu se všemi příslušnými zúčastněnými stranami, včetně případných soukromých subjektů, které vlastní nebo provozují plavidla za účelem provádění pátracích a záchranných činností, s cílem identifikovat osvědčené postupy a přijmout veškerá nezbytná opatření k zajištění:

                              a)

                              zvýšené bezpečnosti na moři a

                              b)

                              dostupnosti všech informací pro příslušné orgány, které je potřebují ke sledování a ověřování souladu s normami pro bezpečnost na moři, jakož i s příslušnými pravidly řízení migrace.

                  3.

                  Členské státy by měly Komisi poskytnout veškeré relevantní informace o provádění tohoto doporučení alespoň jednou ročně do 31. března roku následujícího po referenčním roce.

         V Bruselu dne 23. září 2020

               Za Komisi

            Ylva JOHANSSON

               členka Komise